CELEX: 62014TJ0075
Talan om ogiltigförklaring
Tidsfrist för väckande av talan
Avvisning
Utomobligatoriskt skadeståndsansvar
Reform av tjänsteföreskrifterna och anställningsvillkoren
Förordning (EU, Euratom) nr 1023/2013
Felaktigheter som förekommit under förfarandet för att anta rättsakter
Samråd med kommittén för tjänsteföreskrifterna och fackföreningarna har inte skett
En tillräckligt klar överträdelse av en rättsregel som syftar till att ge enskilda rättigheter

I.

Bakgrund till tvisten
Tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska unionen (nedan kallade tjänsteföreskrifterna) och anställningsvillkoren för övriga anställda i Europeiska unionen (nedan kallade anställningsvillkoren) är bifogade till förordning nr 31 (EEG), nr 11 (EKSG) om tjänsteföreskrifter för tjänstemän och anställningsvillkor för övriga anställda i Europeiska ekonomiska gemenskapen och Europeiska atomenergigemenskapen (
EGT 45, 1962, s. 1385
).
Tjänsteföreskrifterna och anställningsvillkoren har ändrats många gånger sedan de antogs, bland annat genom Europaparlamentets och rådets förordning (EU, Euratom) nr 1023/2013 av den 22 oktober 2013 (
EUT L 287, 2013, s. 15
).
Genom artikel 1.27, 1.32, 1.46, 1.61, 1.64 b, 1.65 b och 1.67 d i förordning nr 1023/2013 har artiklarna 45, 52 och 66a i tjänsteföreskrifterna samt artikel 7 i bilaga V och artikel 8 i bilaga VII till tjänsteföreskrifterna ändrats.
Det förfarande som ledde fram till antagandet av förordning nr 1023/2013 inleddes den 7 september 2011 genom samråd med fackföreningarna och yrkessammanslutningarna (nedan kallade de fackliga organisationerna) om ett förslag till ändring av tjänsteföreskrifterna. Ett administrativt, ett tekniskt och ett politiskt samråd hölls därefter mellan Europeiska kommissionen och de fackliga organisationerna den 6 oktober, den 28 oktober respektive den 7 november 2011.
Genom skrivelse av den 21 november 2011 överlämnade kommissionen ett förslag till Europaparlamentets och rådets förordning om ändring av tjänsteföreskrifterna och anställningsvillkoren (nedan kallat förslaget till ändring av tjänsteföreskrifterna) till kommittén för tjänsteföreskrifterna.
Genom skrivelse av den 12 december 2011 underrättade kommittén för tjänsteföreskrifterna kommissionen om att den hade granskat förslaget till ändring av tjänsteföreskrifterna, men att den vid omröstningen inte hade uppnått den majoritet som enligt artikel 20 i dess arbetsordning skulle ha krävts för att avge ett yttrande om förslaget.
Genom skrivelse av den 13 december 2011 överlämnade kommissionen förslaget till ändring av tjänsteföreskrifterna till Europaparlamentet och Europeiska unionens råd.
Den 25 april 2012 antog parlamentets utskott för rättsliga frågor sitt betänkande om förslaget till ändring av tjänsteföreskrifterna.
Genom skrivelse av den 24 januari 2013 begärde ordföranden för Ständiga representanternas kommitté (Coreper) att parlamentet skulle klargöra hur det ställde sig till att i egenskap av medlagstiftare eventuellt delta i det samrådsförfarande som föreskrivs i rådets beslut av den 23 juni 1981 om inrättande av ett förfarande för trepartssamråd i frågor som rör förhållandena med personalen.
Genom skrivelse av den 4 mars 2013 avböjde parlamentets talman inbjudan att delta i det samrådsförfarande som föreskrivs i rådets beslut av den 23 juni 1981, eftersom han ansåg att det uteslutande ankom på rådet att anpassa den sociala dialog som föreskrivs i nämnda beslut till den nya situation som uppkommit till följd av att Lissabonfördraget trätt i kraft och att man övergått till det ordinarie lagstiftningsförfarandet vid ändringar av tjänsteföreskrifterna. I skrivelsen angav talmannen att syftet med den samrådskommitté som inrättats genom nämnda beslut är att den ska säkerställa att medlemsstaternas representanter känner till tjänstemännens åsikter innan de lagstiftar och att rådet erhåller den information som det behöver för att fatta sina beslut med full kännedom om relevanta omständigheter. Enligt talmannen blev detta beslut, i och med ikraftträdandet av Lissabonfördraget, om inte obsolet, så åtminstone en rent intern angelägenhet. Talmannen tillade att han inte såg någon möjlighet för parlamentet att delta i samrådskommittén och detta av två skäl. För det första saknades en rättslig grund för ett sådant deltagande. För det andra var ett sådant deltagande inte nödvändigt, eftersom målsättningen att lyssna till personalrepresentanternas åsikter innan man lagstiftar uppnås genom mer direkta och flexibla medel inom parlamentet. Beträffande det sistnämnda angav parlamentets talman att i parlamentet är diskussionerna offentliga och informationen lättillgänglig samt att såväl föredraganden som skuggföredragandena för betänkandet om förslaget till ändring av tjänsteföreskrifterna hade fört och fortsatte att föra en kontinuerlig dialog med de fackliga organisationerna och övriga berörda parter i alla skeden av utarbetandet och antagandet av betänkandet från utskottet för rättsliga frågor. Han angav även att parlamentets vice talman, parlamentets generalsekreterare, kanslichefen hos parlamentets talman och parlamentets generaldirektör för personal vid en stämma med parlamentets personal gemensamt hade talat om hur ärendet avseende ändring av tjänsteföreskrifterna fortskred och att parlamentets vice talman i detta sammanhang hade svarat ingående på alla de problem som hade framförts. Han angav vidare att inte endast medlemmar av parlamentets personal deltog i mötet, utan även personal från övriga institutioner, bland annat rådet.
Den 25 april 2013 informerade rådet de fackliga organisationerna vid samtliga institutioner om parlamentets svar av den 4 mars 2013 och om att diskussioner fördes om ett förslag till tolkningsförklaring till rådets beslut av den 23 juni 1981.
Den 6 maj 2013 antog rådet en tolkningsförklaring till beslutet av den 23 juni 1981, i syfte att tillämpa det inom ramen för det ordinarie lagstiftningsförfarandet avseende förslaget till ändring av tjänsteföreskrifterna.
Samma dag hölls ett möte i samrådskommittén på begäran av två fackliga organisationer. Det upprättades ingen rapport om mötet, men genom e‑postmeddelande av den 6 maj 2013 informerade rådets generalsekreterare personalen vid rådets generalsekretariat om mötet och det åsiktsutbyte som ägt rum vid det. Den 8 maj 2013 lämnade rådets generalsekreterare även en muntlig redogörelse om mötet för Coreper.
Den 13 maj 2013 hölls den första trepartsförhandlingen mellan parlamentet, rådet och kommissionen. Samma dag höll Corepers ordförande ett möte med representanterna för de fackliga organisationerna vid rådet. Han informerade dem om resultaten från Corepers möte den 8 maj 2013 och tog emot deras synpunkter.
Vid stämma med personalen vid rådets generalsekretariat den 27 maj 2013 framfördes en begäran om att rådets generalsekreterare skulle sammankalla samrådskommittén. Begäran bekräftades av Union syndicale fédérale den 7 juni 2013.
Flera andra möten för trepartsförhandling hölls på politisk nivå den 28 maj samt den 3, 11 och 19 juni 2013. Under denna period hölls även tekniska expertmöten samt informella möten mellan Corepers ordförande, kommissionens vice ordförande och parlamentets föredragande. Vid mötet den 19 juni 2013 kom parlamentet, rådet och kommissionen fram till en preliminär kompromiss om reformens huvudsakliga delar.
Den 20 juni 2013 hölls ett möte i samrådskommittén på begäran av Union syndicale fédérale. Corepers ordförande redogjorde för kompromissens huvudsakliga delar, inbegripet begränsningen av karriärutvecklingen i tjänstegrupp AD för lönegraderna AD 12 och 13, och svarade på frågor om detta paket, bland annat om avskaffandet av målsättningen att garantera en likvärdig karriärutveckling före och efter 2004 års reform. Samma dag informerade han Coreper om resultaten av trepartsförhandlingen den 19 juni 2013.
Generaldirektören för rådets generaldirektorat (GD) Administration redogjorde för kompromissens huvudsakliga delar vid en stämma med personalen vid rådets generalsekretariat den 21 juni 2013.
Den 25 juni 2013 överlämnades den preliminära texten till kompromiss mellan parlamentet, rådet och kommissionen samtidigt till medlemsstaternas delegationer och samrådskommitténs medlemmar samt till hela personalen vid rådets generalsekretariat. Samma dag hölls ytterligare ett möte för trepartsförhandling i syfte att granska denna text.
Den 26 juni 2013 granskade Coreper resultatet från trepartsförhandlingarna och mottog en muntlig rapport av rådets generalsekreterare om samrådskommitténs möte den 20 juni 2013.
Den 27 juni 2013 röstade parlamentets utskott för rättsliga frågor om kompromisstexten.
På morgonen den 28 juni 2013 vände sig en facklig organisation, Union syndicale-Bruxelles, till rådets generalsekreterare med en begäran om ett möte i samrådskommittén, vilken avslogs med motiveringen att dels hade samrådskommitténs arbete tillfälligt upphört i enlighet med den förklaring som är bifogad till rådets beslut av den 23 juni 1981 och detta på grund av väsentliga störningar i rådets arbete som orsakats av en tredagars strejk, dels hade parlamentets utskott för rättsliga frågor redan godkänt den slutliga kompromisstexten.
Samma dag vidtog Coreper den slutliga granskningen av kompromissen om ändring av tjänsteföreskrifterna och godkände den. Rådets generalsekreterare underrättade hela personalen vid rådets generalsekretariat om detta.
Corepers ordförande underrättade genom skrivelse av den 28 juni 2013 ordföranden för parlamentets utskott för rättsliga frågor om att Coreper godkänt den preliminära kompromisstexten. I samma skrivelse angav han att han kunde ”bekräfta att om [parlamentet] ant[og] sin ståndpunkt vid första behandlingen i enlighet med artikel 294.3 FEUF, i lydelsen enligt den preliminära kompromiss som [var] bifogad som bilaga till denna skrivelse (och som granskats av båda institutionernas juristlingvister), [skulle] rådet i enlighet med artikel 294.4 FEUF godkänna [parlamentets] ståndpunkt och rättsakten [skulle] antas i den lydelse som motsvara[de] parlamentets ståndpunkt, efter att vid behov ha granskats av de båda institutionernas juridiska och språkliga experter”.
Den 2 juli 2013 antog parlamentet vid första behandlingen i plenum sin ståndpunkt, som motsvarade den kompromisstext som parlamentet hade enats om med rådet och kommissionen genom informella kontakter.
Genom skrivelse av den 5 juli 2013 överlämnade kommissionen den ståndpunkt som parlamentet hade antagit vid första behandlingen den 2 juli 2013 till kommittén för tjänsteföreskrifterna och angav att kommissionen ansåg att det förslag till ändring av tjänsteföreskrifterna som kommissionen hade överlämnat till kommittén för tjänsteföreskrifterna den 21 november 2011 inte väsentligen hade ändrats inom ramen för det ordinarie lagstiftningsförfarandet. Kommissionen angav vidare att även om artikel 10 i tjänsteföreskrifterna inte var tillämplig i detta skede av det ordinarie lagstiftningsförfarandet, ville den ändå få kännedom om eventuella synpunkter från medordförandena för kommittén för tjänsteföreskrifterna. Kommissionen begärde därför att kommittén för tjänsteföreskrifterna skulle överlämna ett yttrande till den inom femton arbetsdagar, det vill säga senast den 26 juli 2013.
Den 17 juli 2013 svarade personalkommitténs representanter i kommittén för tjänsteföreskrifterna kommissionen med en förklaring, i vilken de konstaterade att det var omöjligt att komma överens med representanterna för Europeiska unionens förvaltningar i kommittén för tjänsteföreskrifterna om en ändring av dagordningen för mötet i kommittén för tjänsteföreskrifterna så att synpunkter kunde antas i stället för ett yttrande. De ifrågasatte det sena överlämnandet till kommittén för tjänsteföreskrifterna och huruvida det under dessa omständigheter var ändamålsenligt att kommittén för tjänsteföreskrifterna avgav ett yttrande över parlamentets ståndpunkt vid första behandlingen och gjorde gällande att principerna för den sociala dialogen hade åsidosatts.
Den 10 oktober 2013 godkände rådet parlamentets ståndpunkt och antog, i enlighet med artikel 294.4 FEUF, förordning nr 1023/2013 i den lydelse som motsvarade parlamentets ståndpunkt.
Sedan parlamentets talman och rådets ordförande hade undertecknat lagstiftningsakten den 22 oktober 2013 offentliggjordes förordning nr 1023/2013 i
Europeiska unionens officiella tidning
den 29 oktober 2013.
II.

Förfarandet och parternas yrkanden
Sökanden, Union syndicale fédérale des services publics européens et internationaux (USFSPEI), har väckt förevarande talan genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 23 januari 2014.
Genom handlingar som inkom till tribunalens kansli den 6 respektive den 10 juni 2014 har parlamentet och rådet var för sig framställt en invändning om rättegångshinder i enlighet med artikel 114.1 i tribunalens rättegångsregler av den 2 maj 1991.
Genom handling som inkom till tribunalens kansli den 25 juni 2014 har kommissionen ansökt om att få intervenera till stöd för parlamentets och rådets yrkanden.
Den 1 augusti 2014 yttrade sig sökanden över parlamentets och rådets invändningar om rättegångshinder.
Ordföranden på åttonde avdelningen (i tidigare sammansättning) beslutade den 5 december 2014 att invändningarna om rättegångshinder ska prövas i samband med att talan prövas i sak.
Den 9 december 2014 ställde tribunalen en fråga till parterna. Rådet, parlamentet och sökanden svarade på frågan den 18 december 2014, den 6 januari 2015 respektive den 7 januari 2015.
Genom beslut av ordföranden på tribunalens åttonde avdelning av den 28 januari 2015 tilläts kommissionen intervenera.
Kommissionen ingav sin interventionsinlaga den 12 mars 2015. Sökanden och rådet inkom med sina synpunkter på kommissionens interventionsinlaga den 1 respektive den 10 juni 2015.
Den 14 januari 2016 beslutade ordföranden på tribunalens åttonde avdelning i enlighet med artikel 69 d i tribunalens rättegångsregler att vilandeförklara målet fram till dess att tribunalen slutligt hade avgjort det mål i vilket den senare meddelade domen av den 15 september 2016, U4U m.fl./parlamentet och rådet (
T‑17/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:489
).
I samband med att sammansättningen av tribunalens avdelningar ändrades, förordnades referenten att tjänstgöra på åttonde avdelningen (i ny sammansättning), och målet tilldelades följaktligen denna avdelning den 6 oktober 2016.
Den 24 oktober 2016 anmodade tribunalen parterna att ta ställning till vilka konsekvenser de i förevarande mål drar av punkterna 144–171 i domen av den 15 september 2016, U4U m.fl./parlamentet och rådet (
T‑17/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:489
). Parlamentet, rådet och kommissionen besvarade tribunalens fråga den 8 november 2016. Sökanden besvarade frågan den 18 november 2016.
Sökanden har yrkat att tribunalen ska
–
ogiltigförklara artikel 1.27, 1.32, 1.46, 1.61, 1.64 b, 1.65 b och 1.67 d i förordning nr 1023/2013,
–
förplikta parlamentet och rådet att till sökanden betala ett symboliskt skadestånd om en euro för den ideella skada som sökanden lidit, och
–
förplikta parlamentet och rådet att ersätta rättegångskostnaderna.
Parlamentet och rådet har med stöd av kommissionen yrkat att tribunalen ska
–
i första hand, avvisa talan,
–
i andra hand, ogilla talan såsom ogrundad, och
–
förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
III.

Rättslig bedömning
Sökanden, som är en sammanslutning av fackföreningar vid unionens institutioner och organ, har i sin talan framställt dels ett yrkande om att förordning nr 1023/2013 ska ogiltigförklaras, dels ett yrkande om skadestånd.
Vad för det första gäller yrkandet om ogiltigförklaring syftar detta till ogiltigförklaring av artikel 1.27, 1.32, 1.46, 1.61, 1.64 b, 1.65 b och 1.67 d i förordning nr 1023/2013 (nedan kallad de angripna bestämmelserna), i den del det genom dessa bestämmelser införts ändringar av artiklarna 45, 52 och 66a i tjänsteföreskrifterna samt artikel 7 i bilaga V och artikel 8 i bilaga VII till tjänsteföreskrifterna. Sökanden har även begärt att den solidaritetsavgift som genom artikel 1.46 i förordning nr 1023/2013 infördes för år 2014 ska ogiltigförklaras, med motiveringen att den är kopplad till metoden för uppdatering av lönerna och att denna inte tillämpades 2014.
Sökanden har åberopat fyra grunder till stöd för sin talan. Den första grunden avser åsidosättande av artikel 27 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 21 i den europeiska sociala stadgan, undertecknad i Turin den 18 oktober 1961, i dess ändrade lydelse, och artikel 10 i tjänsteföreskrifterna samt åsidosättande av det samrådsförfarande som föreskrivs i rådets beslut av den 23 juni 1981. Såvitt avser den andra grunden har sökanden gjort gällande att överenskommelsen om 2004 års reform och principen om förvärvade rättigheter har åsidosatts. Som tredje grund har det gjorts gällande att artikel 21 i stadgan om de grundläggande rättigheterna har åsidosatts och som fjärde grund att proportionalitetsprincipen har åsidosatts.
Vad för det andra gäller skadeståndsyrkandet syftar detta till att tribunalen ska utdöma skadestånd för den ideella skada som sökanden anser sig ha orsakats till följd av tjänstefel som institutionerna begått i samband med antagandet av förordning nr 1023/2013. Vid förhandlingen anmodade tribunalen sökanden att precisera huruvida USFSPEI till stöd för sitt skadeståndsyrkande, förutom ett åsidosättande av artikel 12 i stadgan om de grundläggande rättigheterna, även anför samtliga de invändningar om rättsstridighet som anförts till stöd för yrkandet om ogiltigförklaring. Som svar på denna fråga angav sökanden att USFSPEI till stöd för skadeståndsyrkandet anför de invändningar om rättsstridighet som avser åsidosättande av väsentliga formföreskrifter vid antagandet av förordning nr 1023/2013, på grund av att personalrepresentanterna inte kunde informeras om, och själva inte kunde informera medlemsstaterna om, vissa omständigheter rörande samrådsmötet och åsidosättandet av överenskommelsen från år 2004.
A.

Yrkandet om ogiltigförklaring
Parlamentet, rådet och kommissionen har gjort gällande att eftersom ansökan inkom till tribunalens kansli den 23 januari 2014 ska yrkandet om ogiltigförklaring av de angripna bestämmelserna avvisas, eftersom den frist som föreskrivs i artikel 263 FEUF löpte ut den 22 januari 2014. Parlamentet, rådet och kommissionen har dessutom hävdat att sökanden inte uppfyller villkoret att vara direkt och personligen berörd, vilket enligt artikel 263 fjärde stycket FEUF ska vara uppfyllt för att en talan om ogiltigförklaring som väcks av fysiska eller juridiska personer mot akter med allmän räckvidd vilka har antagits enligt det ordinarie lagstiftningsförfarandet ska kunna tas upp till prövning.
Tribunalen erinrar om att enligt fast rättspraxis utgör tidsfristerna för talan enligt artikel 263 FEUF tvingande rätt och något som varken parterna eller domstolen kan råda över (se beslut av den 19 april 2016, Portugal/kommissionen,
T‑556/15
, ej publicerat,
EU:T:2016:239
, punkt
och där angiven praxis).
I artikel 263 sjätte stycket FEUF anges att talan som avses i den bestämmelsen ska väckas inom två månader från den dag då åtgärden offentliggjordes eller delgavs klaganden eller, om så inte skett, från den dag då denne fick kännedom om åtgärden, allt efter omständigheterna.
Förordning nr 1023/2013 offentliggjordes i
Europeiska unionens officiella tidning
den 29 oktober 2013.
Beträffande reglerna för att beräkna frister ska det erinras om att enligt artikel 101.1 b i rättegångsreglerna av den 2 maj 1991 löper en frist uttryckt i månader ut vid utgången av den dag i fristens sista månad som infaller på samma datum som den dag då händelsen eller handlingen från vilken fristen ska räknas inträffade eller företogs.
I artikel 101.2 i rättegångsreglerna av den 2 maj 1991 föreskrivs att om fristen löper ut på en lördag, söndag eller lagstadgad helgdag ska den förlängas till utgången av närmast följande arbetsdag och att den förteckning över lagstadgade helgdagar som upprättats av domstolen och kungjorts i
Europeiska unionens officiella tidning
även gäller för tribunalen.
När fristen för att väcka talan mot en institutions rättsakt börjar löpa från tidpunkten för rättsaktens offentliggörande, ska, enligt ordalydelsen i artikel 102.1 i rättegångsreglerna av den 2 maj 1991, fristen i enlighet med artikel 101.1 a i rättegångsreglerna av den 2 maj 1991 emellertid räknas från slutet av den fjortonde dagen efter den dag då rättsakten offentliggjordes i
Europeiska unionens officiella tidning
.
I artikel 102.2 i rättegångsreglerna av den 2 maj 1991 föreskrivs dessutom att fristerna rörande förfarandet ska förlängas med tio dagar med hänsyn till avstånd i samtliga fall.
Sökanden har hävdat att det i artikel 102.1 i rättegångsreglerna av den 2 maj 1991 inte anges om det är arbetsdagar eller kalenderdagar som avses i denna bestämmelse och att det följaktligen finns anledning att välja den tolkning som är mest förmånlig för sökanden och att anse att fristen för att väcka talan började löpa från slutet av den fjortonde arbetsdagen efter den dag då förordning nr 1023/2013 offentliggjordes, det vill säga den 18 november 2013. Enligt sökanden löpte den frist som föreskrivs i artikel 263 FEUF således ut den 18 januari 2014. Eftersom den 18 januari 2014 emellertid var en lördag, ska fristen för att väcka talan emellertid förlängas till måndagen den 20 januari 2014 och från detta datum ska den förlängas med ytterligare tio dagar med hänsyn till avstånd. Av detta följer enligt sökanden att fristen för att väcka talan löpte ut den 30 januari 2014 och att ansökan således ingavs innan fristen hade löpt ut.
Sökanden har dessutom hävdat att även för det fall att artikel 102.1 i rättegångsreglerna av den 2 maj 1991 ska tolkas så, att fristen för att väcka talan började löpa från slutet av den fjortonde kalenderdagen efter den dag då förordning nr 1023/2013 offentliggjordes, det vill säga den 12 november 2013, väcktes talan inom den fristen. Den frist på två månader för att väcka talan som föreskrivs i artikel 263 FEUF löpte enligt sökanden i så fall ut den 12 januari 2014. Eftersom den 12 januari 2014 emellertid var en söndag, ska fristen för att väcka talan förlängas till utgången av närmast följande arbetsdag, det vill säga den 13 januari 2013, och från detta datum ska den förlängas med ytterligare tio dagar med hänsyn till avstånd. Fristen för att väcka talan löpte i så fall ut först den 23 januari 2014.
Tribunalen erinrar om att enligt artikel 101.1 d i rättegångsreglerna av den 2 maj 1991 ska de frister som föreskrivs i fördragen, stadgan för domstolen och rättegångsreglerna ”innefatta lagstadgade helgdagar, lördagar och söndagar”. Av detta följer att i motsats till vad sökanden har gjort gällande ska den frist på fjorton dagar ”efter den dag då rättsakten offentliggjordes i
Europeiska unionens officiella tidning
” som det hänvisas till i artikel 102.1 i rättegångsreglerna av den 2 maj 1991 utan tvekan inbegripa lagstadgade helgdagar, lördagar och söndagar. Det ska även erinras om att enligt fast rättspraxis är artikel 101.2 i rättegångsreglerna av den 2 maj 1991, som uteslutande avser de fall då fristen löper ut på en lördag, söndag eller lagstadgad helgdag, tillämplig endast då hela tidsfristen, däri inbegripet tidsfristen med hänsyn till avstånd, löper ut på en lördag, söndag eller lagstadgad helgdag (se beslut av den 20 november 1997, Horeca-Wallonie/kommissionen,
T‑85/97
,
EU:T:1997:180
, punkt
och där angiven praxis).
Av detta följer i förevarande fall, med hänsyn till den omständigheten att förordning nr 1023/2013 offentliggjordes i
Europeiska unionens officiella tidning
den 29 oktober 2013, att den frist för att väcka talan som föreskrivs i artikel 263 FEUF började löpa den 12 november 2013 och löpte ut den 22 januari 2014. Eftersom ansökan inkom till tribunalens kansli den 23 januari 2014, ingavs den således efter det att fristen för att väcka talan hade löpt ut.
Det följer av kravet på rättssäkerhet och av nödvändigheten av att undvika diskriminering och godtycklig behandling i rättskipningen att förfaranderegler ska tillämpas strikt. Enligt artikel 45 andra stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol får avsteg från förfarandefristerna endast göras i särskilda undantagsfall, vid oförutsebara omständigheter eller force majeure (se dom av den 22 september 2011, Bell & Ross/harmoniseringskontoret,
C‑426/10 P
,
EU:C:2011:612
, punkt
och där angiven praxis, beslut av den 30 september 2014, Faktor B. i W. Gęsina/kommissionen,
C‑138/14 P
, ej publicerat,
EU:C:2014:2256
, punkt
, och beslut av den 28 november 2014, Quanzhou Wouxun Electronics/harmoniseringskontoret – Locura Digital (WOUXUN),
T‑345/14
, ej publicerat,
EU:T:2014:1048
, punkt
).
I förevarande fall har sökanden inte vare sig i ansökan eller ens i sitt svar på en skriftlig fråga från tribunalen gjort gällande att någon av ovannämnda omständigheter föreligger.
Det måste således konstateras att talan ska avvisas i den del som den syftar till ogiltigförklaring av de angripna bestämmelserna. Det är därför inte nödvändigt att pröva de invändningar om rättegångshinder som parlamentet och rådet anfört avseende att sökanden saknar talerätt.
B.

Skadeståndsyrkandet
1.

Upptagande till prövning
Parlamentet, rådet och kommissionen har gjort gällande att eftersom sökandens skadeståndsyrkande har ett nära samband med och grundas på samma invändningar som yrkandet om ogiltigförklaring och yrkandet om ogiltigförklaring inte kan tas upp till prövning ska, enligt rättspraxis, även skadeståndsyrkandet avvisas.
Tribunalen påpekar härvidlag att i motsats till vad parlamentet, rådet och kommissionen har hävdat var skälet till att tribunalen i domen av den 4 juli 2002, Arne Mathisen/rådet (
T‑340/99
,
EU:T:2002:174
), vilken de har hänvisat till, slog fast att skadeståndsyrkandet inte kunde tas upp till prövning inte det nära sambandet med yrkandet om ogiltigförklaring, vilket den hade konstaterat inte kunde tas upp till prövning.
Att tribunalen i den domen ogillade skadeståndsyrkandet med anledning av dess nära samband med yrkandet om ogiltigförklaring berodde nämligen på att det vid prövningen av de grunder som åberopats till stöd för yrkandet om ogiltigförklaring inte hade framkommit att den institution som hade antagit rättsakten hade gjort sig skyldigt till någon rättsstridighet, och således inte hade begått något fel som medförde skadeståndsansvar (dom av den 4 juli 2002, Arne Mathisen/rådet,
T‑340/99
,
EU:T:2002:174
, punkt
).
Av tribunalens resonemang i domen av den 4 juli 2002, Arne Mathisen/rådet (
T‑340/99
,
EU:T:2002:174
), följer att under vissa omständigheter, nämligen när skadeståndsyrkandet grundar sig enbart på antagandet av den rättsakt som sökanden har yrkat ska ogiltigförklaras, och sökanden till stöd för skadeståndsyrkandet inte har anfört några nya invändningar utöver de som anförts till stöd för yrkandet om ogiltigförklaring, är det möjligt att, om det vid prövningen av de grunder som anförts till stöd för yrkandet om ogiltigförklaring har konstaterats att inga rättsstridigheter föreligger, direkt utesluta ett av villkoren för unionens utomobligatoriska ansvar, nämligen att den institution som antagit rättsakten begått ett fel.
Även om skadeståndsyrkandet i förevarande fall har sitt upphov i antagandet av de bestämmelser i förordning nr 1023/2013 som sökanden har yrkat ska ogiltigförklaras, ska det påpekas dels att den omständigheten att yrkandet om ogiltigförklaring ogillats inte följer av ett konstaterande av att inga rättsstridigheter föreligger, utan följer av att yrkandet inte kunde tas upp till prövning, dels att sökanden till stöd för sitt skadeståndsyrkande har anfört en ny invändning utöver de som anfördes till stöd för yrkandet om ogiltigförklaring, nämligen att artikel 12 i stadgan om de grundläggande rättigheterna har åsidosatts.
Enligt principen om rättsmedlens inbördes självständighet kan dessutom ett konstaterande av att ett yrkande om ogiltigförklaring inte kan tas upp till prövning, oavsett om det beror på att en tidsfrist löpt ut eller att sökanden inte har talerätt, i princip inte inverka på huruvida ett skadeståndsyrkande kan tas upp till prövning (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 4 maj 2005, Holcim (France)/kommissionen,
T‑86/03
,
EU:T:2005:157
, punkterna
och
).
Det ska erinras om att de villkor som föreskrivs i artikel 263 sjätte stycket FEUF inte är tillämpliga vid skadeståndstalan som har väckts på grundval av artikel 340 FEUF och att preskriptionstiden för skadeståndstalan mot unionen är fem år enligt artikel 46 i stadgan för Europeiska unionens domstol.
Vad gäller det argument som parlamentet och rådet har åberopat och som grundar sig på rättspraxis som avser den offentliga förvaltningen på unionsnivå, ska det påpekas att denna rättspraxis är begränsad till tvister av ekonomisk art mellan unionstjänstemän och unionsanställda samt den institution vid vilken de är anställda (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 29 november 1994, Bernardi/kommissionen,
T‑479/93 och T‑559/93
,
EU:T:1994:277
, punkt
). Förevarande mål avser emellertid en tvist mellan å ena sidan en sammanslutning av fackföreningar, vars medlemmar utgörs av fackföreningar som försvarar unionstjänstemännens och de unionsanställdas intressen, och å andra sidan parlamentet och rådet i deras egenskap av medlagstiftare.
Mot bakgrund av ovanstående överväganden kan skadeståndsyrkandet tas upp till prövning. Parlamentets och rådets invändningar om rättegångshinder ska således ogillas.
2.

Prövning i sak
Det ska erinras om att vad beträffar utomobligatoriskt ansvar ska unionen enligt artikel 340 andra stycket FEUF ersätta skada, som orsakats av dess institutioner eller av dess anställda under tjänsteutövning, i enlighet med de allmänna principer som är gemensamma för medlemsstaternas rättsordningar.
Enligt fast rättspraxis framgår det av artikel 340 andra stycket FEUF att unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar och rätten till ersättning för skada förutsätter att ett antal villkor är uppfyllda, nämligen att det handlande som läggs institutionen till last är rättsstridigt, att det verkligen föreligger en skada och att det finns ett orsakssamband mellan handlandet och den åberopade skadan (dom av den 29 september 1982, Oleifici Mediterranei/EEG,
26/81
,
EU:C:1982:318
, punkt
, och dom av den 9 september 2008, FIAMM m.fl./rådet och kommissionen,
C‑120/06 P och C‑121/06 P
,
EU:C:2008:476
, punkt
).
Om ett av dessa villkor inte är uppfyllt ska talan ogillas i sin helhet, och det saknas därvid anledning att pröva om övriga villkor för unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar är uppfyllda (dom av den 14 oktober 1999, Atlanta/Europeiska gemenskapen,
C‑104/97 P
,
EU:C:1999:498
, punkt
; se även, för ett liknande resonemang, dom av den 15 september 1994, KYDEP/rådet och kommissionen,
C‑146/91
,
EU:C:1994:329
, punkt
). Unionsdomstolen är vidare inte skyldig att pröva dessa villkor i en viss ordning (dom av den 18 mars 2010, Trubowest Handel och Makarov/rådet och kommissionen,
C‑419/08 P
,
EU:C:2010:147
, punkt
; se även, för ett liknande resonemang, dom av den 9 september 1999, Lucaccioni/kommissionen,
C‑257/98 P
,
EU:C:1999:402
, punkt
).
Det ska påpekas att sökanden i förevarande fall har grundat sitt skadeståndsyrkande på att fel har begåtts i tjänsten. Även om det inte finns någon exakt definition av vad som avses med begreppet fel i tjänsten, anses allmänt att det motsvarar en åtgärd eller underlåtenhet som en eller flera unionstjänstemän gjort sig skyldig till i sin tjänsteutövning och som tar sig uttryck i ett åsidosättande av de skyldigheter som följer med tjänsten. Detta fel kan, till skillnad från ett personligt fel, inte tillskrivas tjänstemännen, utan ska tillskrivas själva tjänsten och följaktligen administrationen.
Det måste emellertid konstateras att de fel som sökanden i förevarande fall har åberopat hänför sig till unionens normgivning. Så är fallet vad gäller det påstådda åsidosättandet av överenskommelsen om 2004 års reform, vilket sökanden har gjort gällande följer av antagandet av vissa specifika bestämmelser i förordning nr 1023/2013.
Så är även fallet vad gäller det påstådda åsidosättandet av samrådsförfarandet. Av domen av den 15 september 2016, U4U m.fl./parlamentet och rådet (
T‑17/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:489
, punkt
), framgår nämligen att de regler som härrör från rådets beslut av den 23 juni 1981, i vilka det föreskrives om ett samrådsförfarande, utgör förfaranderegler för antagandet av förordning nr 1023/2013. Ett eventuellt åsidosättande av dem utgör ett åsidosättande av väsentliga formföreskrifter med avseende på den nämnda förordningen. Under dessa omständigheter är det unionens skadeståndsansvar till följd av dess normativa verksamhet som avses och inte dess skadeståndsansvar till följd av eventuella tjänstefel som rådet och parlamentet ska ha gjort sig skyldiga till inom ramen för förfarandet för antagande av förordning nr 1023/2013.
Det finns ingen anledning att utröna vilket slag av fel som följer av det påstådda åsidosättandet av artikel 12 i stadgan om de grundläggande rättigheterna, i vilken mötes- och föreningsfriheten stadfästs, eftersom sökanden inte har anfört några argument för att visa att denna artikel har åsidosatts.
Vad mer specifikt gäller skadeståndsansvar på grund av normgivning har domstolen tidigare slagit fast att även om de principer som gäller i medlemsstaternas rättssystem för det allmännas ansvar för skador som åsamkats de enskilda genom normativa rättsakter skiljer sig betydligt åt mellan medlemsstaterna, kan det trots detta konstateras att normativa rättsakter som är uttryck för ekonomisk-politiska val inte annat än undantagsvis och under speciella förhållanden kan medföra ansvar för det allmänna (dom av den 25 maj 1978, Bayerische HNL Vermehrungsbetriebe m.fl./rådet och kommissionen,
83/76, 94/76, 4/77, 15/77 och 40/77
,
EU:C:1978:113
, punkt
).
Domstolen har också funnit att unionen, med hänsyn till bestämmelserna i artikel 340 andra stycket FEUF, endast kan bli skadeståndsansvarig för en normativ rättsakt som innebär ekonomisk‑politiska val om det skett en tillräckligt klar överträdelse av en överordnad rättsregel som avser att skydda enskilda (dom av den 13 juni 1972, Compagnie d’approvisionnement, de transport et de crédit och Grands Moulins de Paris/kommissionen,
9/71 och 11/71
,
EU:C:1972:52
, punkt
, dom av den 25 maj 1978, Bayerische HNL Vermehrungsbetriebe m.fl./rådet och kommissionen,
83/76, 94/76, 4/77, 15/77 och 40/77
,
EU:C:1978:113
, punkt
, och dom av den 8 december 1987, Les Grands Moulins de Paris/EEG,
50/86
,
EU:C:1987:527
, punkt
).
Domstolen har dessutom preciserat att den rättsregel som överträtts ska ha till syfte att ge enskilda rättigheter (se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 juli 2000, Bergaderm och Goupil/kommissionen,
C‑352/98 P
,
EU:C:2000:361
, punkterna
och
, och dom av den 19 april 2007, Holcim (Deutschland)/kommissionen,
C‑282/05 P
,
EU:C:2007:226
, punkt
).
Domstolen har även konstaterat att den restriktiva ståndpunkten när det gäller unionens ansvar vid utövandet av normgivningsverksamhet förklaras av hänsyn till dels att den lagstiftande verksamheten – även då det finns en domstolskontroll av rättsakters lagenlighet – inte får hindras av att det är möjligt att väcka skadeståndstalan, när allmänintresset inom unionen kräver att det antas normativa bestämmelser som kan skada enskildas intressen, dels att unionens ansvar – i ett normativt sammanhang för vilket det är utmärkande att det finns ett stort utrymme för skönsmässig bedömning, vilket är nödvändigt för genomförandet av unionens politik på ett visst område – endast kan göras gällande om den berörda institutionen på ett uppenbart och allvarligt sätt har överskridit gränserna för sina befogenheter (dom av den 5 mars 1996, Brasserie du pêcheur och Factortame,
C‑46/93 och C‑48/93
,
EU:C:1996:79
, punkt
).
Det är således mot bakgrund av ovanstående principer i rättspraxis som det ska bedömas huruvida villkoren för unionens utomobligatoriska ansvar är uppfyllda i förevarande fall.
a)

Huruvida överenskommelsen om 2004 års reform har åsidosatts
Sökanden har gjort gällande att USFSPEI, i samband med den reform av tjänsteföreskrifterna och anställningsvillkoren som ledde fram till antagandet av rådets förordning (EG, Euratom) nr 723/2004 av den 22 mars 2004 om ändring av tjänsteföreskrifterna och anställningsvillkoren (
EUT L 124, 2004, s. 1
), i egenskap av representant för hela personalen deltog tillsammans med övriga fackliga organisationer i det samrådsförfarande som föreskrivs i rådets beslut av den 23 juni 1981. Det är inom ramen för det samrådsförfarandet som en överenskommelse ingicks med rådet om reformen i fråga. Enligt sökanden innebar överenskommelsen att de fackliga organisationerna godtog flera åtgärder för modernisering av befordringssystemet för tjänstemännen och de övriga anställda i unionen samt en särskild avgift som var avsedd att spegla kostnaderna för socialpolitiken, förbättringen av arbetsmiljön och Europaskolorna. De garanterade även att de skulle upprätthålla arbetsfreden genom att inte göra anspråk på högre anpassningar av löner och pensioner än de som följer av den fleråriga justeringsmekanismen. Sökanden har med hänvisning till bland annat skälen 11 och 12 i förordning nr 723/2004 hävdat att moderniseringsåtgärderna bestod i att dela in personalen i två nya tjänstegrupper, nämligen handläggare (AD) och assistenter (AST), införa ett linjärt karriärsystem och tillämpa principen om likvärdig karriärutveckling samt underlätta övergången från assistenter till administratörer genom ett nytt certifieringssystem. Enligt sökanden omfattade åtgärderna även införandet av flexibla arbetsmodeller, särskilt att på vissa villkor ha rätt att arbeta deltid, att utnyttja system med arbetsdelning och att beviljas förlängd tjänstledighet av personliga skäl, samt införandet av bestämmelser om ledighet av familjeskäl och i synnerhet en mer flexibel mammaledighet, pappaledighet, adoptions- och föräldraledighet samt ledighet när en nära anhörig blir allvarligt sjuk. De fackliga organisationerna, däribland sökanden, godtog moderniseringsåtgärderna, såsom det anges i skäl 38 i förordning nr 723/2004, i gengäld mot att metoden för årlig anpassning av lönerna kodifierades i tjänsteföreskrifterna och anställningsvillkoren och att det garanterades att den skulle tillämpas fram till den 31 december 2012.
Av detta följer att sökanden genom sitt samtycke till den reform av tjänsteföreskrifterna och anställningsvillkoren som infördes genom förordning nr 723/2004 har pantsatt sin trovärdighet inför hela personalen såväl som inför lagstiftaren och övriga unionsinstitutioner. Sökandens trovärdighet har skadats av att man i förordning nr 1023/2013 frångått villkoren för överenskommelsen i fråga, särskilt genom att ändra artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna och införa en ny tjänstegrupp, samt principerna om ett linjärt karriärsystem och en likvärdig karriärutveckling.
Eftersom inga övergångsåtgärder tillämpats anser sökanden dessutom att principen om förvärvade rättigheter för tjänstemän och övriga anställda i unionen till följd av överenskommelsen om 2004 års reform har åsidosatts genom de ändringar av artikel 45.1 och artikel 52 i tjänsteföreskrifterna samt artikel 4 i bilaga IVa till tjänsteföreskrifterna som införts genom artikel 1.27, 1.32 och 1.64 i förordning nr 1023/2013.
Tribunalen påpekar att sökandens resonemang vilar på den felaktiga premissen att den överenskommelse om 2004 års reform som ingåtts mellan rådet och de fackliga organisationerna i samband med antagandet av förordning nr 723/2004 kan likställas med en överordnad rättsregel som unionslagstiftaren var skyldig att iaktta vid antagandet av förordning nr 1023/2013.
Utan att det är nödvändigt att uttala sig om huruvida den överenskommelse som de fackliga organisationerna och rådet ingick inom ramen för samrådsförfarandet var rättsligt bindande för rådet när det antog förordning nr 723/2004, ska det konstateras att överenskommelsen endast avsåg 2004 års reform. Verkningarna av en sådan överenskommelse kan således inte utsträckas till alla senare ändringar av tjänsteföreskrifterna som unionslagstiftaren vidtar, utan att unionslagstiftaren förlorar möjligheten att utöva sin befogenhet enligt artikel 336 FEUF.
Det ska även erinras om att domstolen tidigare har slagit fast att eftersom det rättsliga bandet mellan tjänstemännen och administrationen regleras i tjänsteföreskrifterna, kan tjänstemännens rättigheter och skyldigheter när som helst ändras av lagstiftaren (dom av den 22 december 2008, Centeno Mediavilla m.fl./kommissionen,
C‑443/07 P
,
EU:C:2008:767
, punkt
).
Av detta följer att 2004 års överenskommelse, med hänsyn till dess målsättning, inte kan ha skadats genom antagandet av förordning nr 1023/2013.
Vad gäller det påstådda åsidosättandet av principen om förvärvade rättigheter ska det påpekas att även om det skulle visas att en sådan rättsstridighet föreligger, skulle detta inte i egentlig mening utgöra ett åsidosättande av 2004 års överenskommelse, såsom denna har beskrivits av sökanden. Det påstådda åsidosättandet av 2004 års överenskommelse, som enligt sökanden följer av att ett antal bestämmelser i tjänsteföreskrifterna har ändrats genom förordning nr 1023/2013, ska nämligen skiljas från frågan huruvida principen om förvärvade rättigheter för tjänstemännen och de övriga anställda i unionen har åsidosatts.
Det ska vidare påpekas att bestämmelserna i fråga inte innebär ett åsidosättande av principen om förvärvade rättigheter. Principen är nämligen den att författningar som innebär att andra författningsbestämmelser ändras, exempelvis förordningar om ändring av tjänsteföreskrifterna, ska tillämpas, om inte annat föreskrivits, på framtida verkningar av situationer som uppkommit då den föregående författningen var i kraft. Det förhåller sig endast annorlunda i situationer som har uppkommit och blivit slutgiltiga medan den tidigare gällande regeln var i kraft, varvid förvärvade rättigheter har uppstått. En rättighet anses förvärvad om den omständighet som grundade rättigheten inträffade före lagändringen. Detta är emellertid inte fallet när den omständighet som grundade rättigheten inte inträffade medan den lagstiftning som ändrats var i kraft (se dom av den 22 december 2008, Centeno Mediavilla m.fl./kommissionen,
C‑443/07 P
,
EU:C:2008:767
, punkterna
–
och där angiven praxis).
Vad gäller sökandens argument att de tjänstemän i lönegraderna AD 12 och AD 13 som hade samlat på sig tillräckliga meriter för att befordras till den närmast högre lönegraden år 2011 eller år 2012, men som inte befordrades av budgetskäl, nu har fråntagits denna möjlighet genom artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna, i dess lydelse enligt artikel 1.27 i förordning nr 1023/2013, enbart av det skälet att de inte innehar en av de tjänster som anges i bilaga I avsnitt A till tjänsteföreskrifterna, ska det påpekas att enligt detta argument har tjänstemännen i fråga inte fråntagits rätten att befordras, utan rätten att kunna befordras. Som parlamentet har påpekat hade tjänstemännen i fråga emellertid inte en förvärvad rättighet till bibehållande av det befordringssystem som förelåg före den reform som genomfördes genom förordning nr 1023/2013.
Tribunalen tillbakavisar även sökandens resonemang att genom artikel 1.32 i förordning nr 1023/2013 och artikel 1.64 b i samma förordning – om ändring av artikel 52 i tjänsteföreskrifterna, om villkoren för när en tjänsteman kan pensioneras, respektive artikel 4 i bilaga IVa till tjänsteföreskrifterna, om beräkningen av lönen för tjänstemän som har fyllt 55 år och som har beviljats halvtidsarbete som förberedelse inför pensionering – har tjänstemän som är 55 år eller äldre, vilka kunde begära att få omfattas av dessa åtgärder före den 1 januari 2014, det vill säga den dag då dessa bestämmelser trädde i kraft, fråntagits dessa rättigheter från det datumet fram till dess att de fyller 58 år.
Till skillnad från vad sökanden har gjort gällande måste det nämligen konstateras att det är genom artikel 1.34 i förordning nr 1023/2013 – om ändring av artikel 55a.2 i tjänsteföreskrifterna, vilken det hänvisas till i artikel 4 i bilaga IVa till tjänsteföreskrifterna – som den ålder från vilken en tjänsteman kan begära att få arbeta halvtid som förberedelse inför pensioneringen har skjutits upp till 58 år. Det ska även påpekas att enligt tjänsteföreskrifterna, i den lydelse som var tillämplig fram till den 31 december 2014 måste ett antal villkor var uppfyllda för att en tjänsteman skulle ha rätt till förtidspensionering och rätt att arbeta halvtid som förberedelse inför pensioneringen. Huruvida villkoren var uppfyllda bedömdes av tillsättningsmyndigheten på begäran av tjänstemannen. Endast ett positivt beslut från tillsättningsmyndigheten kunde ge upphov till en förvärvad rättighet för en tjänsteman. Ändringen av dessa bestämmelser har således inte i sig kränkt de ifrågavarande tjänstemännens förvärvade rättigheter.
Mot bakgrund av ovanstående överväganden ska det konstateras att det påstådda åsidosättandet av överenskommelsen om 2004 års reform inte kan medföra skadeståndsansvar för unionen.
b)

Huruvida artikel 27 i stadgan om de grundläggande rättigheterna, artikel 10 i tjänsteföreskrifterna och det samrådsförfarande som föreskrivs i rådets beslut av den 23 juni 1981 har åsidosatts
Sökanden har gjort gällande att artikel 27 i stadgan om de grundläggande rättigheterna, i vilken arbetstagares rätt till information och samråd stadfästs, åsidosattes vid antagandet av förordning nr 1023/2013. Detta åsidosättande följer av underlåtenhet att iaktta de skyldigheter som föreskrivs i artikel 10 i tjänsteföreskrifterna och det samrådsförfarande som föreskrivs i rådets beslut av den 23 juni 1981.
1)

Huruvida artikel 10 i tjänsteföreskrifterna har åsidosatts
Sökanden har bland annat hävdat att eftersom parlamentet och rådet under trepartsförhandlingarna gjorde väsentliga ändringar i det förslag till ändring av tjänsteföreskrifterna som ursprungligen hade överlämnats till kommittén för tjänsteföreskrifterna, var kommissionen enligt artikel 10 i tjänsteföreskrifterna skyldig att på nytt överlämna det ändrade förslaget till kommittén för tjänsteföreskrifterna under sådana förhållanden att kommittén gavs möjlighet att avge sitt yttrande på ett lämpligt sätt och i tid. Kommissionen överlämnade dock den ändrade versionen av det ursprungliga förslaget till ändring av tjänsteföreskrifterna till kommittén för tjänsteföreskrifterna endast för information, utan att ge den möjlighet att ta ställning till det i tid.
Tribunalen erinrar härvidlag om att enligt artikel 10 i tjänsteföreskrifterna ska kommittén för tjänsteföreskrifterna höras av kommissionen om alla förslag till översyn av tjänsteföreskrifterna.
Enligt artikel 10 i tjänsteföreskrifterna omfattar kommissionens samrådsskyldighet inte bara formella förslag utan även förslag från kommissionen om väsentliga ändringar av förslag som redan har behandlats, om inte, vad avser det senare fallet, ändringarna i väsentliga delar motsvarar vad kommittén för tjänsteföreskrifterna har föreslagit (dom av den 11 juli 2007, Centeno Mediavilla m.fl./kommissionen,
T‑58/05
,
EU:T:2007:218
, punkt
, och dom av den 15 september 2016, U4U m.fl./parlamentet och rådet,
T‑17/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:489
, punkt
).
Denna tolkning överensstämmer både med ordalydelsen i artikel 10 i tjänsteföreskrifterna och med den roll som tilldelats kommittén för tjänsteföreskrifterna. Genom att det i bestämmelsen föreskrivs en förbehållslös och undantagslös skyldighet att samråda med kommittén vid varje ändring av tjänsteföreskrifterna har skyldigheten följaktligen en vid omfattning. Det är således uppenbart att bestämmelsens ordalydelse inte går att förena med en restriktiv tolkning av bestämmelsens räckvidd. Vidare ska kommittén för tjänsteföreskrifterna, i egenskap av partssammansatt organ med företrädare för administrationerna och personalen, och där de sistnämnda företrädarna är demokratiskt valda, från samtliga institutioner, beakta och företräda hela den europeiska offentliga förvaltningens intressen (dom av den 11 juli 2007, Centeno Mediavilla m.fl./kommissionen,
T‑58/05
,
EU:T:2007:218
, punkt
, och dom av den 15 september 2016, U4U m.fl./parlamentet och rådet,
T‑17/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:489
, punkt
).
Av detta följer att när kommissionen vidtar en ändring av sitt förslag till ändring av tjänsteföreskrifterna under det ordinarie lagstiftningsförfarandet, är den skyldig att på nytt samråda med kommittén för tjänsteföreskrifterna innan rådet antar de berörda bestämmelserna, när ändringen väsentligt påverkar förslagets systematik (dom av den 15 september 2016, U4U m.fl./parlamentet och rådet,
T‑17/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:489
, punkt
).
I förevarande fall måste det dock konstateras att även om kommissionen använde sig av sin befogenhet att ta lagstiftningsinitiativ för att lägga fram förslaget till ändring av tjänsteföreskrifterna för parlamentet och rådet den 13 december 2011, använde den sig inte av denna befogenhet för att ändra nämnda förslag (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 september 2016, U4U m.fl./parlamentet och rådet,
T‑17/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:489
, punkt
).
Kommissionen deltog visserligen i de trepartsförhandlingar som fördes under det ordinarie lagstiftningsförfarandet i fråga. Enligt punkt 13 i den gemensamma förklaringen om praktiska bestämmelser för medbeslutandeförfarandet (artikel 251 i EG‑fördraget) (
EUT C 145, 2007, s. 5
), som parlamentet, rådet och kommissionen avgav den 13 juni 2007 och som reglerar dessa informella möten, är kommissionens roll under första behandlingen i parlamentet dock begränsad till att främja kontakter ”för att underlätta arbetet vid första behandlingen” och att utöva ”sin initiativrätt på ett konstruktivt sätt i syfte att närma [parlamentets] och rådets ståndpunkter till varandra, med vederbörlig hänsyn till den interinstitutionella balansen och den roll fördraget tilldelar den” (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 september 2016, U4U m.fl./parlamentet och rådet,
T‑17/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:489
, punkt
).
Den omständigheten att parlamentet och rådet i förevarande fall, under de trepartsförhandlingar som fördes i samband med första behandlingen i parlamentet, i vilka kommissionen deltog i den roll som anges i punkt 103 ovan, nådde en kompromiss som syftade till att ändra förslaget till ändring av tjänsteföreskrifterna kan inte betraktas så, att kommissionen själv ändrade förslaget (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 september 2016, U4U m.fl./parlamentet och rådet,
T‑17/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:489
, punkt
).
Att parlamentet vid första behandlingen antar en text genom vilken förslaget till ändring av tjänsteföreskrifterna ändras är inte heller jämställbart med att kommissionen själv ändrar sitt ursprungliga förslag (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 september 2016, U4U m.fl./parlamentet och rådet,
T‑17/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:489
, punkt
).
Av det ovanstående framgår att kommissionen inte var skyldig att på nytt samråda med kommittén för tjänsteföreskrifterna i enlighet med artikel 10 i tjänsteföreskrifterna vare sig efter det att de trepartsförhandlingar som hölls i samband med första behandlingen i parlamentet hade avslutats eller efter det att parlamentet hade antagit förslaget vid första behandlingen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 september 2016, U4U m.fl./parlamentet och rådet,
T‑17/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:489
, punkt
).
Oavsett huruvida de ändringar som parlamentet antog vid första behandlingen var väsentliga, ska sökandens argument avseende åsidosättande av artikel 10 i tjänsteföreskrifterna följaktligen underkännas.
2)

Huruvida artikel 27 i stadgan om de grundläggande rättigheterna och samrådsförfarandet har åsidosatts
Sökanden har hävdat att samrådsförfarandet i förevarande fall var rättsstridigt, eftersom det inte hade anpassats till följd av Lissabonfördragets ikraftträdande, för att föreskriva att parlamentet, som numera är medlagstiftare, skulle delta vid antagandet av tjänsteföreskrifter för unionens tjänstemän.
Sökanden har även gjort gällande – tvärtemot vad som framgår av punkt 170 i domen av den 15 september 2016, U4U m.fl./parlamentet och rådet (
T‑17/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:489
) – att en facklig organisation, Union syndicale-Bruxelles, den 28 juni 2013, faktiskt hade begärt ett möte i samrådskommittén innan Coreper inledde sin slutliga granskning av kompromisstexten, men rådets generalsekreterare avslog begäran med motiveringen att dels hade samrådskommitténs arbete tillfälligt upphört i enlighet med den förklaring som är bifogad till rådets beslut av den 23 juni 1981 och detta på grund av väsentliga störningar i rådets normala arbete som orsakats av en tredagarsstrejk, dels hade parlamentets utskott för rättsliga frågor redan godkänt texten. Sökanden har tillagt att ordföranden för Union syndicale-Bruxelles protesterade mot beslutet av rådets generalsekreterare att inte sammankalla samrådskommittén och därvid anförde att punkt 4 i ”överenskommelsen från den 24 maj 2004 mellan rådets ställföreträdande generalsekreterare och de fackliga organisationerna om de bestämmelser som ska tillämpas för det fall att personalen vid rådets generalsekretariat samordnat lägger ned arbetet”, i vilken det föreskrivs att strejkvarsel ska utnyttjas av båda parterna till att förhandla om en lösning av konflikten, eventuellt genom att utse en medlare, aldrig verkställdes i förevarande fall och att det således inte var möjligt att undvika strejken. Sökanden har även betonat att det i överenskommelsen i fråga anges att ”en strejk får inte utgöra hinder för att rådets möten genomförs” och att ”rådets ställföreträdande generalsekreterare ska upprätta en förteckning över anställda som är skyldiga att tjänstgöra, på grundval av en förteckning över tjänster som är oundgängliga för institutionens beslutsprocess”. Av detta följer enligt sökanden att det var fel av rådets generalsekreterare att vägra att anordna ett möte i samrådskommittén av det skälet att det förelåg störningar i rådets normala arbete.
Sökanden har vidare gjort gällande att rådets beslut av den 23 juni 1981 antogs på grundval av en överenskommelse med de fackliga organisationerna, vilket visas av den omständigheten att rådet tidigare hade överlämnat ändringar av nämnda beslut till de fackliga organisationerna, och att rådet således inte kunde ändra det ensidigt, som det gjorde genom tolkningsförklaringen av den 6 maj 2013. Sökanden har dessutom betonat att texten till tolkningsförklaringen överlämnades till de fackliga organisationerna först den 26 maj 2013, det vill säga tre veckor efter samrådskommitténs möte den 6 maj 2013.
Sökanden har dessutom hävdat att även om texten inte fanns att tillgå vid de båda mötena i samrådskommittén den 6 maj och den 20 juni 2013 kunde dessa möten ändå ha varit ändamålsenliga, såvitt man hade iakttagit artikel 8 i rådets beslut av den 23 juni 1981, där det föreskrivs att ”[u]nder arbetet i samrådskommittén ska medlemmarna göra sitt yttersta för att komma fram till en samstämmig ståndpunkt och därigenom göra det möjligt att lägga fram en rapport för rådet som innehåller gemensamma ståndpunkter” och att ”om detta är inte är möjligt, ska olika ståndpunkter anges i rapporten”. Under de båda mötena begränsade sig samrådskommittés ordförande, enligt sökanden, till att låta Corepers ordförande kortfattat redogöra för rådets intentioner, den 6 maj 2013, respektive parlamentets intentioner, den 20 juni 2013, och därefter låta företrädarna för de fackliga organisationerna redogöra för sina ståndpunkter. Det gjordes således inget försöka att nå en samstämmig ståndpunkt och det finns inte heller någon skriftlig rapport från mötena.
Vad för det första gäller den omständigheten att parlamentet inte deltog i det samrådsförfarande som föreskrivs i rådets beslut av den 23 juni 1981, ska det påpekas att detta, i motsats till vad sökanden har hävdat, inte utgör ett åsidosättande av den rätt till information och samråd för arbetstagare som avses i artikel 27 i stadgan om de grundläggande rättigheterna.
Det samrådsförfarande som föreskrivs i rådets beslut av den 23 juni 1981 måste nämligen ses mot bakgrund av det rättsliga sammanhang i vilket det infördes. Nämnda beslut antogs av rådet vid en tid då rådet ensamt var behörigt att anta tjänsteföreskrifter för tjänstemän och övriga anställda i unionen. Förfarandet var således inte anpassat för ändringar av tjänsteföreskrifterna enligt det ordinarie lagstiftningsförfarandet. Detta är skälet till att rådet, såsom det anges i punkt 12 ovan, antog en tolkningsförklaring till sitt beslut av den 23 juni 1981, sedan parlamentet hade vägrat att i egenskap av medlagstiftare delta i det samrådsförfarande som föreskrivs i beslutet (dom av den 15 september 2016, U4U m.fl./parlamentet och rådet,
T‑17/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:489
, punkterna
och
).
Parlamentets vägran att delta i det samrådsförfarande som föreskrivs i rådets beslut av den 23 juni 1981 kan utgöra ett åsidosättande av artikel 27 i stadgan om de grundläggande rättigheterna endast om, för det första, unionsinstitutionerna genom denna bestämmelse åläggs en skyldighet att samråda med de fackliga organisationerna om förslag till ändring av tjänsteföreskrifterna och, för det andra, parlamentet i förevarande fall inte vidtog något sådant samråd (dom av den 15 september 2016, U4U m.fl./parlamentet och rådet,
T‑17/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:489
, punkt
).
Det ska erinras om att enligt artikel 27 i stadgan om de grundläggande rättigheterna är utövandet av de rättigheter som stadfästs i den artikeln begränsat till de fall och villkor som föreskrivs i unionsrätten. I förevarande fall framgår det av artikel 10b i tjänsteföreskrifterna att förslag till ändring av tjänsteföreskrifterna kan vara föremål för samråd med representativa fackliga organisationer. Institutioner som inte ensidigt åtagit sig att samråda är således inte skyldiga att vidta ett sådant samråd (dom av den 15 september 2016, U4U m.fl./parlamentet och rådet,
T‑17/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:489
, punkt
).
Även under antagandet att parlamentet, tvärtemot vad som verkar framgå av den skrivelse av den 4 mars 2013 som parlamentets talman skickade till rådet som svar på rådets anmodan till parlamentet att delta i det samrådsförfarande som föreskrivs i rådets beslut av den 23 juni 1981, inte samrådde med de fackliga organisationerna om de ändringar av tjänsteföreskrifterna som infördes genom de angripna bestämmelserna, utgör denna omständighet således inte ett åsidosättande av den rätt till information och samråd för arbetstagare som anges i artikel 27 i stadgan om de grundläggande rättigheterna (dom av den 15 september 2016, U4U m.fl./parlamentet och rådet,
T‑17/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:489
, punkt
).
Vad för det andra gäller ändringen av rådets beslut av den 23 juni 1981, ska det påpekas att rådet, tvärtemot vad sökanden har hävdat, hade rätt att ensidigt ändra det nämnda beslutet genom tolkningsförklaringen av den 6 maj 2013. Av översynsklausulen i beslutet av den 23 juni 1981 framgår nämligen att ”[r]ådet kan när som helst, antingen på eget initiativ eller på begäran av de medlemmar i samrådskommittén som företräder personalen eller de förvaltningschefer som avses i avsnitt I.2 a tredje strecksatsen, granska resultatet av tillämpningen av dessa bestämmelser i syfte att besluta om de behöver ändras”. Detta konstaterande kan inte ifrågasättas genom sökandens påstående att rådet tidigare hade överlämnat förslag till ändringar av beslutet av den 23 juni 1981 till de fackliga organisationerna i syfte att erhålla deras samtycke. Av den handling som sökanden har ingett till stöd för detta påstående framgår nämligen inte att rådet anhöll om de fackliga organisationernas samtycke till de ändringar som det avsåg att införa i beslutet av den 23 juni 1981, utan endast att rådet ville få deras synpunkter på ändringarna. Handlingen i fråga visar således inte att rådet ansåg sig vara bundet av nämnda synpunkter, utan att det ville få kännedom om de fackliga organisationernas ståndpunkt till de planerade ändringarna.
Av den bevisning som rådet har ingett framgår dessutom att rådets generalsekretariat, tvärtemot vad sökanden har hävdat, vid ett möte den 23 april 2013 gav de fackliga organisationerna möjlighet att yttra sig över den planerade ändringen av beslutet av den 23 juni 1981 och att texten till förslaget till tolkningsförklaring överlämnades till de fackliga organisationer som deltog i samrådskommittén den 30 april 2013, innan det överlämnades till Coreper den 2 maj 2013 och antogs av rådet den 6 maj 2013.
Vad för det tredje gäller sökandens argument att det var fel av rådets generalsekreterare att avslå begäran från Union syndicale-Bruxelles av den 28 juni 2013 om att ett möte i samrådskommittén skulle anordnas, ska det påpekas att enligt riktlinje 7 i tolkningsförklaringen till rådets beslut av den 23 juni 1981 var den förklaring som är bifogad till nämnda beslut och i vilken det anges att ”i fall av störningar i rådets normala arbete ska samrådsförfarandet automatiskt upphävas tillfälligt” tillämplig i sin helhet. Av ett stort antal bevis som rådet har lämnat in framgår att de tre fackliga organisationerna vid rådet utfärdade ett strejkvarsel den 20 juni 2013 som avsåg den 26, den 27 och den 28 juni 2013 och att en strejk faktiskt genomfördes under dessa tre dagar. I strejken deltog ett betydande antal tjänstemän, motsvarande en tredjedel av personalen, vilket föranledde att 19 möten i rådets olika arbetsgrupper ställdes in. Som rådet har påpekat hade rådets generalsekretariat dessutom i uppgift att arrangera ett möte i Europeiska rådet den 27 och 28 juni 2013. Av den bevisning som rådet har lämnat in framgår att de tre fackliga organisationerna vid rådet även utfärdade ett strejkvarsel den 25 juni 2013 som avsåg veckoslut, helger och övertid under perioden från den 25 juni till den 11 juli 2013.
Mot bakgrund av dessa omständigheter måste det anses att vid den tidpunkt när Union syndicale-Bruxelles begärde att ett möte skulle anordnas i samrådskommittén orsakade strejkåtgärderna störningar i rådets normala arbete och att samrådsförfarandet följaktligen automatiskt hade upphävts tillfälligt. Detta konstaterande kan inte ifrågasättas genom sökandens argument att rådet inte använde sig av de möjligheter som föreskrivs i överenskommelsen av 24 maj 2004 mellan rådets ställföreträdande generalsekreterare och de fackliga organisationerna om de bestämmelser som ska tillämpas för det fall att personalen vid rådets generalsekretariat samordnat lägger ned arbetet, i syfte att undvika strejkåtgärder eller begränsa deras verkningar. Denna överenskommelse har nämligen ingen koppling till bestämmelserna i rådets beslut av den 23 juni 1981, i vilket det fastställs på vilka villkor ett samrådsförfarande ska anordnas.
Det ska vidare påpekas att enligt punkt d i tolkningsförklaringen till rådets beslut av den 23 juni 1981 ska tillämpningen av beslutet ”inte påverka bestämmelserna i fördragen, särskilt vad gäller fristerna för och genomförandet av det ordinarie lagstiftningsförfarandet, som föreskrivs i artikel 294 FEUF”. Det ska erinras om att även om den preliminära kompromisstexten på kvällen den 24 juni 2013 överlämnades till de fackliga organisationer som deltog i samrådskommittén, väntade Union syndicale-Bruxelles till den 28 juni klockan 12.39 med att begära ett möte i samrådskommittén, trots att Coreper skulle inleda sin slutliga granskning av kompromisstexten samma dag klockan 15.00. För att anordna ett möte i samrådskommittén innan Coreper granskade kompromisstexten hade det varit nödvändigt att skjuta på Corepers granskning. Som rådet har påpekat hade det irländska ordförandeskapet under särskilt brådskande och svåra politiska omständigheter lyckats komma fram till en politisk kompromiss med parlamentet och ville nå en politisk överenskommelse innan ordförandeskapet upphörde vid utgången av juni 2013. Corepers möte på fredag eftermiddag den 28 juni 2013 ägde rum under det irländska ordförandeskapets sista timmar och var således dess sista möjlighet att övertyga Coreper om att godkänna den kompromiss som det irländska ordförandeskapet hade förhandlat fram. Som rådet också har påpekat utmärktes genomförandet av lagstiftningsförfarandet dessutom av en politisk koppling mellan å ena sidan den politiska överenskommelsen mellan parlamentet och rådet om reformen av tjänsteföreskrifterna och å andra sidan den politiska överenskommelsen med parlamentet om den fleråriga budgetramen, ett annat politiskt särskilt svårt ärende som hade förhandlats under det irländska ordförandeskapet. Denna politiska koppling gjorde att Coreper omedelbart efter den politiska överenskommelsen om den fleråriga budgetramen kunde godkänna kompromissen om reformen av tjänsteföreskrifterna. Om förhandlingarna i Coreper hade försenats skulle det ha medfört en risk för att kompromissen om reformen av tjänsteföreskrifterna inte skulle ha godtagits.
Det måste anses att även dessa omständigheter kan rättfärdiga att rådets generalsekreterare vägrade att anordna ett möte i samrådskommittén den 28 juni 2013.
Vad för det fjärde gäller sökandes argument att samrådskommitténs möten den 6 maj och den 20 juni 2013 inte var förenliga med rådets beslut av den 23 juni 1981, eftersom parterna inte ansträngde sig för att nå fram till en samstämmig ståndpunkt och det inte gjordes någon skriftlig sammanfattning av deras olika ståndpunkter, ska det påpekas att rådet inte kan kritiseras för att inte skriftligen ha sammanfattat parternas, särskilt de fackliga organisationernas, olika ståndpunkter, även om de, däribland sökanden, har gjort gällande att de inte kunde framföra sina ståndpunkter på ett ändamålsenligt sätt vid mötena, eftersom den tillhandahållna presentationen av reformen var alltför allmän.
Av ovanstående överväganden följer att inte heller det påstådda åsidosättandet av artikel 27 i stadgan om de grundläggande rättigheterna, artikel 10 i tjänsteföreskrifterna eller rådets beslut av den 23 juni 1981 kan medföra skadeståndsansvar för unionen.
c)

Huruvida artikel 12 i stadgan om de grundläggande rättigheterna har åsidosatts
I den del av talan som rör skadeståndsyrkandet har sökanden hävdat att antagandet av förordning nr 1023/2013 medför skadeståndsansvar för unionen bland annat som en följd av att artikel 12 i stadgan om de grundläggande rättigheterna avseende mötes- och föreningsfriheten åsidosattes. Som det har påpekats i punkt 77 ovan har sökanden emellertid inte anfört något särskilt argument i detta hänseende, vilket innebär att denna grund måste avvisas i enlighet med rättspraxis avseende artikel 44.1 c i rättegångsreglerna av den 2 maj 1991, vilken var tillämplig vid den tidpunkt då ansökan ingavs (dom av den 7 november 2013, Budziewska/harmoniseringskontoret – Puma (hoppande kattdjur),
T‑666/11
, ej publicerad,
EU:T:2013:584
, punkt
).
Av ovanstående överväganden följer att sökanden inte har lyckats visa att parlamentet, rådet och kommissionen i förevarande fall har gjort sig skyldiga till en tillräckligt klar överträdelse av en rättsregel som syftar till att ge enskilda rättigheter i den mening som avses i den rättspraxis som anges i punkt 79 ovan.
Eftersom det första villkoret för unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar således inte är uppfyllt i förevarande fall, ska skadeståndsyrkandet ogillas, utan att det behöver prövas huruvida de två återstående villkoren för unionens skadeståndsansvar är uppfyllda.
Av det anförda följer att talan ska avvisas i den del som den syftar till en ogiltigförklaring av de angripna bestämmelserna och att den ska ogillas såsom ogrundad i den del som den syftar till att erhålla ersättning för en skada som orsakats sökanden.
IV.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 134.1 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Parlamentet och rådet har yrkat att sökanden ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom sökanden har tappat målet, ska parlamentets och rådets yrkande bifallas. Kommissionen ska bära sina rättegångskostnader i enlighet med artikel 138.1 i rättegångsreglerna.

Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (åttonde avdelningen)
följande:

1)
Talan ogillas.

2)
Union syndicale fédérale des services publics européens et internationaux (USFSPEI) ska bära sina rättegångskostnader och ersätta de kostnader som uppkommit för Europaparlamentet och Europeiska unionens råd.

3)
Europeiska kommissionen ska bära sina rättegångskostnader.

Collins
Kancheva
Passer
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 16 november 2017.
Underskrifter
Innehållsförteckning

I. Bakgrund till tvisten

II. Förfarandet och parternas yrkanden

III. Rättslig bedömning

A. Yrkandet om ogiltigförklaring

B. Skadeståndsyrkandet

1. Upptagande till prövning

2. Prövning i sak

a) Huruvida överenskommelsen om 2004 års reform har åsidosatts

b) Huruvida artikel 27 i stadgan om de grundläggande rättigheterna, artikel 10 i tjänsteföreskrifterna och det samrådsförfarande som föreskrivs i rådets beslut av den 23 juni 1981 har åsidosatts

1) Huruvida artikel 10 i tjänsteföreskrifterna har åsidosatts

2) Huruvida artikel 27 i stadgan om de grundläggande rättigheterna och samrådsförfarandet har åsidosatts

c) Huruvida artikel 12 i stadgan om de grundläggande rättigheterna har åsidosatts

IV. Rättegångskostnader
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.