CELEX: 62017TJ0350
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Lentorahtimarkkinat
Päätös, jolla todetaan SEUT 101 artiklan, ETA‑sopimuksen 53 artiklan sekä lentoliikenteestä tehdyn yhteisön ja Sveitsin välisen sopimuksen 8 artiklan rikkominen
Lentorahtipalvelujen hintatekijöiden yhteensovittaminen (polttoainelisä, turvallisuuslisä, provision maksaminen lisistä)
Tietojenvaihto
Komission alueellinen toimivalta
Ne bis in idem ‑periaate
Valtion pakkokeino
Yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen
Sakon määrä
Myynnin arvo
Rikkomisen vakavuus
Täysi harkintavalta

)
[– –]
II

Asian käsittelyn vaiheet ja asianosaisten vaatimukset
Kantajat nostivat nyt käsiteltävän kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 1.6.2017 toimittamallaan kannekirjelmällä.
Komissio jätti vastineensa unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 29.9.2017.
Kantajat toimittivat vastauskirjelmän unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 15.12.2017.
Komissio toimitti vastaajan vastauskirjelmän unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 2.3.2018.
Unionin yleinen tuomioistuin päätti 24.4.2019 neljännen jaoston ehdotuksesta työjärjestyksensä 28 artiklan mukaisesti siirtää käsiteltävän asian laajennetun ratkaisukokoonpanon käsiteltäväksi.
Unionin yleinen tuomioistuin esitti 7.6.2019 työjärjestyksensä 89 artiklan mukaisena prosessinjohtotoimena asianosaisille kirjallisia kysymyksiä. Asianosaiset vastasivat niihin asetetussa määräajassa.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 26.6.2019 pidetyssä istunnossa. Kantajat toimittivat tässä yhteydessä uuden asiakirjan, jonka unionin yleinen tuomioistuin päätti ottaa asiakirja-aineistoon jättäen kuitenkin ratkaistavaksi kysymyksen sen tutkittavaksi ottamisesta.
Koska unionin yleinen tuomioistuin (laajennettu neljäs jaosto) katsoi, ettei sillä ollut riittävästi tietoa asiasta ja että asianosaisia oli kehotettava esittämään huomautuksensa perusteesta, josta niillä ei ollut ollut tilaisuutta lausua, se määräsi 31.7.2020 antamallaan määräyksellä, että asian käsittelyn suullinen vaihe aloitetaan uudelleen työjärjestyksen 113 artiklan nojalla.
Asianosaiset vastasivat asetetussa määräajassa useisiin unionin yleisen tuomioistuimen 4.8.2020 esittämiin kysymyksiin ja esittivät tämän jälkeen huomautuksensa toisen asianosaisen vastauksesta.
Unionin yleinen tuomioistuin päätti asian käsittelyn suullisen vaiheen uudelleen 6.11.2020 tehdyllä päätöksellä.
Kantajat vaativat lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin
–
kumoaa riidanalaisen päätöksen kokonaan tai osittain niitä koskevilta osin
–
lisäksi tai toissijaisesti alentaa merkittävästi niille määrätyn sakon määrää
–
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut
–
toteuttaa muut käsiteltävänä olevan asian olosuhteissa asianmukaiseksi katsomansa toimenpiteet.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
hylkää kanteen
–
muuttaa kantajille määrätyn sakon määrää poistamalla niiden saaman 50 prosentin yleisen alennuksen ja 15 prosentin yleisen alennuksen, jos unionin yleinen tuomioistuin katsoisi, että saapuvien rahtipalvelujen myynnistä saatua liikevaihtoa ei voitu sisällyttää myynnin arvoon,
–
velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
III

Oikeudellinen arviointi
[– –]
A

Kumoamisvaatimukset
[– –]
1.

Neljäs kanneperuste, jonka mukaan toteamuksessa, joka koski kantajien osallistumista yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen, tehtiin oikeudellisia virheitä, arviointivirheitä ja tosiseikkoja koskevia virheitä
[– –]
a)

Toinen osa, joka koskee ne bis in idem ‑periaatteen loukkaamista siltä osin kuin komissio otti huomioon kantajien osallistumisen yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen unionin sisäisillä reiteillä ennen 1.5.2004 ja unionin ja Sveitsin välisillä reiteillä
Kantajat väittävät, ettei niitä vastaan voida vedota 1.5.2004 edeltäviin käytänteisiin sen osoittamiseksi, että ne ovat osallistuneet unionin sisäisiin reitteihin liittyvään kilpailusääntöjen rikkomiseen, eikä myöskään unionin ja Sveitsin välisiin reitteihin liittyviin käytänteisiin loukkaamatta ne bis in idem ‑periaatetta, koska 9.11.2010 annetussa päätöksessä ei ollut todettu niiden osallistuneen tällaiseen rikkomiseen.
Kantajien mukaan 15.10.2002 annettuun tuomioon Limburgse Vinyl Maatschappij ym vastaan komissio (
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ja C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
) perustuvien periaatteiden, jotka on mainittu riidanalaisen päätöksen 1056 ja 1057 perustelukappaleessa, ei pidä johtaa ne bis in idem ‑periaatteen soveltamatta jättämiseen, koska yhtäältä 16.12.2015 annetussa tuomiossa Singapore Airlines ja Singapore Airlines Cargo Pte vastaan komissio (
T-43/11
, ei julkaistu,
EU:T:2015:989
) ei kumottu9.11.2010 annettua päätöstä puhtaasti muodollisen virheen vaan puolustautumisoikeuksien vakavan loukkaamisen perusteella ja toisaalta riidanalaisen päätöksen soveltamisala on huomattavasti kyseisen päätöksen soveltamisalaa laajempi.
Komissio kiistää kantajien väitteet.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ne bis in idem ‑periaatetta, joka lisäksi vahvistetaan perusoikeuskirjan 50 artiklassa, on noudatettava kilpailuoikeuden täytäntöönpanoa koskevissa menettelyissä, joiden tarkoituksena on sakkojen määrääminen. Kyseinen periaate estää toteamasta uudelleen, että yritys on syyllistynyt sellaiseen kilpailunvastaiseen käyttäytymiseen, tai ryhtymästä sitä kohtaan uudelleen toimenpiteisiin sellaisen kilpailunvastaisen käyttäytymisen perusteella, josta sille on jo määrätty seuraamus tai jonka osalta on todettu, että se ei ole vastuussa siitä, sellaisella aiemmalla ratkaisulla, johon ei enää voida hakea muutosta (ks. tuomio 14.2.2012, Toshiba Corporation ym.,
C-17/10
,
EU:C:2012:72
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa kantajat vetoavat 9.11.2010 annettuun päätökseen, joka on niiden mukaan aikaisempi ja lopullinen päätös, jossa todetaan, etteivät ne ole vastuussa yhtenä kokonaisuutena pidettävästä jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta unionin sisäisten ja unionin ja Sveitsin välisten reittien osalta.
On aluksi määritettävä, onko kantajien väite siitä, että mainittua päätöstä voidaan pitää vastuuvapauslausumana, perusteltu.
Tältä osin on korostettava, että tällainen lausuma edellyttää, että asianomaisen yrityksen vastuu on arvioitu asiaan liittyvien olosuhteiden tarkastelun perusteella, toisin sanoen asiakysymyksen tutkimisen jälkeen. Tällainen arviointi edellyttää puolestaan, että komissio on suorittanut asiakirja-aineistoon sisältyvien todisteiden arvioinnin tai tutkinnan ja esittänyt arvion asianomaisen yrityksen osallistumisesta yhteen tai kaikkiin käytänteisiin, joita väitetiedoksianto koski, sen määrittämiseksi, onko yrityksen vastuu näytetty toteen.
Käsiteltävässä asiassa komissio totesi väitetiedoksiannon 1582 kohdassa, että se ”aiko[i] – – antaa päätöksen – –, jossa todetaan, että yritykset, joille käsillä oleva väitetiedoksianto on osoitettu, ovat rikkoneet [SEUT 101] artiklaa, ETA-sopimuksen 53 artiklaa ja [EY:n ja Sveitsin lentoliikennettä koskevan] sopimuksen 8 artiklaa”. Kuten edellä 8 kohdasta ilmenee, kantajat kuuluivat väitetiedoksiannossa tarkoitettuihin yrityksiin.
Väitetiedoksiannon 3, 129, 1389, 1395 ja 1434 kohdasta sekä 1575 kohdan c alakohdasta ja 1577 kohdasta ilmenee, että kilpailusääntöjen rikkominen, jonka komissio aikoi ottaa huomioon mainitun tiedonannon 1582 kohdassa, kattoi muun muassa unionin sisäiset reitit koko rikkomisajanjakson osalta ja unionin ja Sveitsin väliset reitit 1.6.2002 alkaen.
Tästä seuraa, että komissio aikoi väitetiedoksiannossa katsoa kantajien olevan vastuussa merkityksellisten kilpailusääntöjen rikkomisesta unionin sisäisten ja unionin ja Sveitsin välisten reittien osalta.
Sen sijaan 9.11.2010 annetussa päätöksessä komissio ei ole nimenomaisesti ottanut kantaa kantajien vastuuseen unionin sisäisten ja unionin ja Sveitsin välisten reittien osalta. Kyseisen päätöksen päätösosassa se katsoi niiden olevan vastuussa yhtenä kokonaisuutena pidettävästä jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta siltä osin kuin se koski unionin ja kolmansien maiden välisiä reittejä (9.11.2010 annetun päätöksen 2 artikla) ja ETA:n reittejä, lukuun ottamatta unionin ja kolmansien maiden välisiä reittejä (kyseisen päätöksen 3 artikla), mutta ei siltä osin kuin se koski ETA:n sisäisiä reittejä, joihin unionin sisäiset reitit kuuluvat (mainitun päätöksen 1 artikla), ja unionin ja Sveitsin välisiä reittejä (saman päätöksen 4 artikla). Komissio ei myöskään määrännyt kantajille seuraamuksia merkityksellisten kilpailusääntöjen rikkomisesta kahden viimeksi mainitun reittiryhmän osalta. Se ei ole kuitenkaan nimenomaisesti sulkenut pois sitä, että ne olisivat vastuussa tällaisesta rikkomisesta mainittujen reittiryhmien osalta.
On siis selvitettävä, voidaanko komission vaikenemisesta päätellä, että se on 9.11.2010 annetussa päätöksessä implisiittisesti todennut, etteivät kantajat ole vastuussa yhtenä kokonaisuutena pidettävästä jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta siltä osin kuin se koskee unionin sisäisiä ja unionin ja Sveitsin välisiä reittejä, joten se ei voinut myöskään riidanalaisessa päätöksessä määrätä niille tältä osin seuraamuksia loukkaamatta ne bis in idem ‑periaatetta.
Tässä yhteydessä on muistettava, että SEUT 105 artiklan 1 kohdassa, ETA-sopimuksen 55 artiklan 1 kohdassa ja EY:n ja Sveitsin lentoliikennettä koskevassa sopimuksessa komissiolle kilpailuasioissa annettu seurantatehtävä ei merkitse, että sillä on velvollisuus ottaa kantaa siihen, onko merkityksellisiä kilpailusääntöjä rikottu (ks. vastaavasti tuomio 18.9.1992, Automec v. komissio,
T-24/90
,
EU:T:1992:97
,
–
kohta ja tuomio 16.10.2013, Vivendi v. komissio,
T-432/10
, ei julkaistu,
EU:T:2013:538
,
kohta). Myöskään asetuksen N:o 1/2003 säännöksistä ja ETA-sopimuksen 53 artiklan ja EY:n ja Sveitsin lentoliikennettä koskevan sopimuksen 8 artiklan täytäntöönpanomääräyksistä ei voida päätellä, että komissiolla olisi velvollisuus todeta kilpailunvastainen käyttäytyminen ja määrätä siitä seuraamuksia (ks. vastaavasti tuomio 9.9.2015, Philips v. komissio,
T-92/13
, ei julkaistu,
EU:T:2015:605
,
kohta).
Asetuksen N:o 1/2003 säännöksistä ja ETA-sopimuksen 53 artiklan ja EY:n ja Sveitsin lentoliikennettä koskevan sopimuksen 8 artiklan määräyksistä ei myöskään voi seurata, että komissiolla olisi tällainen velvollisuus silloin, kun se ilmoittaa väitetiedoksiannossa aikovansa todeta, että merkityksellisiä kilpailusääntöjä on rikottu. Komissiota ei siis voida pakottaa ottamaan lopullisessa päätöksessä kantaa siihen, onko kyse merkityksellisten kilpailusääntöjen rikkomisesta, mikä sen oli tarkoitus todeta väitetiedoksiannossa.
Näin ollen ei voida päätellä, että jättäessään lopullisessa päätöksessä huomiotta merkityksellisten kilpailusääntöjen rikkomisen tiettyjen väitetiedoksiannossa tarkoitettujen käytänteiden osalta komissio on implisiittisesti mutta väistämättä esittänyt tältä osin vastuuvapautta koskevan lausuman.
Asetuksen N:o 1/2003 yleinen rakenne vahvistaa tämän tulkinnan. On nimittäin todettava, että komission valta todeta, ettei SEUT 101 artiklaa ole rikottu, ja siten tehdä asiasisältöä koskeva kielteinen päätös, joka voi estää myöhemmin toteamasta mainitun artiklan rikkomisen, perustuu juuri asetuksen N:o 1/2003 10 artiklaan, jonka nojalla komissiolla on oikeus todeta, ettei SEUT 101 artiklaa sovelleta tiettyyn käytänteeseen, erityisesti sen vuoksi, etteivät SEUT 101 artiklan 1 kohdan edellytykset täyty (ks. vastaavasti tuomio 3.5.2011, Tele2 Polska,
C-375/09
,
EU:C:2011:270
,
,
,
ja
kohta). Sama pätee silloin, kun komissio käyttää sille asetuksessa N:o 1/2003 annettua toimivaltaa soveltaa ETA-sopimuksen 53 artiklaa ja EY:n ja Sveitsin lentoliikennettä koskevan sopimuksen 8 artiklaa.
Asetuksen N:o 1/2003 10 artikla on kuitenkin ainoa oikeusperusta, johon komissio voi vedota antaakseen päätöksen, jossa todetaan, että perustamissopimuksessa vahvistettuja kilpailusääntöjä on jätetty soveltamatta tiettyyn yksittäiseen käytänteeseen.
Tämä ilmenee ensinnäkin sekä mainitun asetuksen 10 artiklan otsikon sanamuodosta että kyseisen asetuksen säännöksistä. Mainitun artiklan otsikkona on ”Soveltamatta jättämisen toteaminen”, ja siinä säädetään, että [SEUT 101 ja SEUT 102] artiklan soveltamiseen liittyvän [unionin] yleisen edun sitä edellyttäessä komissio voi omasta aloitteestaan tehdä päätöksen, jossa todetaan, että [SEUT 101] artiklaa ei voida soveltaa sopimukseen, yritysten yhteenliittymien päätökseen tai yhdenmukaistettuun menettelytapaan, koska joko [SEUT 101] artiklan 1 kohdan edellytykset eivät täyty tai [SEUT 101] artiklan 3 kohdan edellytykset täyttyvät”.
Toiseksi on todettava, ettei komissio voi minkään muun asetuksen N:o 1/2003 säännöksen nojalla todeta, että perustamissopimuksen kilpailusääntöjä jätetään soveltamatta tiettyyn yksittäiseen käytänteeseen. Kyseisen asetuksen 14 perustelukappaleessa täsmennetään, että lainsäätäjän tarkoituksena on rajoittaa komission mahdollisuus tältä osin tiukasti kyseisen asetuksen 10 artiklan soveltamisalaan kuuluviin tapauksiin, ja mainitaan, että tällainen toteamus on mahdollinen vain ”poikkeustapauksissa [unionin] yleisen edun niin vaatiessa”.
Unionin tuomioistuin on kolmanneksi katsonut, että komission aloittama menettely seuraamusten määräämiseksi kilpailunvastaisista käytänteistä ei johda siihen, että jäsenvaltioiden kilpailuviranomaiset menettävät pysyvästi ja lopullisesti toimivaltansa soveltaa SEUT 101 artiklaa kyseessä oleviin käytänteisiin, sillä mainittujen viranomaisten toimivalta palautuu niille, kun komission aloittama menettely päättyy, mukaan lukien asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan perusteella tehdyllä päätöksellä (ks. vastaavasti tuomio 14.2.2012, Toshiba Corporation ym.,
C-17/10
,
EU:C:2012:72
,
,
,
ja
kohta). Juuri tässä asiayhteydessä on siis arvioitava, mikä merkitys on annettava sille, ettei komissio ota kantaa tiettyihin käytänteisiin asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan perusteella tehdyssä päätöksessä. Se, että komission vaikenemisen tulkitaan tarkoittavan sen implisiittistä toteamista, ettei kilpailusääntöjä ole rikottu, johtaisi kuitenkin siihen, että jäsenvaltioiden kilpailuviranomaiset eivät voisi koskaan saada takaisin toimivaltaansa soveltaa SEUT 101 artiklaa niihin käytänteisiin, joita koskevan menettelyn komissio on aloittanut ja sen jälkeen päättänyt tekemällä asetuksen N:o 1/2003 7 artiklaan perustuvan päätöksen, sillä perusteella, että se loukkaisi ne bis in idem ‑periaatetta. Tällainen tulkinta olisi vastoin tässä kohdassa mainittua oikeuskäytäntöä.
On neljänneksi korostettava, että unionin tuomioistuin on tarkastellut niiden päätösten ulottuvuutta, jotka jäsenvaltioiden kilpailuviranomaiset ovat tehneet asetuksen N:o 1/2003 5 artiklan toisen kohdan perusteella ja joissa ne katsovat hallussaan olevien tietojen perusteella, että kiellon edellyttämät perusteet eivät täyty. Näin ollen 3.5.2011 annetun tuomion Tele2 Polska (
C-375/09
,
EU:C:2011:270
) 22–28 kohdasta ilmenee, että tällaiset päätökset eivät johda vastuuvapauslausuman antamiseen, mikä voisi olla esteenä rikkomisen toteamiselle myöhemmin. Toisin sanoen tämäntyyppisessä päätöksessä tarkoitettu yrityksen kilpailunvastainen käytänne voi myöhemmin johtaa toimenpiteisiin ja tarvittaessa seuraamuksen määräämiseen, eikä tällöin ole tarpeen ottaa huomioon sitä, että kyseiset toimenpiteet ja seuraamukset loukkaavat ne bis in idem ‑periaatetta (ks. vastaavasti tuomio 3.5.2011, Tele2 Polska,
C-375/09
,
EU:C:2011:270
,
–
kohta ja tuomio 25.11.2014, Orange v. komissio,
T-402/13
,
EU:T:2014:991
,
–
kohta; ks. myös vastaavasti julkisasiamies Mazákin ratkaisuehdotus Tele2 Polska,
C-375/09
,
EU:C:2010:743
,
kohta).
Tältä osin on todettava, että asetuksen N:o 1/2003 5 artiklan toiseen kohtaan perustuva päätös, jossa todetaan, ettei ole syytä toteuttaa toimenpiteitä, voidaan antaa käytänteen aineellisen arvioinnin ja syyteasiakirjan lähettämisen jälkeen sen väitetiedoksiannon mukaisesti, jonka komissio lähettää [SEUT 101 ja 102] artiklan mukaisten komission menettelyjen kulusta 7.4.2004 annetun komission asetuksen (EY) N:o 773/2004 (
EUVL 2004, L 123, s. 18
) 10 artiklan nojalla.
Näin ollen menettelyn edistyminen tiettyyn vaiheeseen tai se, kuinka laajasti toimivaltainen kilpailuviranomainen arvioi tässä yhteydessä syytteiden perusteltavuutta, eivät voi muuttaa sen merkitystä, ettei se ole lopullisessa päätöksessä ottanut kantaa siihen, onko kyseessä oleva yritys kokonaan tai osittain vastuussa rikkomisesta.
Vaikka nämä toteamukset kuuluvat asetuksen N:o 1/2003 5 artiklan toisen kohdan tulkinnan alaan, ne antavat hyödyllistä tietoa asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan perusteella annettujen komission päätösten ulottuvuudesta ne bis in idem ‑periaatteen soveltamisen kannalta. Näihin kahteen artiklaan liittyvää asiayhteyttä voidaan nimittäin lähentää, koska niitä molempia on arvioitava erityisesti komissiolle kyseisen asetuksen 10 artiklan nojalla kuuluvan nimenomaisen toimivallan valossa. Koska unionin johdetun oikeuden tointa on lisäksi tulkittava niin pitkälti kuin mahdollista siten, että sen sisältö on sopusoinnussa perussopimusten määräysten ja unionin yleisten oikeusperiaatteiden kanssa, on sen ulottuvuuden, jonka unionin tuomioistuin antoi 3.5.2011 antamassaan tuomiossa Tele2 Polska (
C-375/09
,
EU:C:2011:270
) toimivallalle päättää, ettei ole syytä toteuttaa toimenpiteitä, tulkittava tarkoittavan, että kyseinen toimivalta, siten kuin se tässä ymmärretään, on ne bis in idem ‑periaatteen mukainen.
Vaikka asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan perusteella annetun komission päätöksen siis oletettaisiin niiden käytänteiden osalta, joihin nähden kiellon edellyttämien perusteiden ei ole todettu täyttyneen, olevan sellainen päätös, jossa todetaan, ettei ole syytä toteuttaa toimenpiteitä, se ei voi johtaa vastuuvapauslausuman antamiseen.
Käsiteltävässä asiassa on todettava, että 9.11.2010 annettu päätös on asetuksen N:o 1/2003 7 artiklaan perustuva päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen. Mainitusta päätöksestä ei sitä vastoin ilmene – eikä unionin tuomioistuimessa ole myöskään väitetty – että komissio olisi päättänyt soveltaa kyseisen päätöksen yhteydessä myös asetuksen N:o 1/2003 10 artiklaa.
Tästä seuraa, että 9.11.2010 annetun päätöksen, jota ei ole annettu asetuksen N:o 1/2003 perusteella sen toteamiseksi, etteivät kantajat ole rikkoneet SEUT 101 artiklaa, ETA-sopimuksen 53 artiklaa ja EY:n ja Sveitsin lentoliikennettä koskevan sopimuksen 8 artiklaa ETA:n sisäisten reittien ja unionin ja Sveitsin välisten reittien osalta ja jonka päätösosaan ei sisälly tähän viittaavaa toteamusta, ei voida tältä osin katsoa olevan kantajien vastuuvapautta koskeva lausuma.
On vielä todettava, että siltä osin kuin kantajat väittävät, että 15.10.2002 annettuun tuomioon Limburgse Vinyl Maatschappij ym. vastaan komissio (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ja C‑254/99 P, EU:C:2002) perustuvat periaatteet eivät voi johtaa ne bis in idem ‑periaatteen soveltamatta jättämiseen, on todettava kyseisen väitteen perustuvan olettamaan, jonka mukaan mainitun periaatteen soveltamisedellytykset täyttyivät. Kuten edellä 545 kohdasta kuitenkin ilmenee, aiemmin annetussa päätöksessä ei ole todettu, että kantajat eivät olisi vastuussa kyseessä olevista käytänteistä, joten ne bis in idem ‑periaatetta ei sovelleta käsiteltävässä asiassa. Nyt käsiteltävän väitteen perusteena oleva olettama ei siis täyty.
Vaikka oletettaisiin, että kantajat olisivat halunneet kyseiseen oikeuskäytäntöön viitatessaan vedota lisäksi siihen, että 16.12.2015 annettu tuomio Singapore Airlines ja Singapore Airlines Cargo Pte vastaan komissio (
T-43/11
, ei julkaistu,
EU:T:2015:989
) merkitsi ”vapauttamista” sikäli kuin unionin yleisen tuomioistuimen vahvistama kumoaminen ei tapahtunut puhtaasti muodollisen virheen perusteella, on riittävää todeta unionin yleisen tuomioistuimen katsoneen, että 9.11.2010 annetun päätöksen perustelut olivat puutteelliset, mikä oikeutti sen kumoamisen (ks. edellä 16 kohta), joten – päinvastoin kuin kantajat väittävät – kyseinen päätös on kumottu muotoa koskevilla perusteilla ilman, että tehdyksi väitettyjen tekojen asiasisältöön olisi otettu kantaa.
Tältä osin on korostettava myös, että kyseisellä tuomiolla unionin yleinen tuomioistuin on kumonnut 9.11.2010 annetun päätöksen muun muassa sillä perusteella, että siihen sisältyi ristiriitaisuuksia, jotka koskivat kantajien vastuun ulottuvuutta unionin sisäisten ja unionin ja Sveitsin välisten reittien osalta.
Edellä esitetyn perusteella kanneperusteen ensimmäinen osa on hylättävä, eikä vastuuvapauslausuman lopullisuutta koskevaan väitteeseen tai siihen, onko olemassa sellainen samoja tosiseikkoja koskeva toinen menettely, joka perustuu riidanalaiseen päätökseen, joka annettiin unionin yleisen tuomioistuimen kumottua 9.11.2010 annetun päätöksen, ole tarpeen ottaa kantaa.
[– –]

Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu neljäs jaosto),
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Kanne hylätään.

2)
Euroopan komissio vastaa kolmasosasta omia oikeudenkäyntikulujaan.

3)
Singapore Airlines ja Singapore Airlines Cargo vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja ne velvoitetaan korvaamaan kaksi kolmasosaa komission oikeudenkäyntikuluista.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Spielmann
Reine
Julistettiin Luxemburgissa 30 päivänä maaliskuuta 2022
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.
(
)	Tuomiosta on otettu tähän vain kohdat, joiden julkaisemista unionin yleinen tuomioistuin pitää aiheellisena.