CELEX: 62015CJ0587
Begäran om förhandsavgörande
Ansvarsförsäkring för motorfordon
Olycka som inträffade år 2006 mellan fordon som är normalt hemmahörande i olika medlemsstater
Allmänna föreskrifter från rådet för medlemsstaternas nationella försäkringsbyråer
EU-domstolen saknar behörighet
Direktiv 2009/103/EG
Otillämplighet i tiden (ratione temporis)
Direktiven 72/166/EEG, 84/5/EEG och 2000/26/EG
Otillämplighet i materiellt hänseende (ratione materiae)
Artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna
Otillämplighet
Ingen tillämpning av unionsrätten

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av:
—
artiklarna 3.4, 5.1, 5.4. 6.1 och 10 i de allmänna föreskrifterna från Council of Bureaux, antagna genom avtal ingånget den 30 maj 2002 mellan de nationella försäkringsbyråerna i medlemsstaterna i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet och övriga associerade stater och som återfinns i bilagan till kommissionens beslut 2003/564/EG av den 28 juli 2003 om tillämpningen av rådets direktiv 72/166/EEG om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs (
EUT L 192, 2003, s. 23
) (nedan kallade de allmänna föreskrifterna),
—
artiklarna 2, 10.1, 10.4 och 24.2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/103/EG av den 16 september 2009 om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet (
EUT L 263, 2009, s. 11
), och
—
artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan).
Begäran har framställts i ett mål mellan, å ena sidan, Lietuvos Respublikos transporto priemonių draudikų biuras (litauiska byrån för motorfordonsförsäkring, nedan kallad byrå B) och, å andra sidan, Gintaras Dockevičius och Jurgita Dockevičienė, som båda är litauiska medborgare. Målet rör en regresstalan som väckts av byrå B med yrkanden om att svarandena – som underlåtit att teckna ansvarsförsäkring för motorfordon i samband med att de varit inblandade i en trafikolycka i Tyskland – ska förpliktas att till byrå B betala det belopp som erlagts till den tyska försäkringsbyrån (nedan kallad byrå A) som ersättning för de belopp som betalats av byrå A till den andra part som varit inblandad i trafikolyckan.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Artikel 2 i rådets direktiv 72/166/EEG av den 24 april 1972 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet (
EGT L 103, 1972, s. 1
; svensk specialutgåva, område 6, volym 1, s. 111), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/14/EG av den 11 maj 2005 (
EUT L 149, 2005, s. 14
) (nedan kallat direktiv 72/166), har följande lydelse:
“1.   Medlemsstaterna skall avstå från att kontrollera innehav av ansvarsförsäkring för fordon som är normalt hemmahörande inom en annan medlemsstats territorium och för fordon som är normalt hemmahörande inom tredje lands territorium vid inresa till det egna territoriet från en annan medlemsstats territorium. Medlemsstaterna får dock utföra icke-systematiska kontroller av försäkringar under förutsättning att de genomförs på ett icke-diskriminerande sätt och inom ramen för en kontroll som inte uteslutande syftar till försäkringskontroll.
2.   För fordon som är normalt hemmahörande inom en medlemsstats territorium skall bestämmelserna i detta direktiv, med undantag av artiklarna 3 och 4, tillämpas
—
efter det att en överenskommelse träffats mellan de nio nationella försäkringsbyråerna, enligt vilken varje nationell byrå garanterar att det, i överensstämmelse med dess nationella lagstiftning om obligatorisk försäkring, sker skadereglering avseende olyckshändelser inom dess territorium orsakade av fordon som är normalt hemmahörande inom en annan medlemsstats territorium, oavsett om sådana fordon är försäkrade eller ej,
—
från den dag som fastställs av kommissionen, sedan denna i nära samarbete med medlemsstaterna förvissat sig om att en sådan överenskommelse träffats,
—
under den tid överenskommelsen gäller.“
I artikel 1.4 och 1.7 i rådets andra direktiv 84/5/EEG av den 30 december 1983 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om ansvarsförsäkring för motorfordon (
EGT L 8, 1984, s. 17
; svensk specialutgåva, område 6, volym 2, s. 90), i dess lydelse enligt direktiv 2005/14 (nedan kallat direktiv 84/5), föreskrivs följande:
“4.
Varje medlemsstat skall inrätta eller auktorisera ett organ med uppgift att svara för ersättning, åtminstone upp till den gräns som den obligatoriska försäkringen skall ersätta, för sakskador och personskador orsakade av oidentifierade fordon eller av fordon för vilka sådan obligatorisk försäkring som avses i punkt 1 inte tecknats.
Bestämmelserna i första stycket skall inte påverka medlemsstaternas rätt att anse ersättning från detta organ som subsidiär eller ej och inte heller rätten att införa regler om skadereglering mellan detta organ och den person eller de personer som är ansvariga för olyckshändelsen och andra försäkringsgivare eller socialförsäkringsorgan som skall ersätta den skadelidande för samma skada. Medlemsstaterna får dock inte tillåta att organet, som villkor för betalning av ersättning, ställer krav på att den skadelidande kan visa att den som är ansvarig inte har förmåga eller vägrar att betala.
…
7.
Varje medlemsstat skall tillämpa sina lagar och andra författningar vid utbetalning av ersättning från organet, dock inte i strid med annan praxis som är förmånligare för den skadelidande.“
Artikel 1.1 första stycket i Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/26/EG av den 16 maj 2000 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar om ansvarsförsäkring för motorfordon samt om ändring av rådets direktiv 73/239/EEG och 88/357/EEG (
EGT L 181, 2000, s. 65
) har följande lydelse:
”Syftet med detta direktiv är att fastställa särskilda bestämmelser tillämpliga på skadelidande som är berättigade till ersättning för förlust eller skada orsakad av olyckor som inträffar i en annan medlemsstat än den där den skadelidande har sin stadigvarande bostad och som har orsakats genom användning av fordon som är försäkrade och normalt är hemmahörande i en medlemsstat.”
I artikel 6.1 och 6.2 i direktivet föreskrivs följande:
“1.   Varje medlemsstat skall inrätta eller godkänna ett skadeersättningsorgan som skall ha ansvaret för att ersätta skadelidande i sådana fall som avses i artikel 1.
Sådana skadelidande får kräva ersättning från skadeersättningsorganet i den medlemsstat där de har sin stadigvarande bostad
a)
om försäkringsföretaget eller dess skaderegleringsrepresentant, inom tre månader från det datum då den skadelidande framförde sitt ersättningsanspråk till försäkringsföretaget för det fordon vars användning orsakade olyckan eller till dess skaderegleringsrepresentant, inte har lämnat ett motiverat svar på vad som anges i ersättningsanspråket, eller
b)
om försäkringsföretaget har underlåtit att utse en skaderegleringsrepresentant i den stat i vilken den skadelidande har sin stadigvarande bostad i enlighet med artikel 4.1. I detta fall får skadelidande inte framföra ersättningsanspråk till skadeersättningsorganet, om de har framfört ett ersättningsanspråk direkt till försäkringsföretaget för det fordon vars användning orsakade olyckan och om de har mottagit ett motiverat svar inom tre månader efter det att de framförde anspråket.
Skadelidande får dock inte framföra ersättningsanspråk till skadeersättningsorganet, om de har vidtagit rättsliga åtgärder direkt mot försäkringsföretaget.
Skadeersättningsorganet skall ingripa inom två månader från den dag då den skadelidande framför sitt ersättningsanspråk till organet men skall avbryta vidtagna åtgärder om försäkringsföretaget eller dess skaderegleringsrepresentant senare har lämnat ett motiverat svar på ersättningsanspråket.
Skadeersättningsorganet skall omedelbart underrätta
a)
försäkringsföretaget för det fordon vars användning har orsakat olyckan eller skaderegleringsrepresentanten,
b)
skadeersättningsorganet i den medlemsstat där det försäkringsföretag som har utfärdat försäkringsbrevet är etablerat,
c)
den som orsakade olyckan, om denne är känd,
om att det har mottagit ett ersättningsanspråk från den skadelidande och att det kommer att svara på anspråket inom två månader från det att detta framfördes.
Denna bestämmelse skall inte påverka medlemsstaternas rätt att anse ersättning från detta organ som subsidiär eller ej och inte heller rätten att införa regler om skadereglering mellan detta organ och den person eller de personer som har orsakat olyckan och andra försäkringsföretag eller socialförsäkringsorgan som skall ersätta den skadelidande med avseende på samma olycka. Medlemsstaterna får dock inte tillåta att organet som villkor för betalning av ersättning ställer andra krav än dem som anges i detta direktiv, bland annat krav på att den skadelidande kan visa att den som är ansvarig inte har förmåga eller vägrar att betala.
2.   Det skadeersättningsorgan som har betalat ut ersättning till den skadelidande i den medlemsstat där denne har sin stadigvarande bostad skall ha rätt att av skadeersättningsorganet i den medlemsstat där det försäkringsföretag som har utfärdat försäkringsbrevet är etablerat, kräva ersättning för det belopp som har betalats ut som ersättning.
Det senare organet skall sedan överta den skadelidandes rättigheter mot den person som har orsakat olyckan eller dennes försäkringsföretag om skadeersättningsorganet i den medlemsstat där den skadelidande har sin stadigvarande bostad har ersatt denne för förlusten eller skadan. Varje medlemsstat är skyldig att erkänna detta övertagande av rättigheter i enlighet med vad som har fastställts i någon annan medlemsstat.“
De tidigare direktiven om obligatorisk ansvarsförsäkring för motorfordon kodifierades genom direktiv 2009/103, genom vilket de tidigare direktiven, enligt artikel 30 i direktiv 2009/103, följaktligen upphävdes från och med den 27 oktober 2009. Enligt den jämförelsetabell som återfinns i bilaga II till direktivet, motsvarar artikel 2.2 i direktiv 72/166 artikel 2 i direktiv 2009/103, artikel 1.4 och 1.7 i direktiv 84/5 motsvarar artikel 10.1 och 10.4 i direktiv 2009/103 medan artikel 6.2 i direktiv 2000/26 motsvarar artikel 24.2 i direktiv 2009/103.
De allmänna föreskrifterna
I artikel 3.1 i de allmänna föreskrifterna anges följande:
”1. När en byrå underrättas om att en trafikolycka har inträffat på det lands territorium för vilket den är behörig, varvid ett fordon från ett annat land är inblandat, skall den – utan att invänta en formell skadeanmälan – igångsätta utredning om de närmare omständigheterna kring trafikolyckan. Den skall snarast möjligt anmäla sådan trafikolycka till den försäkringsgivare som utställt grönt kort eller försäkringsbrevet eller, i tillämpliga fall, till berörd byrå. Eventuell uraktlåtenhet att göra detta skall dock icke kunna åberopas till dess nackdel.
Om byrån i samband med utredningen konstaterar att det i trafikolyckan inblandade fordonets försäkringsgivare är namngiven och att en korrespondent till denna försäkringsgivare har godkänts med stöd av föreskrifterna i artikel 4, skall den ofördröjligen vidarebefordra denna information till korrespondenten i och för ytterligare åtgärder.”
I artikel 3.4 i de allmänna föreskrifterna anges följande:
”Alla skadeanmälningar skall helt självständigt handläggas av byrån i enlighet med tillämpliga föreskrifter i lagar och andra författningar, som avser betalningsskyldighet, ersättning till sakägare och obligatorisk försäkring, i den försäkringsgivares bästa intresse som har utställt gröna kortet eller försäkringsbrevet eller, i tillämpliga fall, berörd byrå.
Byrån skall vara ensam behörig att handlägga alla ärenden rörande tolkningen av de i trafikolyckslandet tillämpliga lagreglerna (även när den åberopar i annat land tillämplig rätt) och skaderegleringen. Om annat ej följer av den sistnämnda bestämmelsen, skall byrån på uttrycklig begäran informera försäkringsgivaren eller berörd byrå innan den fattar slutgiltigt beslut.”
I artikel 5.1 i de allmänna föreskrifterna anges följande:
“När en byrå eller det ombud som den har utsett för aktuell uppgift har reglerat alla ersättningskraven i anledning av samma trafikolycka, skall den senast ett år efter dagen för den sista betalningen som gjorts till förmån för en ersättningsberättigad, sända en begäran – per telefax eller e-post – om återbetalning till den medlem av byrån som hade utfärdat det gröna kortet eller försäkringsbrevet eller, i tillämpliga fall, till berörd byrå, varvid följande skall specificeras:
1.1
De belopp som utbetalats i form av ersättning till ersättningsberättigade, antingen enligt uppgörelse i godo eller jämlikt domstolsföreläggande.
1.2
De belopp som lagts ut på externa tjänster vid handläggningen och regleringen av varje enskild skadeanmälan och alla kostnader som särskilt uppkommit för ett rättsligt förfarande, vilka skulle ha lagts ut under liknande omständigheter av en i olycksfallslandet etablerad försäkringsgivare.
1.3
Ett handläggningsarvode för att täcka alla andra kostnader som beräknats med stöd av de av Council of Bureaux godkända föreskrifterna.
Om ersättningskrav, som härrör ur samma trafikolycka, bemöts och regleras utan att någon ersättning betalas, får sådana belopp som avses i artikel 5.1.2 och det av Council of Bureaux med stöd av 5.1.3 fastställda minimiarvodet krävas.“
I artikel 5.4 i de allmänna föreskrifterna anges följande:
”Betalningsunderlag, däribland det objektiva beviset att ersättning som tillkommer ersättningsberättigad har utbetalats, skall på begäran sändas omgående, dock utan att fördröja återbetalningen.”
I artikel 6.1 i de allmänna föreskrifterna anges följande:
”Varje enskild byrå skall garantera att dess medlemmar erhåller återbetalning av alla belopp som krävts med stöd av föreskrifterna i artikel 5 från olycksfallslandets byrå eller från det för ändamålet utsedda ombudet.
Om en medlem icke har verkställt den begärda betalningen inom den i artikel 5 angivna tvåmånadersperioden, skall den byrå till vilken denna medlem är ansluten själv utföra betalningen i enlighet med nedan stipulerade villkor, sedan olycksfallslandets byrå eller ett för ändamålet utsett ombud har genomfört garantikontroll.
Garanterande byrå skall verkställa betalning inom en månad. Efter denna periods slut debiteras dröjsmålsränta automatiskt med tolv procent per år på upplupet skuldsaldo, löpande från dagen för garantikontrollen till dagen för förmånstagarens banks mottagande av gireringen.
Garantikontrollen skall göras per telefax eller e-post inom tolv månader, räknat från dagen för det första kravets framställan enligt artikel 5. Vid den periodens slut skall garanterande byråns betalningsskyldighet vara begränsad till det av dess medlem krävda beloppet plus tolv månaders ränta på tolv procent per år, dock utan inskränkning av eventuell rätt till dröjsmålsränta.
Garantikontroll får ej göras sedan mer än två år förflutit sedan dagen för det första kravets framställande.”
Artikel 10 i de allmänna föreskrifterna har följande lydelse:
”De byråer på vilka detta avsnitt äger tillämpning skall – på grundval av fullständig ömsesidighet – garantera återbetalning av alla belopp som förfaller till betalning med stöd av föreliggande föreskrifter på grund av trafikolycka, där en bil är inblandad som normalt är baserad på den stats territorium för vilket var och en av dessa byråer är bemyndigad, oberoende av om fordonet är försäkrat eller ej.”
Litauisk rätt
17 § punkt 4 i Transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės privalomojo draudimo įstatymas (lagen om obligatorisk ansvarsförsäkring för motorfordon) av den 5 mars 2004 (Žin., 2004, nr 46–1498), i den lydelse som är tillämplig på de i det nationella målet aktuella sakomständigheterna, har följande lydelse:
”[Byrå B] ska erlägga ersättning för skada som orsakas i en annan medlemsstat i Europeiska unionen i enlighet med lagstiftningen i denna andra medlemsstat (vars nationella trafikförsäkringsbyrå har undertecknat de allmänna föreskrifterna) om den som vållat skadan vars motorfordon normalt är hemmahörande i Republiken Litauen inte täcks av ansvarsförsäkring för motorfordon. … [Byrå B] ska också erlägga ersättning i andra fall i enlighet med kraven i de allmänna föreskrifterna.”
23 § punkt 5 i nämnda lag har följande lydelse:
”När [byrå B] har erlagt det belopp som begärts av ett skadeersättningsorgan i en annan medlemsstat i Europeiska unionen har byrån rätt att kräva återbetalning av det således erlagda beloppet från den person som har vållat skadan men inte är försäkrad eller från försäkringsgivaren för person som bär ansvaret.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Den 20 juli 2006 inträffade en bilolycka i Tyskland mellan en bil som framfördes av den i Tyskland bosatte tyske medborgaren K. Floros, och en bil som framfördes av Gintaras Dockevičius och ägs av Jurgita Dockevičienė. Någon obligatorisk ansvarsförsäkring hade inte tecknats för Jurgita Dockevičienės bil.
I olycksfallsrapporten som upprättades av polisen i Frankfurt am Main (Tyskland) anges det att det inte hade varit möjligt att vid olycksplatsen otvetydigt fastställa omständigheterna för och orsakerna till olyckan. Båda förarna betraktades som skadelidande i olyckan samtidigt som de anklagades för att ha brutit mot vägtrafikbestämmelserna. K. Floros bötfälldes med 35 euro och Gintaras Dockevičius bötfälldes med 60 euro. I olycksfallsrapporten anges nämligen att K. Floros hade framfört fordonet utan att iaktta erforderligt säkerhetsavstånd då denne körde in i ett annat fordon som höll på att bromsa in, medan Gintaras Dockevičius backade utan att iaktta vederbörlig omsorg.
Med anledning av olyckan ingav K Floros en ansökan om ersättning till byrå A. Byrå A avslog ansökan varpå K. Floros väckte talan vid Landgericht Frankfurt (Regiondomstolen i Frankfurt am Main, Tyskland). K. Floros yrkade att Landgericht skulle förplikta byrå A att till denne utge 4095 euro som ersättning för den skada som han åsamkats med anledning av olyckan.
I tredskodom den 27 december 2010 ogillade Landgericht Frankfurt (regiondomstolen i Frankfurt am Main) talan, då den var ogrundad och inte stöddes av någon bevisning. Den 8 augusti 2011 fastställdes domen av en tvistemålsrotel vid Landgericht.
Den 31 januari 2012 föreslog Oberlandesgericht Frankfurt (regionöverdomstol i Frankfurt am Main, Tyskland) att byrå A och K. Floros skulle ingå en förlikning med den innebörden att K. Floros skulle vinna framgång med sina yrkanden.
Därefter betalade byrå A till K. Floros yrkat belopp, jämte ersättning för rättegångskostnader med 3643,71 euro. Byrå A skickade därefter en skrivelse till byrå B med hemställan om ersättning med ett sammanlagt belopp på 8352,96 euro.
Byrå B efterkom hemställan från byrå A och framställde gentemot Gintaras Dockevičius och Jurgita Dockevičienė ett anspråk på ersättning för nämnda belopp. Gintaras Dockevičius och Jurgita Dockevičienė bestred betalningsansvar varpå byrå B väckte regresstalan vid Marijampolės rajono apylinkės teismas (Distriktsdomstolen i Marijampolė, Litauen) med yrkande om att rätten skulle förplikta Gintaras Dockevičius och Jurgita Dockevičienė att utge nämnda belopp.
Marijampolės rajono apylinkės teismas (Distriktsdomstolen i Marijampolė) biföll talan i dom av den 5 maj 2014. Rätten ansåg att byrå A var exklusivt behörig att tolka den lag som var tillämplig i den medlemsstat där olyckan inträffade och att reglera ersättningsanspråk. Eftersom byrå B hade väckt regresstalan mot skadevållaren och denne bestred ansvar enligt lagen i olycksfallslandet, låg bevisbördan, enligt distriktsdomstolen, på Gintaras Dockevičius och Jurgita Dockevičienė, och det ankom på dem att åberopa bevisning till styrkande av de rättsliga grunder och argument som åberopats i svaromålet.
Den 7 oktober 2014 biföll Kauno apygardos teismas (Regiondomstolen i Kaunas, Litauen) det överklagande som ingetts av Gintaras Dockevičius och Jurgita Dockevičienė mot nämnda dom, upphävde den överklagade domen och ogillade den talan som väckts av byrå B. Appellationsdomstolen kom fram till att skadevållaren inte hade varit med vid skriftväxlingen mellan försäkringsbyråerna och han hade inte heller vitsordat skadans storlek; mot denna bakgrund var det inte möjligt att anse att de uppgifter som lämnats av byrå B avseende byrå A:s skadereglering gentemot den skadelidande i sig var tillräckliga och på ett tillförlitligt sätt styrkte den aktuella skadan.
Appellationsdomstolen anmärkte också att i denna typ av mål är det den part som väckt regresstalan som har bevisbördan i fråga om skadebelopp och orsakssamband. De allmänna föreskrifterna reglerar endast förhållandet mellan de nationella trafikförsäkringsbyråerna och de är inte direkt tillämpliga på förhållandet mellan de nationella trafikförsäkringsbyråerna och tredje part. Varken lagen om obligatorisk ansvarsförsäkring för motorfordon eller direktiv 2009/103 föreskriver att den nationella trafikförsäkringsbyrån i den aktuella medlemsstaten kan – efter att till den nationella trafikförsäkringsbyrån i den andra medlemsstaten ha erlagt ersättning för det belopp som sistnämnda byrå betalat – vinna framgång med ett yrkande om att skadevållaren ska förpliktas att betala nämnda belopp, utan att det därvid görs någon prövning av om byråns bedömning var korrekt.
Byrå B överklagade den dom som hade meddelats av Kauno apygardos teismas (Regiondomstolen i Kaunas) den 7 oktober 2014. Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Högsta domstolen, Litauen) har i målet påpekat att denna dom i huvudsak överensstämmer med domstolens egen rättspraxis, bland annat i det att det åligger den nationella trafikförsäkringsbyrån i den aktuella medlemsstaten att styrka orsakssambandet mellan, å ena sidan, det agerande som läggs den som varit inblandad i olyckan till last och, å andra sidan, uppkommen skada.
Byrå B gjorde emellertid gällande att de allmänna föreskrifterna reglerar inte bara förhållandet trafikförsäkringsbyråerna sinsemellan, utan även förhållandet mellan trafikförsäkringsbyråerna och tredje man. I och med att byrå B i enlighet med föreskrifterna ersatt byrå A för de belopp som byrå A erlagt, är Gintaras Dockevičius och Jurgita Dockevičienė skyldiga att utge nämnda belopp till byrå B. Mot denna bakgrund är det de som har bevisbördan, bland annat för att styrka att det inte finns något orsakssamband. Detta påverkar inte Gintaras Dockevičius och Jurgita Dockevičienės rätt till försvar, eftersom dessa hade kunnat intervenera i de mål som i förevarande fall handlagts i Tyskland samt i de målen tillvarata sina rättigheter i det avseendet.
Enligt den hänskjutande domstolen framstår det som oklart om denna argumentation kan vinna framgång. Den har därvid angett att byrå A inte haft någon skyldighet att underrätta Gintaras Dockevičius och Jurgita Dockevičienė om att ett skaderegleringsärende var under handläggning. Varken direktiv 2009/103 eller de allmänna föreskrifterna innehåller nämligen några uttryckliga bestämmelser om en sådan informationsmekanism eller om hur en sådan mekanism skulle fungera.
Vidare har Gintaras Dockevičius hela tiden bestritt skadeståndsansvar för olyckan, och utredningen i målet ger inte stöd för motsatt bedömning. Slutligen har K. Floros hållits skadeslös enligt ett förlikningsavtal som Gintaras Dockevičius inte varit part i, och i förlikningsavtalet anges inte att Gintaras Dockevičius är skadeståndsansvarig för olyckan.
Enligt den hänskjutande domstolen uppkommer därmed frågan om Gintaras Dockevičius under dessa omständigheter kan anses ha betalningsansvar för de belopp som byrå B har erlagt.
Mot denna bakgrund beslutade Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Högsta domstolen, Litauen) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1)
Ska artiklarna 2, 10.1, 10.4 och 24.2 i direktiv 2009/103, artiklarna 3.4, 5.1, 5.4, 6.1 och 10 i de allmänna föreskrifterna samt artikel 47 i stadgan (jämförda med varandra eller var för sig, men utan begränsning av föregående bestämmelser) tolkas så, att de, när
—
en nationell trafikförsäkringsbyrå (byrå A) betalar ersättning till en skadelidande i en trafikolycka i medlemsstaten där byrån är inrättad, eftersom skadevållaren, som är medborgare i en annan medlemsstat, inte har tecknat ansvarsförsäkring,
—
byrå A, på grund av denna ersättning, har inträtt i den skadelidandes rätt till skadestånd och söker återbetalning av de kostnader byrå A har ådragit sig genom skaderegleringen från den nationella trafikförsäkringsbyrån i skadevållarens hemland (byrå B),
—
byrå B, utan att genomföra någon självständig utredning och utan att efterfråga ytterligare information, efterkommer byrå A:s begäran om återbetalning,
—
byrå B väcker talan mot svarandena (skadevållaren och fordonets ägare) om ersättning av de utgifter byrå B ådragit sig,
innebär att käranden i nämnda förfarande (byrå B) helt kan stödja sin talan mot svarandena (skadevållaren och fordonets ägare) på det faktum att byrå A har fått ersättning för sina kostnader och att käranden inte har någon skyldighet att styrka att villkoren för svarandens/skadevållarens ersättningsansvar var uppfyllda (skuld, brott, orsakssamband och skada) eller att utländsk rätt tillämpats korrekt när den skadelidande erhöll ersättning?
2)
Ska artikel 24.1 femte stycket c i direktiv 2009/103 och artikel 3.1 och 3.4 i de allmänna föreskrifterna (jämförda med varandra eller var för sig, men utan begränsning av föregående bestämmelser) tolkas så, att byrå A på ett klart och tydligt sätt (även med avseende på det språk som informationen tillhandahålls på) måste underrätta skadevållaren och fordonets ägare (om de inte är samma person) om förhållandet att skadehantering har inletts och förfarandets fortgång innan den fattar ett slutligt beslut om att ersätta den skadelidande partens skada och ge dem tillräcklig tid för att yttra sig om eller invända mot skaderegleringsbeslutet och/eller ersättningsbeloppet?
3)
Om fråga 1 besvaras nekande (det vill säga om svarandena (skadevållaren och fordonets ägare) kan kräva att käranden (byrå B) ska styrka, eller kan invända mot eller ifrågasätta bland annat omständigheterna kring trafikolyckan, tillämpningen av regelverket som ledde till ersättningsansvar för skadevållaren, skadans storlek och beräkning) ska då artiklarna 2, 10.1 och 24.2 i direktiv 2009/103 och artikel 3.4 andra stycket i de allmänna föreskrifterna (jämförda med varandra eller var för sig, men utan begränsning av föregående bestämmelser) tolkas så, att byrå A, trots att byrå B inte begärde att byrå A skulle tillhandahålla information om tolkningen av den tillämpliga lagstiftningen i olycksfallslandet samt om skaderegleringen innan slutligt beslut fattades, i alla händelser måste tillhandahålla information till byrå B om den senare sedermera begär det, samt sådan annan information som krävs för att byrå B ska kunna styrka sin [regress]talan mot svarandena (skadevållaren och fordonets ägare)?
4)
Om fråga 2 besvaras jakande (det vill säga om byrå A har en skyldighet att underrätta skadevållaren och fordonets ägare om skaderegleringen och ge dem en möjlighet att inkomma med invändningar i fråga om sitt ansvar och skadans storlek), vilken verkan har det då om byrå A inte uppfyller denna informationsskyldighet med avseende på
a)
byrå B:s skyldighet att efterkomma byrå A:s begäran om återbetalning, och
b)
skadevållarens och fordonsägarens skyldighet att ersätta byrå B för de utgifter som erlagts av byrå B?
5)
Ska artiklarna 5.1 och 10 i de allmänna föreskrifterna tolkas så, att de innebär att det försäkringsbelopp som byrå A har betalat till den skadelidande parten ska betraktas som en icke återbetalningsbar risk som byrå A ådragit sig (om inte byrå B påtar sig risken), snarare än en ekonomisk förpliktelse för den andra personen som var inblandad i samma trafikolycka, med hänsyn, i synnerhet, till omständigheterna i förevarande mål, nämligen
—
att ersättningsorganet (byrå A) inledningsvis avvisade den skadelidandes ansökan om ersättning,
—
att den skadelidande, därför, väckte talan om ersättning,
—
att denna talan mot byrå A ogillades av domstolarna i lägre instans, eftersom den var ogrundad och inte styrktes av bevisning,
—
att en förlikning mellan den skadelidande parten och byrå A endast uppnåddes i högre instans, när denna domstol angav att målet skulle återförvisas för ny prövning om förlikning inte uppnåddes,
—
att byrå A:s beslut att ingå denna förlikning huvudsakligen motiverades av en önskan att undvika ytterligare kostnader på grund av en utdragen rättegång, och
—
att ingen domstol i förevarande förfarande har fastställt ansvar (skuld) för svaranden som var inblandad i trafikolyckan?”
Förfarandet vid EU-domstolen
I skrivelse av den 25 juli 2016 tillställde EU-domstolen den hänskjutande domstolen den tyska, den engelska och den franska versionen av domen av den 6 oktober 1987, Demouche m.fl. (
152/83
,
EU:C:1987:421
), då denna dom inte översatts till litauiska. EU-domstolen frågade i samband med detta om den hänskjutande domstolen – med beaktande av punkterna 17–21 i nämnda dom – hade för avsikt att vidhålla sin begäran om förhandsavgörande.
I skrivelse av den 20 september 2016 uppgav den hänskjutande domstolen sig vilja vidhålla sin begäran om förhandsavgörande.
Prövning av tolkningsfrågorna
EU-domstolen kommer att pröva tolkningsfrågorna gemensamt. Den hänskjutande domstolen har ställt frågorna för att få klarhet i huruvida artiklarna 3.4, 5.1, 5.4, 6.1 och 10 i de allmänna föreskrifterna, artiklarna 2, 10.1, 10.4 och 24.2 i direktiv 2009/103 och/eller artikel 47 i stadgan ska tolkas så, att de i förevarande fall utgör hinder mot följderna av den hänskjutande domstolens rättspraxis som i huvudsak innebär att byrå B i en regresstalan har bevisbördan för samtliga omständigheter som förskyller skadeståndsansvar för Gintaras Dockevičius och Jurgita Dockevičienė för olyckan som inträffade den 20 juli 2006.
Vad för det första gäller den del där den hänskjutande domstolen har begärt att EU-domstolen ska tolka de allmänna föreskrifterna, erinrar EU-domstolen om följande. Enligt artikel 267 FEUF är EU-domstolen behörig att meddela förhandsavgörande angående tolkningen av fördragen och angående giltigheten och tolkningen av rättsakter som beslutats av unionens institutioner, organ eller byråer.
EU-domstolen har redan – beträffande rättsakter av samma slag som var föregångare till de allmänna föreskrifterna – uttalat att dessa inte kan anses utgöra rättsakter som beslutats av unionens institutioner, organ eller byråer (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 oktober 1987, Demouche m.fl.,
152/83
,
EU:C:1987:421
, punkt
, och dom av den 12 november 1992, Fournier,
C‑73/89
,
EU:C:1992:431
, punkterna
och
).
EU-domstolen har nämligen angett att dessa dokument har utarbetats och ingåtts av privaträttsliga subjekt, utan att någon unionsinstitution eller något unionsorgan varit med om att ingå dessa (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 oktober 1987, Demouche m.fl.,
152/83
,
EU:C:1987:421
, punkterna
och
).
EU-domstolen har dessutom slagit fast att följande omständigheter saknar relevans vid bedömningen av vilket slags rättsakter som det här är fråga om: i) ingåendet av rättsakterna var en förutsättning för att direktiv 72/166 skulle träda i kraft, ii) längden på direktivets tillämplighet villkorades av längden på de aktuella rättsakternas tillämpning, iii) kommissionens konstaterande varje gång, i en rekommendation eller i på varandra följande beslut, att rättsakterna uppfyllde kraven i direktivet, samt iv) den omständigheten att rättsakterna hade bilagts kommissionsbeslut och offentliggjorts tillsammans med kommissionsbesluten i
Europeiska unionens officiella tidning
(se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 oktober 1987, Demouche m.fl.,
152/83
,
EU:C:1987:421
, punkterna
och
).
Dessa överväganden gör sig även gällande i förhållande till de allmänna föreskrifterna, vilka utarbetats och ingåtts av privaträttsliga subjekt, utan att någon unionsinstitution eller unionsbyrå eller något unionsorgan varit med om att ingå nämnda föreskrifter.
EU-domstolen är således inte behörig att meddela förhandsavgörande beträffande den del av den hänskjutande domstolens frågor som avser tolkningen av de allmänna föreskrifterna.
Vad för det andra gäller den del där den hänskjutande domstolen har begärt att EU-domstolen ska tolka bestämmelserna i direktiv 2009/103, påpekar EU-domstolen följande. Direktiv 2009/103 är inte tillämpligt i tiden (
ratione temporis
) i det nationella målet, såväl med beaktande av den dag då direktivet trädde i kraft som av den dag då den i det nationella målet aktuella olyckan inträffade.
Vidare konstaterar EU-domstolen att i och med att K. Floros gett in sin ansökan till byrå A, och i och med att byrå A i Tyskland inte är behörigt organ i den mening som avses i artikel 1.4 och 1.7 i direktiv 84/5 utan en byrå som omfattas av systemet med grönt kort, så är det uppenbart att det är nämnda system som ska tillämpas i det nationella målet och inte det system som inrättats genom bland annat direktiven 72/166, 84/5 och 2000/26.
I och med att artikel 6 i direktiv 2000/26, enligt artikel 1.1 första stycket i direktivet, avser skaderegleringsförfarandet endast för skadelidande som är bosatta i en annan medlemsstat än den där den aktuella olyckan inträffade, och i och med att den olycka som är orsaken till tvisten i det nationella målet inträffade i den medlemsstat där K. Floros är bosatt, kan denna bestämmelse under alla omständigheter inte tillämpas i det nationella målet. Detta gör sig även gällande beträffande artikel 2 i direktiv 72/166, som inte har något samband med det nationella målet annat än att det i bestämmelsen hänvisas till de allmänna föreskrifterna, beträffande vilka EU-domstolen inte har någon tolkningsbehörighet.
För det tredje konstaterar EU-domstolen mot denna bakgrund att det i det nationella målet inte görs någon tillämpning av unionsrätten i den mening som avses i artikel 51.1 i stadgan; detta innebär att inte heller artikel 47 i stadgan kan tillämpas i det nationella målet.
Mot denna bakgrund ska tolkningsfrågorna besvaras enligt följande:
—
EU-domstolen är inte behörig att meddela förhandsavgörande beträffande den del av den hänskjutande domstolens frågor som avser tolkningen av de allmänna föreskrifterna.
—
I och med att direktiv 2009/103 inte är tillämpligt i tiden (
ratione temporis
) i det nationella målet,
—
i och med att direktiven 72/166, 84/5 och 2000/26 inte är tillämpliga i materiellt hänseende (
ratione materiae
) i det nationella målet, och, följaktligen,
—
i och med att artikel 47 i stadgan – då det inte är fråga om tillämpning av unionsrätten i den mening som avses i artikel 51.1 i stadgan – inte heller är tillämplig i det nationella målet,
ska nämnda direktiv och artikel 47 i stadgan tolkas så, att de i förevarande fall inte utgör hinder mot följderna av den hänskjutande domstolens rättspraxis som innebär att byrå B i en regresstalan har bevisbördan för samtliga omständigheter som förskyller skadeståndsansvar för Gintaras Dockevičius och Jurgita Dockevičienė för olyckan som inträffade den 20 juli 2006.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande:

EU-domstolen är inte behörig att meddela förhandsavgörande beträffande den del av den hänskjutande domstolens frågor som avser tolkningen av de allmänna föreskrifterna från Council of Bureaux, antagna genom avtal ingånget den 30 maj 2002 mellan de nationella försäkringsbyråerna i medlemsstaterna i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet och övriga associerade stater och som återfinns i bilagan till kommissionens beslut 2003/564/EG av den 28 juli 2003 om tillämpningen av rådets direktiv 72/166/EEG om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs.

—
I och med att Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/103/EG av den 16 september 2009 om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet inte är tillämpligt i tiden (
ratione temporis
) i det nationella målet,

—
i och med att rådets direktiv 72/166/EEG av den 24 april 1972 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/14/EG av den 11 maj 2005, rådets direktiv 84/5/EEG av den 30 december 1983 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om ansvarsförsäkring för motorfordon, i dess lydelse enligt direktiv 2005/14, och Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/26/EG av den 16 maj 2000 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar om ansvarsförsäkring för motorfordon samt om ändring av rådets direktiv 73/239/EEG och 88/357/EEG inte är tillämpliga i materiellt hänseende (
ratione materiae
) i det nationella målet, och, följaktligen,

—
i och med att artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – då det inte är fråga om tillämpning av unionsrätten i den mening som avses i artikel 51.1 i stadgan – inte heller är tillämplig i det nationella målet,

ska nämnda direktiv och artikel 47 i stadgan tolkas så, att de i förevarande fall inte utgör hinder mot följderna av den hänskjutande domstolens rättspraxis som innebär att Lietuvos Respublikos transporto priemonių draudikų biuras (litauisk byrå för motorfordonsförsäkring) i en regresstalan har bevisbördan för samtliga omständigheter som förskyller skadeståndsansvar för svarandena i målet för olyckan som inträffade den 20 juli 2006.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: litauiska.