CELEX: 62017CJ0090
Zahtjev za prethodnu odluku
Direktiva 2003/96/EZ
Oporezivanje energenata i električne energije
Članak 21. stavak 5. treći podstavak
Subjekt koji proizvodi električnu energiju za vlastitu uporabu
Mali proizvođači električne energije
Članak 14. stavak 1. točka (a)
Energenti koji se koriste za proizvodnju električne energije
Obveza oslobođenja

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 21. stavka 5. trećeg podstavka Direktive Vijeća 2003/96/EZ od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije (
SL 2003., L 283, str. 51
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 75.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Turbogás – Produtora Energética SA (u daljnjem tekstu: Turbogás) i Autoridade Tributária e Aduaneira (Porezna i carinska uprava, Portugal) u vezi s ponovnim obračunom poreza na električnu energiju koju je za vlastitu uporabu potrošilo društvo Turbogás.
Pravni okvir
Pravo Unije
U uvodnim izjavama 2. do 5. i 24. Direktive 2003/96 navodi se:
„2.
Nedostatak propisa Zajednice kojima se utvrđuju najniže stope oporezivanja električne energije i energenata, osim mineralnih ulja, mogao bi negativno djelovati na pravilno funkcioniranje unutarnjega tržišta.
3.
Pravilno funkcioniranje unutarnjega tržišta i ostvarivanje ciljeva ostalih politika Zajednice zahtijeva da se na razini Zajednice utvrde najniže razine oporezivanja većine energenata, uključujući električnu energiju, prirodni plin i ugljen.
4.
Značajne razlike u oporezivanju energije, koje države članice primjenjuju na nacionalnoj razini, mogle bi se pokazati štetnima za pravilno funkcioniranje unutarnjega tržišta.
5.
Utvrđivanjem odgovarajućih najnižih stopa oporezivanja na razini Zajednice omogućit će se smanjenje postojećih razlika među nacionalnim stopama oporezivanja.
[…]
24.
Državama članicama treba dozvoliti primjenu određenih drugih oslobođenja ili sniženih razina oporezivanja kad to ne utječe na pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta i ne uzrokuje narušavanje konkurentnosti.”
Članak 14. stavak 1. točka (a) navedene direktive propisuje:
„1.   Osim općih odredaba predviđenih u Direktivi [Vijeća] 92/12/EEZ [od 25. veljače 1992. o općim aranžmanima za proizvode koji podliježu trošarinama te o posjedovanju, kretanju i praćenju takvih proizvoda (
SL 1992., L 76, str. 1
.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2000/47/EZ od 20. srpnja 2000. (
SL 2000., L 193, str. 73
.)] o uporabama oporezivih proizvoda kad se ti proizvodi oslobađaju od poreza te ne dovodeći u pitanje ostale odredbe Zajednice, države članice oslobađaju od poreza pod uvjetima koje same predvide kako bi osigurale pravilnu i dosljednu primjenu tih oslobođenja i spriječile svaku utaju, izbjegavanje i zlouporabu, sljedeće:
(a)
energente i električnu energiju koji se koriste za proizvodnju električne energije te električnu energiju koja se koristi za održavanje sposobnosti proizvodnje električne energije. Međutim, države članice mogu zbog politike zaštite okoliša te proizvode oporezivati a da se ne pridržavaju najnižih razina poreza predviđenih u ovoj Direktivi. U tom slučaju oporezivanje tih proizvoda neće se uzimati u obzir za potrebe zadovoljavanja najnižih razina oporezivanja električne energije koje su predviđene u članku 10.”
Članak 21. stavak 5. Direktive 2003/96 određuje:
„5.   Za potrebe primjene članaka 5. i 6. Direktive 92/12/EEZ, električna energija i prirodni plin podložni su porezu koji postaje plativ u trenutku isporuke od strane distributera ili preprodavača. Ako se isporuka za potrošnju obavlja u državi članici u kojoj distributer ili preprodavač nemaju sjedište, porez države članice isporuke plaća poduzeće koje mora biti registrirano u državi članici isporuke. Porez se u svim slučajevima tereti i naplaćuje u skladu s postupkom koji utvrđuje svaka pojedina država članica.
[…]
Subjekt koji proizvodi električnu energiju za vlastitu uporabu smatra se distributerom. Bez obzira na članak 14. stavak 1. točku (a), države članice mogu osloboditi od poreza male proizvođače električne energije pod uvjetom da oporezuju energente koji se koriste za proizvodnju te električne energije.
[…]”
Portugalsko pravo
Članak 4. Código dos Impostos Especiais de Consumo (Zakon o trošarinama, u daljnjem tekstu: CIEC) propisuje:
„1 –   Trošarinama podliježu:
[…]
(b)
u slučaju isporuke električne energije krajnjem potrošaču, dobavljači, kako su definirani posebnim zakonodavstvom, dobavljači u području elektromobilnosti, proizvođači koji električnu energiju prodaju izravno krajnjim potrošačima, proizvođači za vlastitu potrošnju i potrošači koji električnu energiju kupuju obavljanjem transakcija na organiziranim tržištima;
[…]”
U skladu s člankom 7. CIEC‑a:
„1 –   Oporezivi događaj nastaje proizvodnjom ili uvozom na državno područje proizvoda iz članka 5. kao i njihovim ulaskom na to područje ako dolaze iz druge države članice.
2 –   Bez obzira na odredbe prethodnog stavka, isporuka dobavljača, kako su definirani posebnim zakonodavstvom, električne energije i prirodnog plina krajnjem potrošaču predstavlja oporezivi događaj.”
Članak 9. CIEC‑a propisuje:
„1 –   Za potrebe ovog zakona puštanjem u potrošnju trošarinskih proizvoda smatra se:
[…]
g)
isporuka električne energije krajnjem potrošaču ili potrošnja za vlastitu uporabu i kupnja električne energije krajnjih kupaca na organiziranim tržištima;
[…]”
Članak 88. CIEC‑a glasi:
„1 –   Porezu na naftne derivate i energente podliježu:
[…]
d)
električna energija koja spada pod oznaku KN 2716
[…]
6 –   Porezu ne podliježu naftni derivati i energenti koji su potrošeni unutar pogona u kojem se proizvode, osim onih koji se koriste za svrhe različite od te proizvodnje.”
Članak 89. CIEC‑a određuje:
„1. –   Od poreza su oslobođeni naftni derivati i energenti za koje se utvrdi:
[…]
d)
da ih za proizvodnju električne energije, električne energije i topline (kogeneracija) ili gradski plin koriste subjekti kojima to predstavlja glavnu djelatnost u pogledu proizvoda koji spadaju pod oznake KN 2701, 2702 i 2704, oznake NC 27101961 do 27101969, oznaku NC 2711;
[…]
2 –   Od poreza se oslobađa električna energija za koju se utvrdi da je:
a)
korištena za proizvodnju električne energije i za održavanje sposobnosti proizvodnje električne energije;
[…]”
Članak 96.a CIEC‑a propisuje:
„1 –   Radi ispunjavanja poreznih obveza utvrđenih ovim zakonom, dobavljači električne energije koji su registrirani i ovlašteni sukladno primjenjivom zakonodavstvu, a koji opskrbljuju krajnje potrošače, uključujući dobavljače električne energije za elektromobilnost, moraju biti registrirani pri nadležnom carinskom uredu.
[…]
3 –   Količina električne energije koja se prijavljuje kao puštena u potrošnju je količina koja je zaračunana krajnjim potrošačima.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Društvo Turbogás obavlja djelatnost proizvodnje električne energije iz topline. Ono upravlja elektranom s kombiniranim ciklusom Tapada do Outeiro (Portugal) (u daljnjem tekstu: elektrana). Ta termoelektrana kapaciteta 990 megawatta proizvodi električnu energiju od prirodnog plina i, ako je potrebno, dizela. Proizvodnja elektrane čini oko 9 % proizvedene nacionalne energije.
U okviru nacionalnog elektroenergetskog sustava društvo Turbogás kvalificirano je kao proizvođač i na njega se u sektoru proizvodnje električne energije primjenjuje redovni sustav pravnih pravila o proizvodnji električne energije.
U sklopu internog funkcioniranja elektrane potroši se i mali dio električne energije koja se proizvede u postrojenju. Do te potrošnje dolazi tijekom postupka proizvodnje električne energije, čiji je sastavni dio. U razdoblju između 1. siječnja 2012. i 31. prosinca 2013. (u daljnjem tekstu: relevantno razdoblje) društvo Turbogás nije imalo brojače za mjerenje količine električne energije koju je potrošilo za vlastitu uporabu niti su postojali dokumenti u vezi s tom količinom električne energije, s obzirom na to da nije došlo ni do kakve transakcije.
Tijekom tog istog razdoblja društvo Turbogás nije bilo oslobođeno od poreza za električnu energiju potrošenu u svojem pogonu na temelju članka 89. CIEC‑a, nije bilo registrirano kao operater u elektroenergetskom sektoru niti je imalo status oslobođenog potrošača za uporabu električne energije.
Društvo Turbogás u 2014. podvrgnuto je poreznoj inspekciji u pogledu relevantnog razdoblja. Prema mišljenju Porezne i carinske uprave, društvo Turbogás nije podnijelo prijavu puštanja u potrošnju predviđenu člankom 10. CIEC‑a u odnosu na količinu električne energije koju je potrošilo za vlastitu uporabu. Radi utvrđivanja tih količina u okviru te inspekcije i u nedostatku brojača ugrađenih u tu svrhu, podaci koje je pružilo društvo Turbogás uspoređeni su s onima koje je pružio Direção‑Geral de Energia e Geologia (Glavna uprava za energiju i geologiju, Portugal).
U tom je kontekstu utvrđeno da je društvo Turbogás dužno platiti porez na naftne derivate i energente u pogledu količine električne energije koju je potrošilo za vlastitu uporabu i da taj porez iznosi 71197,17 eura, uvećano za kompenzacijske kamate u iznosu od 4986,52 eura. Nalog za plaćanje navedenog poreza dostavljen je društvu Turbogás 5. kolovoza 2014., a 14. kolovoza 2014. to je društvo izvršilo plaćanje tog iznosa.
Protiv tog naloga podnesena je upravna žalba poreznoj upravi. Ta je žalba odbijena odlukom od 7. siječnja 2016.
Dana 20. travnja 2016. društvo Turbogás podnijelo je zahtjev za ustanovljavanje poreznog arbitražnog suda, kako bi utvrdio nezakonitost spornog naloga za plaćanje i odbijanja upravne žalbe podnesene protiv tog akta. Taj arbitražni sud ustanovljen je 1. srpnja 2016.
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, rješenje glavnog postupka ovisi o tumačenju članka 21. stavka 5. trećeg podstavka Direktive 2003/96. Prvom rečenicom te odredbe predviđa se da se subjekt koji proizvodi električnu energiju za vlastitu uporabu smatra distributerom. Međutim, druga rečenice navedene odredbe u svojoj portugalskoj jezičnoj verziji određuje da „ti mali proizvođači” mogu biti oslobođeni od poreza. Stoga bi trebalo utvrditi treba li samo male proizvođače električne energije smatrati distributerima.
Sud koji je uputio zahtjev smatra da poteškoće u tumačenju tog članka proizlaze iz razlika između portugalske i ostalih jezičnih verzija te odredbe.
U tim je uvjetima Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa) (Arbitražni porezni sud (Centar za upravnu arbitražu)) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Moraju li, sukladno trećem podstavku članka 21. stavka 5. Direktive [2003/96], subjekti koji proizvode električnu energiju za vlastitu uporabu biti mali proizvođači da bi ih se smatralo distributerima i da bi podlijegali porezu u skladu s prvim podstavkom članka 21. stavka 5. [te] direktive, dok su ostali subjekti (oni koji nisu mali proizvođači) koji proizvode električnu energiju za vlastitu uporabu isključeni iz kategorije distributera, ili distributerima koji podliježu porezu na osnovi prvog podstavka tog članka 21. stavka 5. [navedene] [d]irektive treba smatrati sve subjekte koji proizvode električnu energiju za vlastitu uporabu (neovisno o njihovoj veličini i o tome obavljaju li to u okviru svoje glavne ili sporedne gospodarske djelatnosti) i koji nisu oslobođeni od poreza kao mali proizvođači sukladno drugoj rečenici trećeg podstavka tog članka 21. stavka 5. [te] direktive?
2.
Posebice, može li se subjekt poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji je veliki proizvođač električne energije i koji proizvodi oko 9 % električne energije u državi radi njezine prodaje nacionalnoj mreži, smatrati ‚subjektom koji proizvodi električnu energiju za vlastitu uporabu’ u smislu članka 21. stavka 5. Direktive [2003/96] ako se samo mali dio električne energije koju proizvodi koristi u vlastitoj proizvodnji nove električne energije kao sastavni dio njegova proizvodnog postupka?”
O prethodnim pitanjima
Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 21. stavak 5. treći podstavak Direktive 2003/96 tumačiti na način da svaki subjekt, a osobito onaj o kojem je riječ u predmetnom postupku, koji proizvodi električnu energiju za vlastitu uporabu, bez obzira na njegovu veličinu i glavnu gospodarsku djelatnost, treba smatrati distributerom čija električna energija podliježe porezu sukladno članku 21. stavku 5. prvom podstavku te direktive.
Najprije valja podsjetiti na to da je prema ustaljenoj sudskoj praksi u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda uspostavljene člankom 267. UFEU‑a na Sudu da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom smislu Sud mora, ako je potrebno, preoblikovati postavljena pitanja (presuda od 21. prosinca 2011., Evroetil,
C‑503/10
,
EU:C:2011:872
, t.
48.
i navedena sudska praksa).
Okolnost da je nacionalni sud formalno sastavio zahtjev za prethodnu odluku pozivajući se na određene odredbe prava Unije ne sprečava Sud da tom sudu pruži sve elemente tumačenja koji bi mogli biti korisni za donošenje odluke u postupku koji se pred njim vodi, bez obzira na to je li se na njih pozvao u svojim pitanjima. U tom je smislu na Sudu da iz svih podataka koje je dostavio nacionalni sud, a osobito iz obrazloženja odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, izvede one dijelove prava Unije koje je potrebno tumačiti uzimajući u obzir predmet spora (presuda od 29. rujna 2016., Essent Belgium,
C‑492/14
,
EU:C:2016:732
, t.
43.
i navedena sudska praksa).
U tom smislu, kao što to proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, društvo Turbogás osporava zakonitost oporezivanja po osnovi poreza na naftne derivate i energente dijela proizvedene električne energije čija je potrošnja sastavni dio postupka proizvodnje energije. Stoga, kao što je to predložila Europska komisija u svojim pisanim očitovanjima i kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 13. i 27. svojeg mišljenja, također valja ispitati eventualno oslobođenje takve potrošnje od poreza na temelju članka 14. stavka 1. točke (a) Direktive 2003/96, koja od poreza oslobađa energente i električnu energiju koji se koriste za proizvodnju električne energije.
Slijedom navedenog, postavljena pitanja treba preoblikovati na način da se njima u biti želi doznati treba li članak 21. stavak 5. treći podstavak i članak 14. stavak 1. točku (a) te direktive tumačiti na način da subjekt poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji proizvodi električnu energiju za vlastitu uporabu, bez obzira na njegovu veličinu i glavnu gospodarsku djelatnost, treba smatrati „distributerom” u smislu prvonavedene odredbe, čija je potrošnja električne energije radi njezine proizvodnje, međutim, obuhvaćena obveznim oslobođenjem od poreza predviđenim u tom članku 14. stavku 1. točki (a).
Kao prvo valja istaknuti, s jedne strane, da prva rečenica članka 21. stavka 5. trećeg podstavka Direktive 2003/96 određuje da je „distributer” subjekt koji proizvodi električnu energiju za vlastitu uporabu. U portugalskoj jezičnoj verziji druge rečenice članka 21. stavka 5. trećeg podstavka te direktive navodi se, s druge strane, da države članice mogu osloboditi od poreza „estes pequenos produtores”, što je izraz koji se može prevesti kao „ti mali proizvođači”. Međutim, druge jezične verzije Direktive 2003/96, poput njemačke, engleske ili francuske, ne spominju „te male proizvođače”, nego „male proizvođače”.
Kao što je to napomenuo sud koji je uputio zahtjev, slijedi da je iz portugalske jezične verzije moguće zaključiti da postoji veza između dviju rečenica koje čine članak 21. stavak 5. treći podstavak Direktive 2003/96, što bi značilo da pojam subjekata koji proizvode električnu energiju za vlastitu uporabu, na koje se odnosi prva rečenica članka 21. stavka 5. trećeg podstavka te direktive, treba tumačiti tako da obuhvaća samo „male proizvođače”. Subjekt poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku stoga se ne bi mogao smatrati distributerom električne energije. Međutim, to tumačenje ne proizlazi iz svih jezičnih verzija spomenute direktive.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, formulacija upotrijebljena u jednoj od jezičnih verzija neke odredbe prava Unije ne može služiti kao jedina osnova tumačenja te odredbe niti joj se može dati prednost u odnosu na druge jezične verzije. Naime, odredbe prava Unije moraju se tumačiti i primjenjivati ujednačeno s obzirom na verzije sastavljene na svim jezicima Europske unije. U slučaju neslaganja između različitih jezičnih verzija određenog teksta prava Unije, predmetna odredba mora se tumačiti s obzirom na opću strukturu i cilj propisa kojeg je ona dio (presuda od 20. prosinca 2017., Gusa,
C‑442/16
,
EU:C:2017:1004
, t.
34.
i navedena sudska praksa).
Što se tiče strukture Direktive 2003/96, njezin članak 21. stavak 5. prvi podstavak propisuje da isporuka distributera električne energije predstavlja oporezivi događaj u odnosu na predmetni porez.
Međutim, u situaciji u kojoj subjekt proizvodi električnu energiju za vlastitu uporabu, ta se električna energija ne distribuira. Takva je električna energija stoga, u nedostatku posebnih odredaba na temelju kojih se oporezuje tim porezom, izvan područja primjene usklađenog poreznog sustava uspostavljenog Direktivom 2003/96.
Time što određuje da subjekt koji proizvodi električnu energiju za vlastitu uporabu, bez obzira na njegovu veličinu i glavnu gospodarsku djelatnost, treba smatrati distributerom, članak 21. stavak 5. treći podstavak te direktive ima upravo za cilj otkloniti taj nedostatak.
Takvo tumačenje potvrđeno je ciljevima koji se žele postići Direktivom 2003/96. S tim u vezi, valja podsjetiti na to da je cilj te direktive, s obzirom na to da predviđa usklađen sustav oporezivanja energenata i električne energije, među ostalim, promicati pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta u energetskom sektoru, uz izbjegavanje, među ostalim, narušavanja tržišnog natjecanja, kako proizlazi iz njezinih uvodnih izjava 2. do 5. i 24. (presude od 7. rujna 2017., Hüttenwerke Krupp Mannesmann,
C‑465/15
,
EU:C:2017:640
, t.
26.
i od 7. ožujka 2018., Cristal Union,
C‑31/17
,
EU:C:2018:168
, t.
29.
i navedena sudska praksa).
U tu svrhu, kad je konkretno riječ o električnoj energiji, zakonodavac Unije odabrao je, kao što to osobito proizlazi iz stranice 5. obrazloženja Prijedloga direktive Vijeća o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata (
SL 1997., C 139, str. 14
.), nametnuti državama članicama, u skladu s člankom 1. Direktive 2003/96, oporezivanje proizvedene električne energije, pri čemu se energenti koji se koriste za njezinu proizvodnju na odgovarajući način trebaju izuzeti od oporezivanja, i to s ciljem izbjegavanja dvostrukog oporezivanja električne energije (presuda od 7. ožujka 2018., Cristal Union,
C‑31/17
,
EU:C:2018:168
, t.
30.
).
Druga rečenica članka 21. stavka 5. trećeg podstavka te direktive kao iznimku od tog načela oporezivanja električne energije po potrošnji daje državama članicama mogućnost da oslobode od poreza električnu energiju koju proizvedu mali proizvođači i potroše za vlastitu uporabu, pod uvjetom da oporezuju energente koji se koriste za proizvodnju te električne energije.
Međutim, s obzirom na ciljeve kojima se teži u Direktivi 2003/96, ta odredba o malim proizvođačima odnosi se samo na uvjete pod kojima se usklađen sustav oporezivanja primjenjuje na električnu energiju, kako bi se izbjegli, među ostalim, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 21. svojeg mišljenja, administrativni troškovi povezani s oporezivanjem u tom posebnom slučaju, a da to pritom ne utječe na status distributera dodijeljen na temelju prve rečenice članka 21. stavka 5. trećeg podstavka te direktive.
Slijedi da svaki subjekt, uključujući onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, koji proizvodi električnu energiju za vlastitu uporabu, bez obzira na njegovu veličinu i glavnu gospodarsku djelatnost, treba smatrati „distributerom” u smislu članka 21. stavka 5. trećeg podstavka te direktive.
Kao drugo, valja napomenuti da taj zaključak o oporezivom događaju u odnosu na predmetni porez, međutim, ne dovodi u pitanje činjenicu da je gospodarska djelatnost koju obavlja subjekt koji proizvodi električnu energiju za vlastitu uporabu relevantna za potrebe primjene oslobođenja od poreza predviđenih tom direktivom.
Naime, prva rečenica članka 14. stavka 1. točke (a) Direktive 2003/96, u skladu s kojom su energenti i električna energija koji se koriste za proizvodnju električne energije te električna energija koja se koristi za održavanje sposobnosti proizvodnje električne energije oslobođeni od poreza, ne može se zanemariti prilikom ocjene poreznog položaja subjekta poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku.
U tom smislu valja podsjetiti na to da je ta odredba obvezujuća za države članice, pri čemu im je ostavljena mogućnost, u skladu s drugom rečenicom članka 14. stavka 1. točke (a) Direktive 2003/96, da odstupe od tih pravila o oslobođenju od poreza na temelju razloga koji se odnose na zaštitu okoliša (vidjeti u tom smislu presudu od 7. ožujka 2018., Cristal Union,
C‑31/17
,
EU:C:2018:168
, t.
26.
do
28.
). Međutim iz spisa kojim Sud raspolaže ne proizlazi da je Portugalska Republika iskoristila tu mogućnost.
Slijedi da se korištenje subjekta poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku jednog dijela električne energije koju proizvodi za proizvodnju električne energije, iako predstavlja oporezivi događaj na temelju prvog i trećeg podstavka članka 21. stavka 5. te direktive, mora osloboditi od poreza na temelju članka 14. stavka 1. točke (a) navedene direktive. Svako drugo tumačenje bilo bi protivno ciljevima te direktive, kako su navedeni u točkama 34. i 35. ove presude. Naime, s jedne strane, tako proizvedena električna energija nužno bi bila predmet dvostrukog oporezivanja. S druge strane, moglo bi dovesti do nejednakog postupanja između subjekata poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku i drugih proizvođača električne energije koji se za vlastitu proizvodnju koriste energentima i električnom energijom dobavljenom od trećih (vidjeti u tom smislu presudu od 7. ožujka 2018., Cristal Union,
C‑31/17
,
EU:C:2018:168
, t.
33.
).
Međutim, valja napomenuti da Direktiva 2003/96 ne uređuje pitanje na koji način treba biti izveden dokaz o uporabi energenata u svrhe na temelju kojih postoji pravo na oslobođenje. Naprotiv, kao što to proizlazi iz njezina članka 14. stavka 1., ta direktiva državama članicama povjerava utvrđivanje uvjeta za oslobođenje predviđenih u toj odredbi, kako bi osigurale pravilnu i dosljednu primjenu tih oslobođenja te spriječile utaje, izbjegavanja ili zlouporabe. Ipak, pri izvršavanju ovlasti kojima raspolažu za utvrđivanje uvjeta za oslobođenje od poreza iz članka 14. stavka 1. te direktive države članice moraju poštovati opća načela prava koja su dio pravnog poretka Unije, uključujući, među ostalim, načelo proporcionalnosti (presuda od 2. lipnja 2016., Polihim‑SS,
C‑355/14
,
EU:C:2016:403
, t.
57.
i
59.
i navedena sudska praksa).
U tom smislu, iako države članice mogu propisati novčane kazne za povredu formalnih zahtjeva (vidjeti u tom smislu presudu od 2. lipnja 2016., ROZ-ŚWIT,
C‑418/14
,
EU:C:2016:400
, t.
40.
), takva povreda ne može dovesti u pitanje pravo na obvezno oslobođenje predviđeno člankom 14. stavkom 1. točkom (a) Direktive 2003/96 ako su ispunjeni materijalni uvjeti u vezi s njezinom primjenom (vidjeti u tom smislu presudu od 13. srpnja 2017., Vakarų Baltijos laivų statykla,
C‑151/16
,
EU:C:2017:537
, t.
51.
).
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 21. stavak 5. treći podstavak i članak 14. stavak 1. točku (a) Direktive 2003/96 treba tumačiti na način da subjekt poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji proizvodi električnu energiju za vlastitu uporabu, bez obzira na njegovu veličinu i glavnu gospodarsku djelatnost, treba smatrati „distributerom” u smislu prvonavedene odredbe, čija je potrošnja električne energije radi njezine proizvodnje, međutim, obuhvaćena obveznim oslobođenjem od poreza predviđenim u tom članku 14. stavku 1. točki (a).
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

Članak 21. stavak 5. treći podstavak i članak 14. stavak 1. točku (a) Direktive Vijeća 2003/96/EZ od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije treba tumačiti na način da subjekt poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji proizvodi električnu energiju za vlastitu uporabu, bez obzira na njegovu veličinu i glavnu gospodarsku djelatnost, treba smatrati „distributerom” u smislu prvonavedene odredbe, čija je potrošnja električne energije radi njezine proizvodnje, međutim, obuhvaćena obveznim oslobođenjem od poreza predviđenim u tom članku 14. stavku 1. točki (a).

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: portugalski