CELEX: 62014TJ0075
Tühistamishagi
Hagi esitamise tähtaeg
Vastuvõetamatus
Lepinguväline vastutus
Personalieeskirjade ja teenistustingimuste reform
Määrus (EL, Euratom) nr 1023/2013
Rikkumised õigusaktide vastuvõtmise menetluses
Personalieeskirjade komitee ja ametiühinguorganisatsioonidega konsulteerimata jätmine
Üksikisikutele õigusi andva õigusnormi piisavalt selge rikkumine

I.
Vaidluse taust
Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjad (edaspidi „personalieeskirjad“) ja Euroopa Liidu muude teenistujate teenistustingimused (edaspidi „teenistustingimused“) on lisatud määrusele nr 31 (EMÜ) ja nr 11 (Euratom), millega kehtestatakse Euroopa Majandusühenduse ja Euroopa Aatomienergiaühenduse ametnike personalieeskirjad ja muude teenistujate teenistustingimused (
EÜT 1962, 45, lk 1385
).
Personalieeskirju ja teenistustingimusi on alates nende vastuvõtmisest mitu korda muudetud, eelkõige Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2013. aasta määrusega (EL, Euratom) nr 1023/2013 (
ELT 2013, L 287, lk 15
).
Konkreetselt muudeti määruse nr 1023/2013 artikli 1 punktidega 27, 32, 46 ja 61, punkti 64 alapunktiga b, punkti 65 alapunktiga b ja punkti 67 alapunktiga d personalieeskirjade artikleid 45, 52 ja 66a ning personalieeskirjade V lisa artiklit 7 ja VII lisa artiklit 8.
Menetlus, mille tulemusena määrus nr 1023/2013 vastu võeti, algas 7. septembril 2011 nii, et ametiühingu‑ ja kutseorganisatsioonidega (edaspidi „organisatsioonid“) konsulteeriti personalieeskirjade läbivaatamise projekti asjus. Seejärel leidsid vastavalt 6. oktoobril, 28. oktoobril ja 7. novembril 2011 selles küsimuses aset halduslikud, tehnilised ja poliitilised kooskõlastamised Euroopa Komisjoni ja organisatsioonide vahel.
Komisjon esitas 21. novembri 2011. aasta kirjaga personalieeskirjade komiteele Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse, millega muudetakse personalieeskirju ja teenistustingimusi, ettepaneku („edaspidi personalieeskirjade muutmise ettepanek“).
Personalieeskirjade komitee teatas 12. detsembri 2011. aasta kirjaga komisjonile, et ta tutvus personalieeskirjade muutmise ettepanekuga, kuid hääletamise tulemuste põhjal ei saavutatud häälteenamust, mis on tema kodukorra artikli 20 kohaselt nõutav, et ta võiks selle ettepaneku kohta arvamust avaldada.
Komisjon edastas 13. detsembri 2011. aasta kirjaga personalieeskirjade muutmise ettepaneku Euroopa Parlamendile ja Euroopa Liidu Nõukogule.
Parlamendi õiguskomisjon võttis 25. aprillil 2012 vastu raporti personalieeskirjade muutmise ettepaneku kohta.
Alaliste esindajate komitee (Coreper) eesistuja palus 24. jaanuari 2013. aasta kirjaga parlamendil selgitada oma seisukohta, mis puudutab viimase võimalikku osalemist kaasseadusandjana kooskõlastamismenetluses, mis on nähtud ette nõukogu 23. juuni 1981. aasta otsuses, millega kehtestatakse kolmepoolne konsultatsioonimenetlus seoses küsimustega, mis puudutavad suhteid personaliga.
Parlamendi president lükkas kutse osaleda nõukogu 23. juuni 1981. aasta otsuses ette nähtud kooskõlastamismenetluses 4. märtsi 2013. aasta kirjaga tagasi, leides, et selles otsuses ette nähtud sotsiaaldialoogi kohandamine uuele olukorrale, mis tulenes sellest, et Lissaboni lepingu jõustumise järel mindi personalieeskirjade läbivaatamise alal üle seadusandlikule tavamenetlusele, on ainuüksi nõukogu ülesanne. Ta täpsustas selles kirjas, et viidatud otsusega asutatud kooskõlastuskomisjoni eesmärk on tagada, et liikmesriikide esindajatele on teada ametnike arvamus enne, kui nad õigusakti vastu võtavad, ning et nõukogu saab teavet, mis võimaldab tal teha otsuseid nii, et asjakohased faktilised asjaolud on talle täielikult teada. Tema arvates oli see seoses Lissaboni lepingu jõustumisega muutunud kui mitte aegunuks, siis vähemalt puhtalt institutsiooni siseasjaks. Ta lisas, et ta ei näe mingit võimalust, kuidas parlament saaks kooskõlastuskomisjonis osaleda, ning seda kahel põhjusel. Esimene põhjus on selle osalemise õigusliku aluse puudumine. Teine on niisuguse osalemise vajaduse puudumine, sest enne õigusakti vastuvõtmist personali esindajate arvamuse ärakuulamise eesmärk saavutatakse parlamendis otsesemate ja paindlikumate vahenditega. Viimases küsimuses märkis parlamendi president, et arutelud parlamendis on avalikud, teave kergesti kättesaadav ning raportöör nagu ka
shadow rapporteur
’id personalieeskirjade läbivaatamise alal olid ja on ka tulevikus õiguskomisjoni raporti koostamise ja vastuvõtmise kõikides etappides pidevas dialoogis organisatsioonide ja teiste asjast huvitatud isikutega. Ta täpsustas ka, et parlamendi asepresident, peasekretär ja parlamendi presidendi kantselei ülem ning parlamendi personali peadirektoraadi peadirektor võtsid parlamendi personali üldkoosolekul koos sõna personalieeskirjade läbivaatamise teema seisu küsimuses ning et parlamendi asepresident vastas seejuures üksikasjalikult kõikidele probleemidele, mis olid kerkinud. Ta märkis ka, et sellel koosolekul osalesid mitte üksnes parlamendi töötajad, vaid ka teiste institutsioonide, sealhulgas nõukogu töötajad.
Nõukogu informeeris 25. aprillil 2013 kõikide institutsioonide organisatsioone parlamendi 4. märtsi 2013. aasta vastusest ning aruteludest tema 23. juuni 1981. aasta otsust tõlgendava avalduse projekti teemal.
Nõukogu võttis 6. mail 2013 vastu oma 23. juuni 1981. aasta otsust tõlgendava avalduse selle kohaldamiseks seadusandliku tavamenetluse raames, mis puudutab personalieeskirjade muutmise ettepanekut.
Samal päeval toimus kahe organisatsiooni nõudel kooskõlastuskomisjoni koosolek. Selle koosoleku kohta ei koostatud mingit aruannet, vaid nõukogu peasekretär teatas nõukogu peasekretariaadi personalile 6. mai 2013. aasta kirjaga sellest koosolekust ja mõttevahetusest, mis oli aset leidnud. Nõukogu peasekretär andis selle koosoleku kohta ka 8. mail 2013 suuliselt aru Coreperile.
13. mail 2013 toimusid esimesed kolmepoolsed läbirääkimised parlamendi, nõukogu ja komisjoni vahel. Samal päeval kohtus Coreperi eesistuja nõukogu organisatsioonide esindajatega. Ta informeeris neid Coreperi 8. mai 2013. aasta koosoleku tulemustest ja tutvus nende seisukohtadega.
Nõukogu peasekretariaadi personali üldkoosolek palus 27. mail 2013 nõukogu peasekretäril kutsuda kokku kooskõlastuskomisjon. Seda taotlust kinnitas 7. juunil 2013 Union syndicale fédérale.
Poliitilises plaanis toimus veel mitu teist kolmepoolset läbirääkimiskoosolekut 28. mail ning 3., 11. ja 19. juunil 2013. Sel ajavahemikul leidsid aset ekspertide tehnilised koosolekud ja mitteametlikud koosolekud Coreperi esimehe, komisjoni asepresidendi ja parlamendi raportööri vahel. 19. juuni 2013. aasta koosolekul saavutasid parlament, nõukogu ja komisjon esialgse kompromissi reformi põhisisu küsimuses.
Vastuseks Union syndicale fédérale’i taotlusele toimus 20. juunil 2013 kooskõlastuskomisjoni koosolek. Coreperi eesistuja tutvustas kompromissi põhisisu, sealhulgas karjäärivõimaluste piiramist tegevusüksuses AD palgaastmetel AD 12/13 ning vastas küsimustele paketi kohta, eelkõige mis puudutab selle eesmärgi kaotamist, mille kohaselt pidid teenistuskäigud enne ja pärast 2004. aasta reformi olema võrdväärsed. Samal päeval teatas ta Coreperile 19. juuni 2013. aasta kolmepoolsete läbirääkimiste tulemused.
Nõukogu peasekretariaadi personali üldkoosolekul 21. juunil 2013 tutvustas nõukogu halduse peadirektoraadi peadirektor kompromissi põhisisu.
Parlamendi, nõukogu ja komisjoni vahel sõlmitud kompromissi esialgne tekst saadeti 25. juunil 2013 samal ajal liikmesriikide delegatsioonidele ja kooskõlastuskomisjoni liikmetele ning nõukogu peasekretariaadi kõikidele töötajatele. Samal päeval toimus veel teinegi kolmepoolne läbirääkimiskoosolek selle teksti arutamiseks.
Coreper tutvus 26. juunil 2013 kolmepoolsete läbirääkimiste tulemusega ning kuulas ära nõukogu peasekretäri suulise ettekande kooskõlastuskomisjoni 20. juuni 2013. aasta koosoleku kohta.
Parlamendi õiguskomisjon pani kompromissi teksti 27. juunil 2013 hääletusele.
Üks organisatsioon, nimelt Union syndicale-Bruxelles nõudis 28. juuni 2013. aasta hommikul nõukogu peasekretärilt kooskõlastuskomisjoni koosoleku korraldamist ning nõukogu peasekretär jättis selle taotluse rahuldamata põhjendusel, et esiteks oli kooskõlastuskomisjoni töö vastavalt nõukogu 23. juuni 1981. aasta otsusele lisatud deklaratsioonile peatatud sellepärast, et nõukogu normaalne töökorraldus oli märkimisväärselt häiritud kolm päeva järjest kestnud streigi tõttu, ning teiseks oli parlamendi õiguskomisjon kompromissi lõpliku teksti juba heaks kiitnud.
Samal päeval arutas Coreper lõplikult kompromissi personalieeskirjade muutmise küsimuses ja kiitis selle heaks ning nõukogu peasekretär teatas sellest nõukogu peasekretariaadi kõikidele töötajatele.
Coreperi eesistuja teatas 28. juuni 2013. aasta kirjaga parlamendi õiguskomisjoni esimehele, et Coreper kiitis esialgse kompromissi teksti heaks. Samas kirjas märkis ta, et „võib kinnitada, et kui [parlament] võtab oma seisukoha vastavalt ELTL artikli 294 lõikele 3 vastu esimesel lugemisel selle kirja lisana ära toodud esialgses kompromissis kindaks määratud kujul (mille vaatavad läbi mõlema institutsioonid jurist-lingvistid), kiidab nõukogu [parlamendi] seisukoha vastavalt ELTL artikli 294 lõikele 4 heaks ning õigusakt võetakse vastu redaktsioonis, mis vastab parlamendi seisukohale, mis esitatakse vajaduse korral hindamiseks nende kahe institutsiooni õigusekspertidele ja lingvistidele“.
Parlament võttis 2. juulil 2013 täiskogu istungil oma seisukoha vastu esimesel lugemisel nii, et see vastas selle kompromissi tekstile, mille nõukogu ja komisjon omavahel mitteametliku suhtlemise käigus kokku leppisid.
Komisjon esitas 5. juuli 2013. aasta kirjaga personalieeskirjade komiteele parlamendi 2. juuli 2013. aasta esimesel lugemisel vastu võetud seisukoha, täpsustades, et tema arvates ei olnud personalieeskirjade muutmise ettepanekut, mille ta personalieeskirjade komiteele 21. novembril 2011 esitas, seadusandliku tavamenetluse raames märkimisväärselt muudetud. Ta täpsustas selles kirjas ka, et seadusandliku tavamenetluse selles etapis ei kohaldata personalieeskirjade artiklit 10, kuid ta sooviks siiski teada personalieeskirjade komitee kaasesimeeste võimalikke seisukohti. Selleks palus ta, et talle saadetaks viieteistkümne tööpäeva jooksul, s.o hiljemalt 26. juulil 2013 personalieeskirjade komitee arvamus.
Personalikomitee esindajad personalieeskirjade komitees vastasid 17. juulil 2013 komisjonile avaldusega, milles nad märkisid, et Euroopa Liidu administratsioonide esindajatega personalieeskirjade komitees on võimatu jõuda kokkuleppele selle komitee koosoleku päevakorra muutmise küsimuses, et võtta arvamuse asemel vastu seisukohad. Nad vaidlustasid personalieeskirjade komitee poole liiga hilja pöördumise ja vaidlesid vastu sellele, et niisuguses olukorras on vaja esitada personalieeskirjade komitee arvamus parlamendi esimesel lugemisel vastu võetud seisukoha kohta ning väitsid, et on rikutud sotsiaaldialoogi põhimõtteid.
Nõukogu kiitis 10. oktoobril 2013 parlamendi seisukoha heaks ning võttis vastavalt ELTL artikli 294 lõikele 4 vastu määruse nr 1023/2013 sõnastuses, mis vastas parlamendi seisukohale.
Pärast seda, kui parlamendi president ja nõukogu president kirjutasid 22. oktoobril 2013 õigusaktidele alla, avaldati määrus nr 1023/2013 Euroopa Liidu Teatajas 29. oktoobril 2013.
II.
Menetlus ja poolte nõuded
Hageja, kelleks on Union syndicale fédérale des services publics européens et internationaux (USFSPEI), esitas käesoleva hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 23. jaanuaril 2014.
Parlament ja nõukogu esitasid Üldkohtu kantseleile vastavalt 6. ja 10. juunil 2014 esitatud dokumentidega kumbki Üldkohtu 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 114 lõike 1 alusel vastuvõetamatuse vastuväite.
Komisjon esitas 25. juunil 2014 Üldkohtu kantseleisse saabunud dokumendiga avalduse menetlusse astumiseks parlamendi ja nõukogu nõuete toetuseks.
Hageja esitas 1. augustil 2014 oma seisukohad parlamendi ja nõukogu vastuvõetamatuse vastuväidete kohta.
Kaheksanda koja (endine koosseis) president liitis 5. detsembri 2014. aasta määrusega vastuvõetamatuse vastuväited sisuliste küsimustega.
Üldkohus esitas 9. detsembril 2014 pooltele küsimuse. Nõukogu, parlament ja hageja vastasid sellele küsimusele vastavalt 18. detsembril 2014 ning 6. ja 7. jaanuaril 2015.
Kaheksanda koja president andis 28. jaanuari 2015. aasta määrusega komisjonile menetlusse astumise loa.
Komisjon esitas menetlusse astuja seisukohad 12. märtsil 2015. Hageja ja nõukogu esitasid oma seisukohad menetlusse astuja seisukohtade kohta vastavalt 1. ja 10. juunil 2015.
Kaheksanda koja president otsustas 14. jaanuaril 2016 vastavalt Üldkohtu kodukorra artikli 69 punktile d peatada käesoleva menetluse seniks, kuni tehakse otsus, mis lõpetab menetluse kohtuasjas, milles on vahepeal tehtud 15. septembri 2016. aasta kohtuotsus U4U jt vs. parlament ja nõukogu (
T‑17/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:489
).
Et Üldkohtu kodade koosseisu muudeti, määrati ettekandjaks olev kohtunik kaheksandasse kotta (selle uude koosseisu), millele käesolev kohtuasi siis ka 6. oktoobril 2016 määrati.
Üldkohus palus 24. oktoobril 2016 pooltel võtta seisukoht järelduste kohta, mille nad teevad käesolevas kohtuasjas 15. septembri 2016. aasta kohtuotsuse U4U jt vs. parlament ja nõukogu (
T‑17/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:489
) punktidest 144–171. Parlament, nõukogu ja komisjon vastasid Üldkohtu esitatud küsimusele 8. novembril 2016. Hageja vastas sellele küsimusele 18. novembril 2016.
Hageja palub Üldkohtul:
–
tühistada määruse nr 1023/2013 artikli 1 punktid 27, 32, 46 ja 61, punkti 64 alapunkt b, punkti 65 alapunkt b ja punkti 67 alapunkt d;
–
mõista parlamendilt ja nõukogult tema kasuks välja sümboolne ühe euro suurune summa hüvitisena kantud mittevaralise kahju eest;
–
mõista kohtukulud välja parlamendilt ja nõukogult.
Parlament ja nõukogu, keda toetab komisjon, paluvad Üldkohtul:
–
esimese võimalusena jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata;
–
teise võimalusena jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja hagejalt.
III.
Õiguslik käsitlus
Hageja, kelleks on liidu institutsioonide ja asutuste ametiühinguorganisatsioonide liit, on esitanud nii nõude tühistada määrus nr 1023/2013 kui ka kahju hüvitamise nõude.
Mis puudutab esiteks tühistamisnõuet, siis sellega püütakse saavutada määruse nr 1023/2013 artikli 1 punktide 27, 32, 46 ja 61, punkti 64 alapunkti b, punkti 65 alapunkti b ja punkti 67 alapunkti d (edaspidi „vaidlustatud sätted“) tühistamist, sest nende sätetega muudetakse personalieeskirjade artikleid 45, 52 ja 66a ning personalieeskirjade V lisa artiklit 7 ja VII lisa artiklit 8. Veel palub hageja tühistada määruse nr 1023/2013 artikliga 46 aastaks 2014 kehtestatud solidaarsusmaks põhjendusel, et see on seotud töötasude kohandamise meetodi kohaldamisega ning seda viimast ei kohaldatud 2014. aastal.
Hageja põhjendab oma tühistamisnõuet sisuliselt nelja väitega, millest esimese kohaselt on rikutud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 27, Torinos 18. oktoobril 1961 allkirjastatud ja uuesti läbi vaadatud Euroopa sotsiaalharta artiklit 21, personalieeskirjade artiklit 10 ja nõukogu 23. juuni 1981. aasta otsuses ette nähtud kooskõlastamismenetlust, teise kohaselt 2004. aasta kokkulepet reformi kohta ja omandatud õiguste kaitse põhimõtet, kolmanda kohaselt põhiõiguste harta artiklit 21 ning neljanda kohaselt proportsionaalsuse põhimõtet.
Mis puudutab teiseks kahju hüvitamise nõuet, siis sellega soovitakse saavutada, et Üldkohus mõistaks välja hüvitise mittevaralise kahju eest, mis põhjustati hagejale väidetavalt ametialaste eksimustega, mille institutsioonid panid toime määruse nr 1023/2013 vastuvõtmisel. Kohtuistungil palus Üldkohus hagejal täpsustada, kas ta põhjendab ka oma kahju hüvitamise nõuet peale põhiõiguste harta artikli 12 rikkumise kõikide viidetega õigusvastasusele, mis ta esitas oma tühistamisnõude põhjendamiseks. Vastuseks sellele küsimusele märkis hageja, et ta põhjendab oma kahju hüvitamise nõuet viidetega õigusvastasusele, mille kohaselt rikuti määruse nr 1023/2013 vastuvõtmisel olulisi vorminõudeid, sest personali esindajatele ei teatatud ja nad ise ei saanud teatada liikmesriikidele teatavatest asjaoludest kooskõlastuskoosoleku raames ja 2004. aasta kokkuleppe rikkumisest.
A.
Tühistamisnõue
Parlament, nõukogu ja komisjon väidavad, et kuna hagiavaldus edastati Üldkohtu kantseleile 23. jaanuaril 2014, tuleb nõue tühistada vaidlustatud sätted jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata, sest ELTL artiklis 263 ette nähtud tähtaeg möödus 22. jaanuaril 2014. Parlament, nõukogu ja komisjon väidavad lisaks, et hageja puhul ei ole täidetud tingimused, mis peavad olema täidetud, et tühistamishagi, mille füüsiline või juriidiline isik on esitanud seadusandlikus tavamenetluses vastu võetud üldkohaldatava akti peale, oleks ELTL artikli 263 neljanda lõigu kohaselt vastuvõetav, – tingimused, mille kohaselt peab see akt seda isikut otseselt ja isiklikult puudutama.
Selles küsimuses tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt põhinevad ELTL artiklis 263 sätestatud hagi esitamise tähtajad avalikul huvil ning ei pooled ega kohus saa neid muuta (vt kohtumäärus, 19.4.2016, Portugal vs. komisjon,
T‑556/15
, ei avaldata,
EU:T:2016:239
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Vastavalt ELTL artikli 263 kuuendale lõigule tuleb selles artiklis ette nähtud hagi esitada kahe kuu jooksul alates – olenevalt juhtumist – akti avaldamisest või teatavakstegemisest hagejale või nende puudumisel kahe kuu jooksul pärast päeva, mil hageja sellest teada sai.
Käsitletaval juhul tuleb märkida, et määrus nr 1023/2013 avaldati Euroopa Liidu Teatajas 29. oktoobril 2013.
Tähtaegade arvutamise reeglite kohta tuleb meenutada, et vastavalt 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 101 lõike 1 punktile b lõppeb kuudes väljendatud tähtaeg tähtaja viimase kuu päeval, mis kannab sama kuupäeva kui päev, mil toimus sündmus või tehti toiming, millest alates tähtaega arvutatakse.
2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 101 lõikes 2 on nähtud ette, et kui tähtaja lõpp langeb laupäevale, pühapäevale või ametlikule puhkepäevale, pikeneb see tähtaeg kuni esimese järgneva tööpäeva lõpuni, kusjuures Üldkohtu suhtes kohaldatakse Euroopa Kohtu koostatud ja Euroopa Liidu Teatajas avaldatud ametlike puhkepäevade nimekirja.
2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 102 lõikes 1 on siiski sätestatud, et kui institutsiooni õigusakti peale hagi esitamiseks ette nähtud tähtaega arvutatakse selle õigusakti avaldamisest, hakkab see tähtaeg kulgema artikli 101 lõike 1 punkti a kohaselt alates ajast, mil on möödunud neliteist päeva õigusakti avaldamise päevast Euroopa Liidu Teatajas.
Lisaks on 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 102 lõikes 2 nähtud ette, et seoses suurte vahemaadega pikendatakse menetlustähtaegu kümne päeva võrra.
Hageja väidab, et 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 102 lõikes 1 ei ole täpsustatud, kas selles õigusnormis on viidatud tööpäevadele või kalendripäevadele, ning et seepärast tuleb valida hagejale soodsaim tõlgendus, võttes arvesse, et hagi esitamise tähtaega hakatakse arvestama alates ajast, mil on möödunud neliteist tööpäeva määruse nr 1023/2013 avaldamisest, s.o 18. novembrist 2013. Hageja sõnul möödub ELTL artiklis 263 ette nähtud tähtaeg seega 18. jaanuaril 2014. Et 18. jaanuar 2014 on laupäev, pikeneb selle tähtaja lõpp esmaspäeva, 20. jaanuarini 2014, millele tuleb seoses suure vahemaaga lisada kümme päeva. Hageja arvates järeldub sellest, et hagi esitamise tähtaeg möödus 30. jaanuaril 2014 ning et hagiavaldus esitati enne selle tähtaja möödumist.
Hageja väidab lisaks, et isegi kui 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 102 lõiget 1 tuleks tõlgendada nii, et hagi esitamise tähtaega tuleks hakata arvestama alates ajast, mil on möödunud neliteist kalendripäeva määruse nr 1023/2013 avaldamise kuupäevast, milleks on 12. november 2013, esitati see hagi ikkagi nimetatud tähtaja jooksul. Hageja sõnul möödus ELTL artiklis 263 ette nähtud kahekuuline tähtaeg sel juhul 12. jaanuaril 2014. Et 12. jaanuari 2014 on aga pühapäev, pikendatakse selle tähtaja lõppu esimesele tööpäevale, mis järgneb ja milleks on 13. jaanuar 2013 – kuupäev, millele tuleb seoses suure vahemaaga lisada kümme päeva. Seega möödus hagi esitamise tähtaeg kokkuvõttes 23. jaanuaril 2014.
Selles küsimuses tuleb meenutada, et 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 101 lõike 1 punkti d kohaselt loetakse „ametlikud puhkepäevad, pühapäevad ja laupäevad“ aluslepingutes, personalieeskirjades ja selles kodukorras ette nähtud menetlustähtaegade sisse. Sellest järeldub, et vastupidi hageja väitele hõlmab 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 101 lõikes 2 nimetatud neljateistkümnepäevane tähtaeg „alates ajast, mil on möödunud neliteist päeva õigusakti avaldamise päevast Euroopa Liidu Teatajas“ ilma kahtluseta ametlikke puhkepäevi, pühapäevi ja laupäevi. Tuleb ka meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale kohaldatakse 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 101 lõiget 2, milles on nimetatud ainult juhtumit, mil tähtaja lõpp langeb laupäevale, pühapäevale või ametlikule puhkepäevale, ainult siis, kui täielik tähtaeg – sealhulgas suure vahemaa tõttu lisatavad päevad – möödub laupäeval, pühapäeval või ametlikul puhkepäeval (vt kohtumäärus, 20.11.1997, Horeca-Wallonie vs. komisjon,
T‑85/97
,
EU:T:1997:180
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellest järeldub, et arvestades asjaolu, et määrus nr 1023/2013 avaldati Euroopa Liidu Teatajas 29. oktoobril 2013, tuli käsitletaval juhul ELTL artiklis 263 ette nähtud tähtaega hakata arvestama 12. novembril 2013 ning see möödus 22. jaanuaril 2014. Et hagiavaldus esitati 23. jaanuaril 2014, esitati see Üldkohtule pärast hagi esitamise tähtaja möödumist.
Tuleb aga meenutada, et nende menetlusnormide kitsas kohaldamine vastab õiguskindluse nõudele ja vajadusele hoida õigusemõistmise käigus ära mis tahes diskrimineerimine või suvaline kohtlemine. Euroopa Kohtu põhikirja artikli 45 teise lõigu kohaselt võib menetlustähtaegadest seega kõrvale kalduda vaid erandlikel asjaoludel ehk ettenägematute asjaolude või vääramatu jõu korral (vt kohtuotsus, 22.9.2011, Bell & Ross vs. Siseturu Ühtlustamise Amet,
C‑426/10 P
,
EU:C:2011:612
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning kohtumäärused, 30.9.2014, Faktor B. i W. Gęsina vs. komisjon,
C‑138/14 P
, ei avaldata,
EU:C:2014:2256
, punkt
, ja 28.11.2014, Quanzhou Wouxun Electronics vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Locura Digital (WOUXUN),
T‑345/14
, ei avaldata,
EU:T:2014:1048
, punkt
).
Käsitletaval juhul ei väitnud hageja hagiavalduses ega isegi oma vastuses Üldkohtu kirjalikule küsimusele, et tegemist oleks eespool nimetatud asjaoludega.
Seega tuleb tuvastada, et hagi on vastuvõetamatu osas, milles palutakse tühistada vaidlustatud sätted, ning ei ole isegi tarvis analüüsida neid vastuvõetamatusele viitavaid asjaolusid, mille parlamendi ja nõukogu oma vastuvõetamatuse vastuväidetes esitasid ja mille kohaselt puudub hagejal põhjendatud huvi.
B.
Kahju hüvitamise nõue
1.
Vastuvõetavus
Parlament, nõukogu ja komisjon väidavad, et vastavalt kohtupraktikale tuleb seetõttu, et esiteks on hageja kahju hüvitamise nõue tema tühistamisnõudega tihedalt seotud ja põhineb samadel etteheidetel, ning teiseks sellepärast, et hageja tühistamisnõue on vastuvõetamatu, ka kahju hüvitamise nõue vastuvõetamatuse tõttu jätta läbi vaatamata.
Selles küsimuses tuleb märkida, et vastupidi parlamendi, nõukogu ja komisjoni väitele ei järeldanud Üldkohus 4. juuli 2002. aasta kohtuotsuses Arne Mathisen vs. nõukogu (
T‑340/99
,
EU:T:2002:174
) – millele nad viitavad –, et hüvitamisnõue on vastuvõetamatu tiheda seose tõttu hüvitamisnõudega, mille vastuvõetamatus oli eelnevalt tuvastatud.
Selles kohtuotsuses jättis Üldkohus kahju hüvitamise nõude selle tiheda seose tõttu tühistamisnõudega rahuldamata põhjendusel, et selle tühistamisnõude põhjendamiseks esitatud väidete analüüs ei näidanud mingit õigusvastasust, mille akti andnud institutsioon oleks toime pannud, ja seega mingit viga, mis tooks kaasa tema vastutuse (kohtuotsus, 4.7.2002, Arne Mathisen vs. nõukogu,
T‑340/99
,
EU:T:2002:174
, punkt
).
Lahendusest, mille Üldkohus valis 4. juuli 2002. aasta kohtuotsuses Arne Mathisen vs. nõukogu (
T‑340/99
,
EU:T:2002:174
), tuleneb, et teatavatel asjaoludel, see tähendab juhul, kui kahju hüvitamise nõue põhineb ainult selle akti vastuvõtmisel, mille tühistamist nõutakse, ja hageja ei põhjenda oma kahju hüvitamise nõuet etteheidetega, mis oleksid uued võrreldes nendega, millega ta põhjendab tühistamisnõuet, võimaldab see, kui tühistamisnõude põhjendamiseks esitatud väidete analüüsi tulemusena tuvastatakse, et õigusvastasust ei ole, kohe välistada selle, et esineb üks liidu lepinguvälise vastutuse kohaldamise tingimus, see tähendab akti andnud institutsiooni viga.
Käsitletaval juhul on aga nii, et kuigi kahju hüvitamise nõue põhineb määruse nr 1023/2013 nende sätete vastuvõtmisel, mille tühistamist hageja samuti nõuab, ei tule tühistamisnõuet esiteks rahuldamata jätta mitte õigusvastasuse puudumise tuvastamise, vaid selle nõude vastuvõetamatuse tõttu, ning teiseks põhjendab hageja oma kahju hüvitamise nõuet etteheitega, see tähendab põhiõiguste harta artikli 12 rikkumisega, mis on uus võrreldes etteheidetega, millega ta põhjendas oma tühistamisnõuet.
Lisaks ei saa tühistamisnõude vastuvõetamatuse tuvastamine – ükskõik kas selle aegumise või hageja põhjendatud huvi puudumise tõttu – vastavalt õiguskaitsevahendite sõltumatuse põhimõttele põhimõtteliselt kaasa tuua tagajärgi kahju hüvitamise nõude vastuvõetavusele (vt selle kohta kohtumäärus, 4.5.2005, Holcim (Prantsusmaa) vs. komisjon,
T‑86/03
,
EU:T:2005:157
, punktid
ja
).
Tuleb nimelt meenutada, et ELTL artikli 263 kuuendas lõigus sätestatud tingimusi ei kohaldata ELTL artikli 340 alusel esitatud kahju hüvitamise nõuete puhul ning vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja artiklile 46 aeguvad kahju hüvitamise nõuded liidu vastu viie aasta jooksul.
Parlamendi ja nõukogu argumendi kohta, mis põhineb Euroopa Liidu avalikku teenistust käsitleval kohtupraktikal, tuleb märkida, et see kohtupraktika on piiratud rahaliste vaidlustega liidu ametnike ja teenistujate ning nad tööle võtnud institutsiooni vahel (vt selle kohta kohtumäärus, 29.11.1994, Bernardi vs. komisjon,
T‑479/93 ja T‑559/93
,
EU:T:1994:277
, punkt
). Käesoleva vaidluse pooled on aga ametiühinguorganisatsioonide liit, mille liikmed on ametiühinguorganisatsioonid, kes kaitsevad liidu ametnike ja teenistujate huve, ning parlament ja nõukogu kaasseadusandjatena.
Kõigi eelnevate kaalutluste põhjal on kahju hüvitamise nõue vastuvõetav. Seega tuleb olulised asja läbivaatamist takistavad asjaolud, mille parlament ja nõukogu on selle kohta esitanud, tagasi lükata.
2.
Sisulised küsimused
Tuleb meenutada, et ELTL artikli 340 teise lõigu kohaselt heastab liit lepinguvälise vastutuse korral kõik oma institutsioonide või oma teenistujate poolt ülesannete täitmisel tekitatud kahjud vastavalt liikmesriikide seaduste ühistele üldprintsiipidele.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleneb ELTL artikli 340 teisest lõigust, et liidu lepinguvälise vastutuse tekkimise ja kantud kahju hüvitamise õiguse kasutamise eelduseks on see, et samal ajal on täidetud teatavad tingimused: institutsioonidele etteheidetava tegevuse õigusvastasus, kahju tekkimine ning põhjuslik seos selle tegevuse ja viidatud kahju vahel (kohtuotsused, 29.9.1982, Oleifici Mediterranei vs. EMÜ,
26/81
,
EU:C:1982:318
, punkt
, ning 9.9.2008, FIAMM jt vs. nõukogu ja komisjon,
C‑120/06 P ja C‑121/06 P
,
EU:C:2008:476
, punkt
).
Kui üks nendest tingimustest ei ole täidetud, tuleb hagi tervikuna jätta rahuldamata, ilma et oleks vaja hinnata teisi liidu lepinguvälise vastutuse kohaldamise tingimusi (kohtuotsus, 14.10.1999, Atlanta vs. Euroopa Ühendus,
C‑104/97 P
,
EU:C:1999:498
, punkt
; vt selle kohta ka kohtuotsus, 15.9.1994, KYDEP vs. nõukogu ja komisjon,
C‑146/91
,
EU:C:1994:329
, punkt
). Lisaks ei ole liidu kohus kohustatud neid tingimusi analüüsima kindlas järjekorras (kohtuotsus, 18.3.2010, Trubowest Handel ja Makarov vs. nõukogu ja komisjon,
C‑419/08 P
,
EU:C:2010:147
, punkt
; vt selle kohta ka kohtuotsus, 9.9.1999, Lucaccioni vs. komisjon,
C‑257/98 P
,
EU:C:1999:402
, punkt
).
Käsitletaval juhul tuleb märkida, et hageja põhjendab oma kahju hüvitamise nõuet ametialaste eksimustega. Kuigi mõiste „ametialane eksimus“ täpset määratlust ei ole olemas, nõustutakse tavaliselt, et see on administratsiooni töötaja või töötajate tegu või tegevusetus oma ülesannete täitmisel, mis avaldub ametialaste kohustuste täitmata jätmises. See eksimus pannakse – erinevalt isiklikust eksimusest – süüks mitte teenistuses olevatele töötajatele, vaid talitusele endale, see tähendab administratsioonile.
Käsitletaval juhul tuleb siiski tõdeda, et eksimused, millele hageja viitab, on seotud liidu õigusloometegevusega. Nii on see ka 2004. aasta kokkuleppe reformi kohta väidetava rikkumisega. Hageja väidab nimelt, et see eksimus on tingitud määruse nr 1023/2013 teatavate konkreetsete sätete vastuvõtmisest.
Samuti on kooskõlastamismenetluse väidetava rikkumisega. 15. septembri 2016. aasta kohtuotsusest U4U jt vs. parlament ja nõukogu (
T‑17/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:489
, punkt
) nimelt ilmneb, et nõukogu 23. juuni 1981. aasta otsusest tulenevad reeglid, mis näevad ette kooskõlastamismenetluse, on määruse nr 1023/2013 vastuvõtmisega seotud menetlusnormid, mille võimalik eiramine kujutab endast selle määruse oluliste menetlusnormide rikkumist. Neil asjaoludel püüab hageja saavutada tõesti pigem liidu vastutuse kohaldamist tema õigusloometegevuse tõttu kui tema vastutuse kohaldamist ametialaste eksimuste tõttu, mille nõukogu ja parlament määruse nr 1023/2013 vastuvõtmise menetluse raames väidetavalt toime panid.
Lisaks ei ole vaja välja selgitada, mis laadi on eksimus, mille tekitas see, et väidetavalt rikuti põhiõiguste harta artiklit 12, milles on sätestatud ühinemis‑ ja kogunemisvabadus, sest hageja ei esita vähimatki argumenti, et niisuguse rikkumise olemasolu tõendada.
Mis puudutab aga konkreetsemalt vastutust õigusloometegevuse tulemusena, siis Euroopa Kohus on juba märkinud, et kuigi põhimõtted, mis reguleerivad liikmesriikide õigussüsteemides avaliku võimu vastutust normatiivaktidega eraõiguslikele isikutele tekitatud kahju eest, on liikmesriigiti märkimisväärselt erinevad, võib siiski tõdeda, et normatiivaktid, milles avaldub majanduspoliitiline valik, toovad avaliku võimu vastutuse kaasa vaid erandlikult ja üksikutel juhtudel (kohtuotsus, 25.5.1978, Bayerische HNL Vermehrungsbetriebe jt vs. nõukogu ja komisjon,
83/76, 94/76, 4/77, 15/77 ja 40/77
,
EU:C:1978:113
, punkt
).
Samuti on Euroopa Kohus eelkõige otsustanud, et liidu vastutust normatiivakti eest, mis sisaldab majanduspoliitilisi otsuseid, saab ELTL artikli 340 teist lõiku arvestades kohaldada vaid siis, kui on piisavalt selgelt rikutud eraõiguslikke isikuid kaitsvat ülimuslikku õigusnormi (kohtuotsused, 13.6.1972, Compagnie d’approvisionnement, de transport et de crédit ja Grands Moulins de Paris vs. komisjon,
9/71 ja 11/71
,
EU:C:1972:52
, punkt
; 25.5.1978, Bayerische HNL Vermehrungsbetriebe jt vs. nõukogu ja komisjon,
83/76, 94/76, 4/77, 15/77 ja 40/77
,
EU:C:1978:113
, punkt
, ning 8.12.1987, Les Grands Moulins de Paris vs. EMÜ,
50/86
,
EU:C:1987:527
, punkt
).
Euroopa Kohus on selles küsimuses ka täpsustanud, et õigusnorm, mille rikkumine tuleb tuvastada, peab andma õigusi eraõiguslikele isikutele (vt selle kohta kohtuotsused, 4.7.2000, Bergaderm ja Goupil vs. komisjon,
C‑352/98 P
,
EU:C:2000:361
, punktid
ja
, ning 19.4.2007, Holcim (Deutschland) vs. komisjon,
C‑282/05 P
,
EU:C:2007:226
, punkt
).
Muu hulgas on Euroopa Kohus märkinud, et seadusandlikku tegevust puudutava liidu vastutuse kitsas tõlgendamine on seletatav kaalutlusega, et esiteks ei tohi seadusandliku funktsiooni teostamist isegi seal, kus on õigusaktide seaduslikkuse kohtulik järelevalve, takistada kahju hüvitamise nõuete oht iga kord, kui liidu üldise huvi tõttu tuleb võtta normatiivseid meetmeid, mis võivad kahjustada eraõiguslike isikute huve, ning et teiseks saab õigusloomekontekstis, mida iseloomustab liidu poliitika elluviimiseks hädavajalik ulatuslik kaalutlusõigus, liidu vastutust kohaldada ainult juhul, kui asjassepuutuv institutsioon on ilmselgelt ja jämedalt eiranud oma volituste piire (kohtuotsus, 5.3.1996, Brasserie du pêcheur ja Factortame,
C‑46/93 ja C‑48/93
,
EU:C:1996:79
, punkt
).
Seda, kas liidu lepinguvälise vastutuse kohaldamise tingimused on käsitletaval juhul täidetud, tulebki hinnata nendest kohtupraktikas sedastatud põhimõtetest lähtudes.
a.
2004. aasta kokkuleppe reformi kohta rikkumine
Hageja väidab, et ta osales kogu personali esindajana koos teiste organisatsioonidega nõukogu 23. juuni 1981. aasta otsuses ette nähtud kooskõlastusmenetluses personalieeskirjade ja teenistustingimuste reformi raames, mille tulemusena võeti vastu nõukogu 22. märtsi 2004. aasta määrus (EÜ, Euratom) nr 723/2004, millega muudetakse personalieeskirju ja teenistustingimusi (
ELT 2004, L 124, lk 1
; ELT eriväljaanne 01/02, lk 130). Selle kooskõlastusmenetluse raames sõlmitigi nõukoguga kokkulepe kõnesoleva reformi kohta. Hageja sõnul nõustusid organisatsioonid selle kokkuleppega mitme liidu ametnike ja muude teenistujate karjäärisüsteemide ajakohastamise meetme ja erimaksuga, mille eesmärk oli võtta arvesse sotsiaalpoliitika, töötingimuste ja Euroopa koolide parandamise ning ühiskondliku rahu säilimise tagamise maksumust, mitte nõudes töötasu ja pensioni kohandamisi, mis ületavad mitmeaastase kohandamise süsteemist tulenevad kohandamised. Viidates eelkõige määruse nr 723/2004 põhjendustele 11 ja 12, väidab hageja, et ajakohastamismeetmed seisnevad selles, et töötajad liigitatakse ümber kahte tegevusüksusesse – administraatorid (AD) ja abiteenistujad (AST) –, luuakse lineaarne teenistuskäik ning kohaldatakse teenistuskäikude võrdväärsuse põhimõtet ja hõlbustatakse liikumist esimesena nimetatud tegevusüksusest teisena nimetatud tegevusüksusesse uue sertifitseerimismehhanismi abil. Hageja sõnul seisnevad need meetmed ka tööaja paindlikus korralduses ning hõlmavad eelkõige ja teatavatel tingimustel õigust töötada osalise tööajaga, võimalust kasutada ära poole kohaga töötamist ametikohta jagades ning isiklikel põhjustel võetud puhkuse pikendamist ja uute sätete kehtestamist, mis käsitlevad perekonnaga seotud puhkusi, eelkõige õigust paindlikumale rasedus- ja sünnituspuhkusele, lapse sünni korral isale antavale puhkusele, lapsendamis‑ ja lapsehoolduspuhkusele ning perekonnaliikme raske haiguse korral antavale puhkusele. See, et organisatsioonid, sealhulgas hageja nõustusid ajakohastamismeetmetega – nagu näitab tema sõnul määruse nr 723/2004 põhjendus 38 –, kujutas endast vastutasu selle eest, et personalieeskirjades ja teenistustingimustes kodifitseeriti tasude iga-aastase kohandamise meetod ja tagati selle kohaldamine kuni 31. detsembrini 2012.
Sellest järeldub, et hageja mainitud kokkulepe personalieeskirjade ja teenistustingimuste reformi kohta, mis määrusega nr 723/2004 läbi viidi, muudab ta usaldusväärseks nii kogu personali kui ka liidu seadusandja ja teiste institutsioonide silmis. Hageja sõnul kahjustab aga asjaolu, et määrusega nr 1023/2013 reguleeritakse uuesti kõnesoleva kokkuleppe tingimusi, eelkõige muudetakse personalieeskirjade artikli 45 lõiget 1, luuakse uus tegevusüksus ning kehtestatakse lineaarse teenistuskäigu ja teenistuskäikude võrdväärsuse põhimõtted, tema usaldusväärsust.
Lisaks väidab hageja, et üleminekumeetmete puudumise tõttu rikuti personalieeskirjade artikli 45 lõikes 1 ja artiklis 52 ning personalieeskirjade IVa lisa artiklis 4 määruse nr 1023/2013 artikli 1 punktidega 27, 32 ja 64 tehtud muudatustega liidu ametnike ja muude teenistujate 2004. aasta kokkuleppest reformi kohta tulenevate omandatud õiguste kaitse põhimõtet.
Selles küsimuses tuleb kõigepealt märkida, et hageja väide põhineb ekslikul eeldusel, et 2004. aasta kokkuleppe reformi kohta, mille nõukogu ja organisatsioonid määruse nr 723/2004 vastuvõtmise raames sõlmisid, võib samastada ülimusliku õigusnormiga, mida liidu seadusandja pidi määruse nr 1023/2013 vastuvõtmisel järgima.
Ilma et oleks tarvis võtta seisukohta küsimuses, kas kokkulepe, millele organisatsioonid ja nõukogu kooskõlastusmenetluse raames jõudsid, oli viimasele õiguslikult siduv, kui ta võttis vastu määruse nr 723/2004, tuleb tõdeda, et see kokkulepe puudutas ainult 2004. aasta reformi. Niisuguse kokkuleppe mõju ei saa seega laieneda personalieeskirjade kõikidele hilisematele muutmistele liidu seadusandja poolt, vastasel korral võetakse viimaselt võimalus kasutada pädevust, mis on talle ELTL artikliga 336 antud.
Vaja on muide meenutada, et Euroopa Kohus on juba otsustanud, et kuna ametnike ja administratsiooni vaheline õigussuhe põhineb personalieeskirjadel, võib seadusandja muuta ametnike õigusi ja kohustusi ükskõik millal (kohtuotsus, 22.12.2008, Centeno Mediavilla jt vs. komisjon,
C‑443/07 P
,
EU:C:2008:767
, punkt
).
Sellest järeldub, et 2004. aasta kokkuleppe eset arvestades ei saanud määruse nr 1023/2013 vastuvõtmine seda kahjustada.
Mis teiseks puudutab omandatud õiguste kaitse põhimõtte väidetavat rikkumist, siis esiteks tuleb märkida, et tingimusel et niisugune õigusvastasus leiab kinnitust, ei kujuta see endast otseselt hageja määratletud 2004. aasta kokkuleppe rikkumist. 2004. aasta kokkuleppe väidetavat rikkumist, mis personalieeskirjade teatavate sätete muutmisest määrusega nr 1023/2013 tuleneb, tuleb nimelt eristada liidu ametnike ja muude teenistujate omandatud õiguste kaitse põhimõtte rikkumisest.
Teiseks tuleb märkida, et kõnesolevate sätetega ei ole käsitletaval juhul omandatud õiguste kaitse põhimõtet rikutud. Valitseb nimelt põhimõte, et seadusesätet muutvaid seadusi – nagu personalieeskirju muutvad määrused – kohaldatakse – välja arvatud erandi korral – eelmise seaduse kehtivusajal tekkinud olukordade tulevastele tagajärgedele. Teisiti on üksnes niisuguste olukordadega, mis on tekkinud ja lõplikult realiseerunud varasema normi kehtivusajal ja mis loovad omandatud õigusi. Õigust võib pidada omandatuks, kui selle aluseks olnud asjaolu ilmnes enne õigusnormide muutmist. See ei ole nii siiski õigusega, mille aluseks olnud asjaolu ei teostunud muudatuse esemeks olnud õigusnormide kehtivusajal (vt kohtuotsus, 22.12.2008, Centeno Mediavilla jt vs. komisjon,
C‑443/07 P
,
EU:C:2008:767
, punktid
–
ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab aga esiteks hageja argumenti, et palgaastmete AD 12 ja AD 13 ametnikelt, kellel oli kogunenud piisavalt teeneid, et neid oleks võinud edutada 2011. või 2012. aastal kõrgemale palgaastmele, kuid keda eelarvega seotud põhjustel ei edutatud, võtab personalieeskirjade artikli 45 lõige 1, mida on muudetud määruse nr 1023/2013 artikli 1 punktiga 27, nüüd selle võimaluse ainuüksi sel põhjusel, et nad ei tööta mõnel personalieeskirjade I lisa A‑jaos nimetatud ametikohal, siis tuleb märkida, et see argument viib seisukohani, et kõnesolevad ametnikud ei kaotanud mitte õigust edutamisele, vaid õiguse edutamiskõlblikkusele. Nagu parlament aga õigesti märgib, ei olnud kõnesolevatel ametnikel siiski omandatud õigust sellele, et enne määrusega nr 1023/2013 läbi viidud reformi eksisteerinud edutamissüsteem säilib.
Teiseks tuleb tagasi lükata ka hageja väide, et esiteks määruse nr 1023/2013 artikli 1 punktiga 32 ning teiseks sama määruse artikli 1 punkti 64 alapunktiga b – millega muudeti vastavalt personalieeskirjade artiklit 52, milles on sätestatud ametnike pensionile minemise tingimused, ja personalieeskirjade IVa lisa artiklit 4, mis käsitleb niisuguse üle 55‑aastase ametniku töötasu arvutamist, kellel on pensionilemineku eel lubatud töötada osalise tööajaga, – võeti 55‑aastastelt ja vanematelt ametnikelt, kes võisid enne 1. jaanuari 2014 – mil need sätted jõustusid – taotleda, et nende suhtes kohaldataks neid meetmeid, need õigused alates sellest kuupäevast kuni päevani, mil neil täitub 58 eluaastat.
Vastupidi hageja väitele tuleb tõdeda, et personalieeskirjade IVa lisa artiklis 4 on viidatud määruse nr 1023/2013 artikli 1 punktile 34, millega muudeti personalieeskirjade artikli 55a lõiget 2 ja tõsteti vanust, millest alates võib ametnik taotleda töötamist pensionilemineku eel osalise tööajaga, 58 aastani. Tuleb ka märkida, et personalieeskirjade kuni 31. detsembrini 2014 kehtinud redaktsiooni kehtivusajal pidi selleks, et ametnik saaks õiguse ennetähtaegsele pensionileminekule ja õiguse töötada pensionilemineku eel osalise tööajaga, olema täidetud hulk tingimusi, mille täidetust pidi hindama ametisse nimetav asutus, ning ametnik pidi esitama vastava taotluse. Omandatud õiguse sai ametnikele anda ainult selle asutuse positiivne otsus. Nende õigusnormide muutmisega ei rikutud seega kõnesolevate ametnike omandatud õigusi.
Eelnevate kaalutluste põhjal tuleb tõdeda, et liidu vastutust ei saa kohaldada 2004. aasta kokkuleppe reformi kohta väidetava rikkumise tõttu.
b.
Põhiõiguste harta artikli 27, personalieeskirjade artikli 10 ja nõukogu 23. juuni 1981. aasta otsuses ette nähtud kooskõlastusmenetluse rikkumine
Hageja väidab, et määrus nr 1023/2013 võeti vastu nii, et rikuti põhiõiguste harta artiklit 27, milles on sätestatud töötajate õigus olla ettevõttes informeeritud ja ära kuulatud. See rikkumine on tema sõnul tingitud personalieeskirjade artikliga 10 kehtestatud kohustuste ja nõukogu 23. juuni 1981. aasta otsuses ette nähtud kooskõlastusmenetluse eiramisest.
1.
Personalieeskirjade artikkel 10
Hageja väidab eelkõige, et võttes arvesse seda, kui olulisi muudatusi parlament ja nõukogu esialgu personalieeskirjade komiteele esitatud personalieeskirjade läbivaatamise ettepanekus kolmepoolse arutelu käigus tegid, oli komisjon personalieeskirjade artikli 10 järgi kohustatud esitama selle nõnda muudetud ettepaneku veel kord personalieeskirjade komiteele tingimustel, mis võimaldanuks viimasel esitada oma arvamuse sobival viisil ja õigel ajal. Komisjon piirdus aga sellega, et esitas personalieeskirjade komiteele oma personalieeskirjade läbivaatamise esialgse ettepaneku lõpliku redaktsiooni ainult infoks, andmata viimasele võimalust võtta õigel ajal seisukoht.
Selles küsimuses tuleb meenutada, et personalieeskirjade artikli 10 kohaselt konsulteerib komisjon personalieeskirjade komiteega kõikide personalieeskirjade läbivaatamise ettepanekute küsimuses.
Personalieeskirjade artikliga 10 on komisjonile kehtestatud kohustus konsulteerida peale ametlike ettepanekute niisuguste oluliste muudatusettepanekute küsimuses, mis ta teeb juba arutatud ettepanekutes, välja arvatud kui viimasena mainitud juhul vastavad muudatused suures ulatuses nendele, mis esitas personalieeskirjade komitee (kohtuotsused, 11.7.2007, Centeno Mediavilla jt vs. komisjon,
T‑58/05
,
EU:T:2007:218
, punkt
, ning 15.9.2016, U4U jt vs. parlament ja nõukogu,
T‑17/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:489
, punkt
).
See tõlgendus tuleneb nii personalieeskirjade artikli 10 sõnastusest kui ka personalieeskirjade komitee omandatud rollist. Tõepoolest, esiteks, nähes ilma erandite ja tingimusteta konsulteerimise personalieeskirjade komiteega ette kõikide personalieeskirjade läbivaatamise ettepanekute osas, annab see säte laia ulatuse kohustusele, mille ta määratleb. Selle tingimused on järelikult ilmselgelt sobimatud selle sätte ulatust piirava tõlgendusega. Esiteks peab personalieeskirjade komitee kui ühisorgan, kuhu kuuluvad administratsiooni ja personali esindajad – kusjuures viimased on valitud demokraatlikult kõikidest institutsioonidest –, arvestama ja väljendama avaliku teenistuse huve liidus tervikuna (kohtuotsused, 11.7.2007, Centeno Mediavilla jt vs. komisjon,
T‑58/05
,
EU:T:2007:218
, punkt
, ning 15.9.2016, U4U jt vs. parlament ja nõukogu,
T‑17/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:489
, punkt
).
Sellest järeldub, et kui komisjon muudab oma personalieeskirjade läbivaatamise ettepanekut seadusandliku tavamenetluse käigus, on tal kohustus konsulteerida uuesti personalieeskirjade komiteega enne, kui nõukogu asjaomased õigusnormid vastu võtab, kui selle muudatusega muudetakse ettepanekut oluliselt (kohtuotsus, 15.9.2016, U4U jt vs. parlament ja nõukogu,
T‑17/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:489
, punkt
).
Käsitletaval juhul tuleb aga tõdeda, et kui komisjon kasutas oma seadusandliku algatuse õigust, et esitada parlamendile ja nõukogule 13. detsembril 2011 personalieeskirjade muutmise ettepanek, ei kasutanud ta seda õigust selle ettepaneku muutmiseks (vt selle kohta kohtuotsus, 15.9.2016, U4U jt vs. parlament ja nõukogu,
T‑17/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:489
, punkt
).
Komisjon osales küll kolmepoolsetel läbirääkimistel, mis kõnesoleva seadusandliku tavamenetluse ajal aset leidsid. Parlamendi, nõukogu ja komisjoni 13. juunil 2007 tehtud kaasotsustamismenetluse praktilist korda käsitleva ühise deklaratsiooni (EÜ asutamislepingu artikkel 251) (
ELT 2007, C 145, lk 5
) – mis reguleerib neid mitteametlikke koosolekuid – punkti 13 kohaselt piirdub komisjoni roll aga parlamendi esimese lugemise etapis sellistele kontaktidele kaasaaitamisega, „et hõlbustada tööd esimesel lugemisel“ ning kasutada „konstruktiivselt oma algatusõigust, et [p]arlamendi ja nõukogu seisukohti lähendada, võttes arvesse institutsioonidevahelist tasakaalu ja talle asutamislepinguga antud ülesandeid“ (vt selle kohta kohtuotsus, 15.9.2016, U4U jt vs. parlament ja nõukogu,
T‑17/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:489
, punkt
).
Seega ei saa asjaolu, et kolmepoolesed läbirääkimised, mis leidsid käsitletaval juhul aset parlamendi esimese lugemise etapis komisjoni osavõtul – kelle rolli on meenutatud punktis 103 eespool – lõppesid parlamendi ja nõukogu kompromissiga, mille eesmärk on muuta personalieeskirjade muutmise ettepanekut, pidada selle ettepaneku muutmiseks komisjoni enda poolt (vt selle kohta kohtuotsus, 15.9.2016, U4U jt vs. parlament ja nõukogu,
T‑17/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:489
, punkt
).
Lisaks ei saa seda, kui parlament võtab esimesel lugemisel vastu teksti, millega muudetakse personalieeskirjade muutmise ettepanekut, samuti samastada sellega, kui komisjon muudab ise oma esialgset ettepanekut (vt selle kohta kohtuotsus, 15.9.2016, U4U jt vs. parlament ja nõukogu,
T‑17/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:489
, punkt
).
Eelnevast tuleneb, et komisjon ei olnud kohustatud personalieeskirjade komiteega personalieeskirjade artikli 10 kohaselt uuesti konsulteerima ei pärast parlamendi esimese lugemise etapis aset leidnud kolmepoolsete läbirääkimiste lõppu ega pärast tema ettepaneku parlamendipoolset vastuvõtmist esimesel lugemisel (vt selle kohta kohtuotsus, 15.9.2016, U4U jt vs. parlament ja nõukogu,
T‑17/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:489
, punkt
).
Järelikult olenemata sellest, kas muudatused, mille parlament esimesel lugemisel vastu võttis, on olulised või mitte, tuleb hageja argumendid, et on rikutud personalieeskirjade artiklit 10, tagasi lükata.
2.
Põhiõiguste harta artikli 27 ja kooskõlastamismenetluse rikkumine
Hageja väidab, et käsitletaval juhul oli kooskõlastamismenetlus õigusvastane, sest seda ei kohandatud Lissaboni lepingu jõustumise järel, et võtta arvesse parlamendi osalemist kaasseadusandjana liidu ametnike personalieeskirjade vastuvõtmisel.
Hageja väidab ka, et vastupidi 15. septembri 2016. aasta kohtuotsuse U4U jt vs. parlament ja nõukogu (
T‑17/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:489
) punktist 170 ilmnevale palus üks organisatsioon, nimelt Union syndicale-Bruxelles 28. juunil 2013 enne seda, kui Coreper hakkas lõpliku kompromissi teksti lõplikult arutama, kooskõlastuskomisjoni koosoleku korraldamist, kuid nõukogu peasekretär jättis selle taotluse rahuldamata põhjendusel, et esiteks oli kooskõlastuskomisjoni tegevus vastavalt nõukogu 23. juuni 1981. aasta otsusele lisatud deklaratsioonile peatatud, sest nõukogu normaalne töökorraldus oli kolme järjestikuse streigipäeva tõttu märkimisväärselt häiritud ning teiseks oli parlamendi õiguskomisjon juba teksti heaks kiitnud. Hageja lisab, et Union syndicale-Bruxelles’i esimees vaidlustas nõukogu peasekretäri otsuse mitte kooskõlastuskomisjoni kokku kutsuda, väites, et käsitletaval juhul ei kohaldatud „nõukogu asepeasekretäri ja organisatsioonide 24. mai 2004. aasta kokkuleppe sätete kohta, mida nõukogu peasekretariaadi töötajate kooskõlastatud tööseisaku korral kohaldatakse“, punkti 4, milles on ette nähtud, et mõlemad pooled kasutavad streigi etteteatamist ära selleks, et pidada konflikti lahendamise üle läbirääkimisi, vajaduse korral lepitaja abiga, ning et see punkt ei võimaldanud seega streiki vältida. Hageja rõhutab ka, et vastavalt kõnesolevale kokkuleppele „ei saa streik takistada pidamast nõukogu istungeid“ ning et „asepeasekretär koostab nende ametnike nimekirja, kes on kohustatud oma ametikohustusi täitma, lähtudes institutsiooni otsustamisprotsessi seisukohast hädavajalikest ametikohtadest“. Hageja sõnul järeldub sellest, et nõukogu peasekretär ei oleks tohtinud keelduda kooskõlastuskomisjoni koosoleku korraldamisest põhjendusel, et nõukogu normaalne töö oli häiritud.
Hageja väidab veel, et nõukogu 23. juuni 1981. aasta otsus tehti organisatsioonidega sõlmitud kokkuleppe alusel, mida näitab asjaolu, et nõukogu on minevikus esitanud organisatsioonidele selle otsuse muudatusi ning seega ei saanud ta seda muuta ühepoolselt, nagu ta 6. mai 2013. aasta tõlgendava otsusega tegi. Hageja rõhutab ka, et tõlgendava avalduse tekst edastati organisatsioonidele alles 26. mail 2013, s.o kolm nädalat pärast kooskõlastuskomisjoni 6. mai 2013. aasta koosolekut.
Hageja väidab ka, et hoolimata olemasoleva teksti puudumisest kooskõlastuskomisjoni kahel koosolekul 6. mail ja 20. juunil 2013 oleks neist veel võinud olla abi, tingimusel et järgitakse nõukogu 23. juuni 1981. aasta otsuse artiklit 8, milles on nähtud ette, et „[o]ma töö käigus püüavad kooskõlastuskomisjoni liikmed jõuda nii palju kui võimalik oma seisukohtade lähenemiseni, et nõukogule saaks esitada aruande, mis sisaldab ühiseid seisukohti“, ning et „kui see osutub võimatuks, on aruandes ära toodud erinevad seisukohad“ [Siin ja edaspidi on osundatud otsust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]. Hageja sõnul piirdus kooskõlastuskomisjoni esimees nendel kahel koosolekul aga sellega, et võimaldas Coreperi eesistujal esitada 6. mail 2013 kokkuvõtlikult nõukogu kavatsused ja 20. juunil 2013 parlamendi kavatsused, siis organisatsioonide esindajatel oma seisukohad. Seega ei tehtud katsetki seisukohti üksteisele lähendada ja nende koosolekute mingit kirjalikku aruannet ei ole.
Selles küsimuses tuleb parlamendi mitteosalemise kohta nõukogu 23. juuni 1981. aasta otsuses ette nähtud kooskõlastusmenetluses kõigepealt märkida, et vastupidi hageja väitele ei kujuta see mitteosalemine endast põhiõiguste harta artiklis 27 sätestatud töötajate õiguse olla informeeritud ja ära kuulatud rikkumist.
Nõukogu 23. juuni 1981. aasta otsuses ette nähtud kooskõlastusmenetlus tuleb asetada õiguslikku konteksti, milles see kehtestati. Selle otsuse tegi nõukogu ajal, mil ta oli ainsana pädev liidu ametnike personalieeskirju ja muude teenistujate teenistustingimusi vastu võtma. Seega ei kohandatud niisuguse menetluse puhul personalieeskirjade seadusandliku tavamenetluse kohaselt läbivaatamise raames selle laadi. Sel põhjusel võttiski nõukogu – nagu eespool punktis 12 märgitud – vastu oma 23. juuni 1981. aasta otsust tõlgendava avalduse, kui parlament oli keeldunud selles otsuses ette nähtud kooskõlastusmenetluses kaasseadusandjana osalemast (kohtuotsus, 15.9.2016, U4U jt vs. parlament ja nõukogu,
T‑17/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:489
, punktid
ja
).
Parlamendi keeldumine osaleda nõukogu 23. juuni 1981. aasta otsuses ette nähtud kooskõlastusmenetluses võib kujutada endast põhiõiguste harta artikli 27 rikkumist üksnes juhul, kui esiteks kehtestatakse selle õigusnormiga liidu institutsioonidele kohustus konsulteerida personalieeskirjade läbivaatamise ettepanekute teemal organisatsioonidega ning teiseks ei viinud parlament käsitletaval juhul mingit niisugust konsulteerimist läbi (kohtuotsus, 15.9.2016, U4U jt vs. parlament ja nõukogu,
T‑17/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:489
, punkt
).
Tuleb aga meenutada, et põhiõiguste harta artikli 27 sõnastuse enda kohaselt on selles sätestatud õiguste kasutamine piiratud liidu õiguses kindlaks määratud juhtumite ja tingimustega. Käsitletaval juhul ilmneb personalieeskirjade artiklist 10b, et personalieeskirjade läbivaatamise ettepanekute asjus võib konsulteerida töötajaid esindavate organisatsioonidega. Institutsioonid, kes ei ole võtnud vastavat ühepoolset kohustust, ei ole selleks konsulteerimiseks seega kohustatud (kohtuotsus, 15.9.2016, U4U jt vs. parlament ja nõukogu,
T‑17/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:489
, punkt
).
Seega isegi eeldusel, et vastupidi sellele, mida võib arvata 4. märtsi 2013. aasta kirja põhjal, mille parlamendi president saatis nõukogule vastuseks kutsele, millega nõukogu kutsus parlamenti nõukogu 23. juuni 1981. aasta otsuses ette nähtud kooskõlastamismenetluses osalema, ei konsulteerinud parlament organisatsioonidega personalieeskirjade muudatuste asjus, mis vaidlustatud sätetega tehti, ei kujuta see asjaolu endast põhiõiguste harta artiklis 27 sätestatud töötajate õiguse olla informeeritud ja ära kuulatud rikkumist (kohtuotsus, 15.9.2016, U4U jt vs. parlament ja nõukogu,
T‑17/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:489
, punkt
).
Mis puudutab teiseks nõukogu 23. juuni 1981. aasta otsuse muutmist, siis esiteks tuleb märkida, et vastupidi hageja väitele oli nõukogul õigus seda otsust 6. mai 2013. aasta tõlgendava avaldusega ühepoolset muuta. 23. juuni 1981. aasta otsuse läbivaatamise klauslist ilmneb nimelt, et „[n]õukogu võib arutada igal hetkel kas omal algatusel või töötajaid esindava kooskõlastuskomisjoni liikmete või I jao lõike 2 punkti a kolmandas taandes nimetatud administratsiooni juhtide palvel käesolevate õigusnormide kohaldamise tulemusi, et otsustada, kas tuleb teha muudatusi“ [Mitteametlik tõlge]. Seda tõdemust ei sea kahtluse alla hageja väide, et nõukogu esitas varem organisatsioonidele 23. juuni 1981. aasta otsuse muutmise eelnõusid, et saada nende nõusolek. Dokumendist, mille hageja selle väite põhjendamiseks esitas, ei ilmne kuidagi, et nõukogu küsis organisatsioonidelt nende nõusolekut muudatuste kohta, mis ta kavatses 23. juuni 1981. aasta otsuses teha, vaid ainult, et ta soovis saada nende seisukohti selles küsimuses. Võib järeldada, et see dokument ei anna kuidagi tunnistust sellest, et ta leidis, et need seisukohad on talle siduvad, vaid ta soovis tutvuda organisatsioonide seisukohaga kavandatavate muudatuste küsimuses.
Teiseks ilmneb nõukogu esitatud tõenditest, et vastupidi hageja väitele andis nõukogu peasekretariaadi administratsioon organisatsioonidele võimaluse esitada oma arvamus 23. juuni 1981. aasta otsuse kavandatava muudatuse kohta 23. aprilli 2013. aasta koosolekul ning et tõlgendava avalduse eelnõu tekst edastati kooskõlastuskomisjonis osalevatele organisatsioonidele 30. aprillil 2013, enne kui see esitati 2. mail 2013 Coreperile, ja nõukogu võttis selle 6. mail 2013 vastu.
Mis puudutab kolmandaks hageja argumenti, et nõukogu peasekretär ei oleks pidanud keelduma rahuldamast Union syndicale-Bruxelles’i 28. juuni 2013. aasta taotlust, et korraldataks kooskõlastuskomisjoni koosolek, siis esiteks tuleb mainida, et vastavalt nõukogu 23. juuni 1981. aasta otsust tõlgendava avalduse suunisele 7 jääb sellele otsusele lisatud avaldus, milles on märgitud, et „juhtudel, mil nõukogu normaalne töökorraldus on häiritud, peatub kooskõlastusmenetlus automaatselt“, täielikult kohaldatavaks [Siin ja edaspidi on osundatud avaldust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes]. Nõukogu esitatud paljudest tõenditest ilmneb aga, et streigi eelneva teate järel, mille nõukogu kolm organisatsiooni 20. juunil 2013, 2013. aasta 26., 27. ja 28. juuni kohta esitasid, leidsid streigid tõesti nendel kolmel päeval aset. Need streigid, milles osales märkimisväärne arv ametnikke, s.o kolmandik töötajatest, tõid kaasa nõukogu töörühma 19 koosoleku ärajätmise. Tuleb ka juhtida tähelepanu, et nõukogu peasekretariaat pidi – nagu nõukogu märgib – tagama samuti Euroopa Ülemkogu korraldamise 27. ja 28. juunil 2013. Nõukogu esitatud tõenditest ilmneb aga, et 25. juunil 2013 olid need kolm nõukogu organisatsiooni esitanud kindla streigi eelneva teate, mis puudutas nädalavahetuse, puhkepäevade ja ületunnitöö hüvitisi ajavahemikul 25. juunist kuni 11. juulini 2013.
Neid asjaolusid arvestades tuleb asuda seisukohale, et kuupäeval, mil Union syndicale-Bruxelles palus korraldada kooskõlastuskomisjoni koosoleku, oli nõukogu normaalne töökorraldus streigi tõttu häiritud ning kooskõlastusmenetlus oli seega automaatselt peatunud. Seda tõdemust ei sea kahtluse alla hageja argument, et nõukogu ei kasutanud võimalusi, mis on nähtud ette 24. mai 2004. aasta kokkuleppes nõukogu peasekretäri ja organisatsioonide vahel õigusnormide kohta, mida tuleb kohaldada nõukogu peasekretariaadi töötajate kooskõlastatud tööseisaku korral, et vältida streike või piirata nende tagajärgi. Sellel kokkuleppel ei ole nimelt seost nõukogu 23. juuni 1981. aasta otsuse sätetega, millega kehtestatakse kooskõlastamismenetluse korraldamise tingimused.
Teiseks tuleb märkida, et nõukogu 23. juuni 1981. aasta otsust tõlgendava avalduse punkti d kohaselt „ei piira [selle otsuse kohaldamine] aluslepingute kohaldamist, eelkõige mis puudutab tähtaegu ja ELTL artiklis 294 nimetatud seadusandliku tavamenetluse käiku“. Tuleb aga meenutada, et kui esialgse kompromissi tekst kooskõlastuskomisjonis osalevatele organisatsioonidele 2013. aasta 24. juuni õhtul esitati, ootas Union syndicale-Bruxelles 28. juunil kella 12.39‑ni enne, kui palus korraldada kooskõlastuskomisjoni koosoleku, ehkki Coreper pidi kompromissi teksti hakkama lõplikult arutama samal päeval kell 15.00. Kooskõlastuskomisjoni koosoleku korraldamiseks enne seda, kui Coreper hakkab kompromissi teksti arutama, oleks see arutelu tulnud edasi lükata. Nagu nõukogu märgib, oli Iirimaa eesistujariigina aga suutnud saavutada poliitiliselt eriti rasketes tingimustes ja kiirendatud rütmis poliitilise kompromissi parlamendiga lootuses saavutada poliitiline kokkulepe enne oma eesistujariigiks olemise lõppu 2013. aasta juuni lõpus. Coreperi koosolek, mis toimus reede, 28. juuni 2013. aasta pärastlõunal, leidis aset Iirimaa eesistujariigiks olemise viimastel tundidel ning oli seega tema viimane võimalus veenda Coreperi nõustuma kompromissiga, mille üle ta oli läbirääkimisi pidanud. Lisaks iseloomustas seadusandliku menetluse toimumist – nagu ka nõukogu märgib – poliitiline side esiteks parlamendi ja nõukogu vahelise personalieeskirjade reformi teemalise poliitilise kokkuleppe ning teiseks parlamendiga sõlmitud mitmeaastast finantsraamistikku käsitleva poliitilise kokkuleppe vahel; see viimane on aga teine poliitiliselt eriti raske küsimus, mille üle Iirimaa eesistujariigiks olemise ajal läbirääkimisi peeti. See poliitiline seos võimaldas Coreperil nõustuda vahetult peale mitmeaastast finantsraamistikku käsitlevat poliitilist kokkulepet kompromissiga personalieeskirjade reformi küsimuses. Viivitus Coreperi aruteludes oleks võinud tuua kaasa selle, et kompromiss personalieeskirjade reformi küsimuses jääb sõlmimata.
Tuleb asuda seisukohale, et niisugused asjaolud võivad samuti õigustada seda, et nõukogu peasekretär keeldus kooskõlastuskomisjoni koosoleku korraldamisest 28. juunil 2013.
Mis puudutab neljandaks hageja argumenti, et kooskõlastuskomisjoni 6. mai ja 20. juuni 2013. aasta koosolekud ei olnud kooskõlas nõukogu 23. juuni 1981. aasta otsusega sel põhjusel, et kuigi pooled ei püüdnuki oma seisukohtades üksteisele läheneda, ei koostatud mingit nende erinevate seisukohtade kirjalikku kokkuvõtet, siis tuleb märkida, et nõukogule ei saa heita ette, et ta ei koostanud osapoolte, eelkõige organisatsioonide erinevate seisukohtade kokkuvõtet, kui need organisatsioonid, sealhulgas hageja väidavad samas, et nad ei saanudki esitada nendel koosolekutel oma seisukohta tõhusalt, sest reformi tutvustati liiga üldiselt.
Eelnevatest kaalutlustest ilmneb, et liidu vastutust ei saa kohaldada ka põhiõiguste harta artikli 27, personalieeskirjade artikli 10 või nõukogu 23. juuni 1981. aasta otsuse väidetava rikkumise tõttu.
c.
Põhiõiguste harta artikli 12 rikkumine
Hageja väidab oma hagi hüvitamisnõuet käsitlevas osas, et liidu vastutus määruse nr 1023/2013 vastuvõtmise tõttu tuleneb eelkõige sellest, et on rikutud põhiõiguste harta artiklit 12, milles on sätestatud kogunemis‑ ja ühinemisvabadus. Nagu aga eespool punktis 77 juba märgiti, ei esita hageja selle kohta siiski ühtegi konkreetset argumenti ning vastavalt hagiavalduse esitamise hetkel kohaldatava 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 44 lõike 1 punkti c käsitlevale kohtupraktikale saab niisuguse argumendi vastuvõetamatuse tõttu jätta ainult läbi vaatamata (kohtuotsus, 7.11.2013, Budziewska vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Puma (Félin bondissant),
T‑666/11
, ei avaldata,
EU:T:2013:584
, punkt
).
Eelnevatest kaalutlustest ilmneb, et hageja ei ole suutnud tõendada, et parlament, nõukogu ja komisjon oleksid pannud käsitletaval juhul toime mõne niisuguse õigusnormi piisavalt selge rikkumise, millega on antud eraõiguslikele isikutele õigusi, eespool punktis 79 viidatud kohtupraktika tähenduses.
Et liidu lepinguvälise vastutuse kohaldamise esimene tingimus ei ole seega käsitletaval juhul täidetud, tuleb hüvitamisnõue jätta rahuldamata, ilma et oleks vaja kontrollida, kas selle vastutuse kohaldamise kaks ülejäänud tingimust on täidetud.
Seega tuleb käesolev hagi jätta osaliselt – see tähendab osas, milles soovitakse saavutada vaidlustatud sätete tühistamist, – vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ning osaliselt – see tähendab osas, milles soovitakse saada hüvitist hageja kantud kahju eest, – põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
IV.
Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 134 lõikele 1 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud hageja kahjuks, mõistetakse kohtukulud vastavalt parlamendi ja nõukogu nõudele välja hagejalt. Komisjon kannab kodukorra artikli 138 lõike 1 alusel ise oma kohtukulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kaheksas koda)
otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Jätta Union syndicale fédérale des services publics européens et internationaux’ (USFSPEI) kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Parlamendi ja Euroopa Liidu Nõukogu kohtukulud.

3.
Jätta Euroopa Komisjoni kohtukulud tema enda kanda.

Collins
Kancheva
Passer
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 16. novembril 2017 Luxembourgis.
Allkirjad
Sisukord

I. Vaidluse taust

II. Menetlus ja poolte nõuded

III. Õiguslik käsitlus

A. Tühistamisnõue

B. Kahju hüvitamise nõue

1. Vastuvõetavus

2. Sisulised küsimused

a. 2004. aasta kokkuleppe reformi kohta rikkumine

b. Põhiõiguste harta artikli 27, personalieeskirjade artikli 10 ja nõukogu 23. juuni 1981. aasta otsuses ette nähtud kooskõlastusmenetluse rikkumine

1. Personalieeskirjade artikkel 10

2. Põhiõiguste harta artikli 27 ja kooskõlastamismenetluse rikkumine

c. Põhiõiguste harta artikli 12 rikkumine

IV. Kohtukulud
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.