CELEX: 62020CJ0585
Előzetes döntéshozatal
2011/7/EU irányelv
A kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépés
A vállalkozások behajtással foglalkozó társaságra engedményezett követeléseinek valamely hatóságtól történő behajtása
Az adós késedelmes fizetése esetén a hitelezőnél felmerülő behajtási költségek megtérítése
6. cikk
Legalább 40 eurós átalányösszeg
Vállalkozások és hatóságok közötti ügyletek
4. cikk
Áruk vagy szolgáltatások megfelelőségének tanúsítására vonatkozó eljárás
A fizetés határideje
A 2. cikk 8. pontja
Az »esedékes összeg« fogalma
A hozzáadottérték‑adó késedelmi kamatok kiszámítása céljából való figyelembevétele

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépésről szóló, 2011. február 16‑i 2011/7/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (
HL 2011. L 48., 1. o.
; helyesbítések:
HL 2012. L 233., 3. o.
;
HL 2015. L 218., 82. o.
) 2. cikkének, 4. cikke (1) bekezdésének, 6. cikkének és 7. cikke (2) és (3) bekezdésének az értelmezésére vonatkozik.
E kérelmet a BFF Finance Iberia SAU (a továbbiakban: BFF) és a Gerencia Regional de Salud de la Junta de Castilla y León (Kasztília és León kormányzatának regionális egészségügyi hatósága, Spanyolország; a továbbiakban: regionális hatóság) között azon követeléseknek a BFF által az említett hatóságtól történő behajtása tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő, amelyek az e hatósághoz tartozó egészségügyi központok részére 21 vállalkozás által értékesített áruk és nyújtott szolgáltatások ellenértékeként fizetendő összegeknek feleltek meg.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 2011/7 irányelv
A 2011/7 irányelv (3), (9), (17)–(19), (23) és (26) preambulumbekezdése a következőket mondja ki:
„(3)
A gazdasági szereplők vagy a gazdasági szereplők és hatóságok közötti kereskedelmi ügyletekben a fizetésre gyakran csak a szerződésben szereplő vagy az általános szerződési feltételekben megállapított határidőt követően kerül sor. Annak ellenére, hogy az árukat átadták, illetve a szolgáltatásokat teljesítették, számos vonatkozó számlát csak jóval a határidő után egyenlítenek ki. A késedelmes fizetés hátrányosan érinti a vállalkozások likviditását, és bonyolultabbá teszi pénzügyi gazdálkodásukat. Versenyképességüket és nyereségességüket is érinti, ha a hitelezőnek a késedelmes fizetés miatt külső finanszírozást kell igénybe vennie. […]
[…]
(9)
Ezen irányelv valamennyi kereskedelmi ügyletre vonatkozik függetlenül attól, hogy az adott ügylet magán‑ vagy közvállalkozások, illetve vállalkozások és hatóságok között megy‑e végbe, figyelemmel arra a tényre, hogy a hatóságok jelentős nagyságrendű fizetési forgalmat bonyolítanak le vállalkozások felé. […]
[…]
(17)
Késedelmi kamat felszámítása céljából az adós fizetése késedelmesnek tekintendő, amennyiben a hitelező az esedékesség napján nem rendelkezik a tartozás összegével, feltéve, hogy ő maga teljesítette jogszabályi és szerződéses kötelezettségeit.
(18)
A számlák fizetési felhívásokat vonnak maguk után és fontos dokumentumokat képeznek a termékértékesítéssel vagy szolgáltatásnyújtással kapcsolatos ügyleti láncban, többek között a fizetési határidők meghatározása szempontjából. […]
(19)
A késedelmes fizetés előnytelenné tétele érdekében a késedelmes fizetés következtében felmerült behajtási költségekért a hitelezőknek nyújtott méltányos kártérítést kell biztosítani. A behajtási költségeknek a késedelmes fizetés következtében felmerülő adminisztratív költségek megtérítését, valamint a felmerülő belső költségekért fizetendő kártérítést is fedezniük kell, amelynek érdekében ennek ezen irányelvnek egy rögzített minimumösszeget kell meghatároznia, amelyhez a késedelmi kamatot hozzá kell adni. Egy rögzített összegű kártérítés a behajtáshoz kapcsolódó adminisztratív és belső költségek korlátozására irányul. […]
[…]
(23)
Általános szabályként a hatóságok a vállalkozásokhoz képest biztosabb, kiszámíthatóbb és folyamatosabb bevételekkel rendelkeznek. Emellett számos hatóság előnyösebb feltételek mellett tud finanszírozási forrásokhoz hozzájutni, mint a vállalkozások. Ugyanakkor a hatóságok a vállalkozásokkal ellentétben kevésbé vannak arra utalva, hogy céljaik elérése érdekében stabil üzleti kapcsolatokat építsenek ki. A hosszú fizetési határidők és a hatóságok részéről az árukért és szolgáltatásokért felmerülő késedelmes fizetés indokolatlan költségeket okoz a vállalkozások számára. Ezért ennek megfelelően indokolt különös szabályokat bevezetni a vállalkozások által a hatóságok számára nyújtott árukkal és szolgáltatásokkal kapcsolatos kereskedelmi ügyletekre vonatkozóan, különösen a 30 naptári napot általában meg nem haladó –, kivéve, ha a szerződésben kifejezetten másként állapodtak meg, és feltéve, hogy a szerződés egyedi jellege vagy jellege miatt az tényszerűen indokolt –, de semmi esetre sem a 60 naptári napot meghaladó fizetési határidőket előírva.
[…]
(26)
Annak érdekében, hogy az ezen irányelvben kitűzött cél megvalósítása ne kerüljön veszélybe, a tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy a kereskedelmi ügyletekben az átvételi vagy ellenőrző eljárás maximális időtartama általános szabályként ne haladja meg a 30 naptári napot. Mindazonáltal lehetővé kell tenni, hogy az ellenőrző eljárás időtartama meghaladhassa a 30 naptári napot, például rendkívül összetett szerződések esetében, amikor a szerződésben és az esetleges ajánlattételi dokumentációban erről kifejezett megállapodás született, és ez a hitelező számára nem súlyosan hátrányos.”
Ezen irányelv „Tárgy és hatály” című 1. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőket írja elő:
„(1)   Ezen irányelv célja a kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépés a belső piac megfelelő működésének biztosítása érdekében, ily módon ösztönözve a vállalkozások, különösen pedig a [kis‑ és középvállalkozások (kkv)] versenyképességét.
(2)   Ez az irányelv a kereskedelmi ügyletek ellenértékének kiegyenlítéseként teljesített valamennyi fizetésre vonatkozik.”
Az említett irányelv 2. cikkének 1., 2., 4. és 8. pontja értelmében:
„Ezen irányelv alkalmazásában a következő fogalommeghatározásokat kell alkalmazni:
1.
»kereskedelmi ügyletek«: vállalkozások, illetve vállalkozások és hatóságok között lebonyolított olyan ügyletek, amelyek tárgya fizetés ellenében áruk adásvétele vagy szolgáltatások nyújtása;
2.
»hatóság«: a [vízügyi, energiaipari, közlekedési és postai ágazatban működő ajánlatkérők beszerzési eljárásainak összehangolásáról szóló, 2004. március 31‑i 2004/17/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (
HL 2004. L 134., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 7. kötet, 19. o.)] 2. cikke (1) bekezdésének a) pontjában és [az építési beruházásra, az árubeszerzésre és a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló, 2004. március 31‑i 2004/18/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (
HL 2004. L 134., 114. o.
; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 7. kötet, 132. o.; helyesbítés:
HL 2014. L 339., 14. o.
)] 1. cikkének (9) bekezdésében meghatározott bármely ajánlatkérő szerv, függetlenül a szerződés tárgyától vagy értékétől.
[…]
4.
»késedelmes fizetés«: a szerződéses vagy törvényes fizetési határidőn belül nem teljesített fizetés, és ha a 3. cikk (1) bekezdésében vagy a 4. cikk (1) bekezdésében megállapított feltételek teljesülnek.
[…]
8.
»esedékes összeg«: a szerződéses vagy törvényes fizetési határidőn belül kifizetendő tőkeösszeg, amely magában foglalja a számlában vagy az azzal egyenértékű fizetési felhívásban meghatározott alkalmazandó adókat, vámokat, illetékeket és díjakat.”
A 2011/7 irányelvnek „A vállalkozások és a hatóságok közötti ügyletek” című 4. cikke a következőképpen szól:
„(1)   A tagállamok biztosítják, hogy azon kereskedelmi ügyletekben, amelyekben az adós egy hatóság, a (3), (4) vagy (6) bekezdésben meghatározott időtartam lejártakor a hitelező külön fizetési felszólítás nélkül legyen jogosult a törvényes késedelmi kamatra, amennyiben teljesülnek az alábbi feltételek:
a)
a hitelező teljesítette szerződéses és jogszabályi kötelezettségeit; és
b)
a hitelező nem kapta kézhez időben az esedékes összeget, kivéve, ha az adós nem felel a késedelemért.
[…]
(3)   A tagállamok biztosítják, hogy azon kereskedelmi ügyletekben, amelyekben az adós egy hatóság:
a)
a fizetési határidő ne haladja meg az alábbi határidők egyikét sem:
[…]
iv.
amennyiben törvény vagy a szerződés előírja, hogy az áruk vagy a szolgáltatások szerződésnek való megfelelését átvételi vagy ellenőrző eljárással kell megállapítani, és az adós a számlát vagy az azzal egyenértékű fizetési felhívást az átvétel vagy ellenőrzés napján vagy azt megelőzően kapja kézhez, 30 naptári nap azon napot követően.
[…]
(4)   A tagállamok legfeljebb 60 naptári napra meghosszabbíthatják a (3) bekezdés a) pontjában említett határidőt a következők részére:
a)
bármely hatóság, amely ipari vagy kereskedelmi jellegű gazdasági tevékenységet folytat árukat és szolgáltatásokat kínálva a piacon, és amelyre közvállalkozásként a tagállamok és a közvállalkozások közötti pénzügyi kapcsolatok átláthatóságáról, illetve egyes vállalkozások pénzügyi átláthatóságáról szóló, 2006. november 16‑i 2006/111/EK bizottsági irányelvben [
HL 2006. L 318., 17. o.
] meghatározott átláthatósági követelmények vonatkoznak;
b)
egészségügyi szolgáltatást nyújtó közintézmények, amelyeket e célból megfelelően elismertek.
Amennyiben egy tagállam úgy határoz, hogy e bekezdéssel összhangban meghosszabbítja a határidőt, e meghosszabbításról jelentést küld a Bizottságnak 2018. március 16‑ig.
[…]
(5)   A tagállamok biztosítják, hogy a (3) bekezdés a) pontjának iv. alpontjában említett átvételi vagy ellenőrző eljárás időtartama ne haladja meg az áruk vagy szolgáltatások átvételének napjától számított 30 naptári napot – kivéve, ha a szerződésben és az ajánlattételi dokumentációban kifejezetten másként állapodtak meg, és feltéve, hogy a 7. cikk értelmében ez nem súlyosan hátrányos a hitelezővel szemben.
(6)   A tagállamok biztosítják, hogy a szerződésben megállapított fizetési határidő ne haladja meg a (3) bekezdésben megállapított határidőket, kivéve, ha a szerződésben kifejezetten másként állapodtak meg, és feltéve, hogy a szerződés egyedi jellege vagy sajátossága miatt az tényszerűen indokolt, de a fizetési határidő semmi esetre sem haladhatja meg a 60 naptári napot.”
A 2011/7 irányelvnek „A behajtási költségek megtérítése” című 6. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A tagállamok biztosítják, hogy amennyiben kereskedelmi ügyletekben a 3. vagy a 4. cikkel összhangban késedelmi kamat válik esedékessé, a hitelező jogosult az adóstól legalább 40 [euró] összegű átalány megfizetését követelni.
(2)   A tagállamok biztosítják, hogy az (1) bekezdésben említett átalányösszeg külön fizetési felszólítás nélkül, a hitelező számára felmerült behajtási költségekért kártérítésként váljon esedékessé.
(3)   A hitelező az (1) bekezdésben említett átalányösszegen felül jogosult megfelelő kártérítésre az adós késedelmes fizetése következtében felmerült és az átalányösszeget meghaladó összes fennmaradó behajtási költsége miatt. E költségek közé tartozhatnak többek között az ügyvéd vagy behajtással foglalkozó cég megbízása miatt felmerülő költségek.”
Ezen irányelv „Tisztességtelen szerződéses feltételek és gyakorlatok” című 7. cikkének (1) és (3) bekezdése a következőket mondja ki:
„(1)   […]
Annak megállapításakor, hogy valamely szerződéses feltétel vagy gyakorlat az első albekezdés értelmében súlyosan hátrányos‑e a hitelező számára, minden körülményt figyelembe kell venni, ideértve:
[…]
c)
olyan objektív ok fennállását, amely miatt az adós eltért […] a 6. cikk (1) bekezdésében említett átalányösszegtől.
[…]
(3)   Az (1) bekezdés alkalmazásában a behajtási költségek 6. cikk szerinti megtérítését kizáró valamely szerződéses feltétel vagy gyakorlat súlyosan hátrányosnak minősül [helyesen: valamely szerződéses feltétel vagy gyakorlat nyilvánvalóan tisztességtelen jellegét vélelmezni kell].”
A 2006/112/EK irányelv
A közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv (
HL 2006. L 347., 1. o.
; helyesbítések:
HL 2007. L 335., 60. o.
;
HL 2015. L 323., 31. o.
) 220. cikke a következőket írja elő:
„Minden adóalany köteles biztosítani, hogy az alábbi esetekben saját maga, vagy az, akinek részére a terméket értékesíti, illetve a szolgáltatást nyújtja, vagy egy, az adóalany nevében és megbízásából eljáró harmadik fél számlát bocsásson ki:
1.
másik adóalany vagy nem adóalany jogi személy részére teljesített termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás;
[…]”
Ezen irányelv 226. cikke a következőképpen szól:
„Az ebben az irányelvben meghatározott különös rendelkezések sérelme nélkül, a 220. és 221. cikk értelmében kiállított számlákon a [hozzáadottérték‑adó (HÉA)] megállapítása céljából kizárólag a következő adatokat kell kötelezően feltüntetni:
[…]
10.
a fizetendő HÉA összege, kivéve ha olyan különös szabályozást alkalmaznak, amely esetében ez az irányelv kizárja az adat feltüntetését;
[…]”
A spanyol jog
A 2004. december 29‑i Ley 3/2004, por la que se establecen medidas de lucha contra la morosidad en las operaciones comerciales (a kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépést szolgáló intézkedések megállapításáról szóló 3/2004. törvény; a BOE 2004. december 30‑i 314. száma, 42334. o.) alapügyben alkalmazandó változata (a továbbiakban: 3/2004. törvény) 8. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Ha az adós késedelembe esik, a hitelező jogosult az adóstól 40 euró átalányösszeget beszedni, amely minden esetben és kifejezett kérelem nélkül hozzáadódik a főköveteléshez.
A hitelező jogosult továbbá az adóstól kártérítést követelni minden olyan megfelelően igazolt beszedési költségért, amelyet az adós fizetési késedelme miatt kellett viselnie, és amely meghaladja az előző bekezdésben meghatározott összeget.”
A 2017. november 8‑i Ley 9/2017, de Contratos del Sector Público, por la que se transponen al ordenamiento jurídico español las Directivas del Parlamento Europeo y del Consejo 2014/23/UE y 2014/24/UE, de 26 de febrero de 2014 (a 2014. február 26‑i 2014/23/EU és 2014/24/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvet a spanyol jogrendbe átültető, közbeszerzésekről szóló 9/2017. törvény; a BOE 2017. november 9‑i 272. száma, 107714. o.; a továbbiakban: 9/2017. törvény) 198. cikkének (4) bekezdése a következőket írja elő:
„A hatóság a 210. cikk (4) bekezdésében foglalt rendelkezések sérelme nélkül köteles az árat az elért haladásról szóló jelentések vagy a szállított áruk vagy nyújtott szolgáltatások szerződésnek való megfelelőségét igazoló dokumentumok elfogadásának napjától számított 30 napon belül kifizetni, és késedelem esetén köteles a szerződő félnek az említett 30 napos határidő lejártakor a […] 3/2004. törvényben meghatározott feltételek szerint késedelmi kamatot fizetni és a behajtási költségeket megtéríteni. Ahhoz, hogy a kamatok felszámítását megkezdjék, a szerződő félnek eleget kell tennie azon kötelezettségének, hogy a számlát az elektronikus számlázásra vonatkozó hatályos szabályozásban meghatározott feltételek szerint, megfelelő formában és az áru tényleges átadásának vagy a szolgáltatás tényleges nyújtásának időpontjától számított 30 napos határidőn belül a megfelelő közigazgatási nyilvántartásba benyújtsa.
[…]”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A BFF egy spanyol jog szerinti, a követelésbehajtási ágazatban működő társaság megszerezte 21 társaságnak a regionális hatósághoz tartozó egészségügyi központok számára 2014. és 2017. év között nyújtott áruszállítások és szolgáltatások díjain fennálló követeléseit.
2019. május 31‑én a BFF e hatóságtól a tőkeösszeg késedelmi kamatokkal növelt összegének, valamint a 3/2004. törvény 8. cikkének megfelelően minden egyes kifizetetlen számlával kapcsolatban felmerült behajtási költség címén 40 eurós összeg kifizetését követelte.
Mivel az említett hatóság nem fogadta el ezt a követelést, a BFF először közigazgatási jogorvoslattal élt a regionális hatóságnál, majd keresetet indított a Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo n
o
2 de Valladolidnál (valladolidi 2. sz. közigazgatási bíróság, Spanyolország), a kérdést előterjesztő bíróságnál, amely kereset arra irányult, hogy e bíróság kötelezze e hatóságot a késedelmi kamattal növelt 51610,67 eurós tőkeösszeg, és minden egyes kifizetetlen számlával kapcsolatban felmerült behajtási költség címén 40 eurós összeg, valamint 43626,79 euró összegű törvényes kamat megfizetésére.
A kérdést előterjesztő bíróság mindenekelőtt a 2011/7 irányelv 6. cikkének értelmezését kéri annak meghatározása érdekében, hogy amikor egy, az esedékességkor ki nem fizetett számlák összességét magában foglaló követelést nyújtanak be, az egyes számlák vagy az egyes követelések tekintetében kell‑e megfizetni az e rendelkezésben említett 40 eurós átalányösszeget.
Ezt követően e bíróság arra keresi a választ, hogy összeegyeztethető‑e a 2011/7 irányelvvel az olyan nemzeti jogszabály, amely minden esetben és minden szerződéstípus esetében 60 napos fizetési határidőt ír elő, amely egy kezdeti, azon áruk vagy szolgáltatások átvételére, amelyeknek a szállítása vagy nyújtása e szerződések tárgyát képezi, rendelkezésre álló 30 napos határidőből, majd egy ezt követő, a fizetésre rendelkezésre álló további 30 napból áll.
Végül a kérdést előterjesztő bíróság szükségesnek tartja annak meghatározását, hogy a 2011/7 irányelv 2. cikkének 8. pontja lehetővé teszi‑e a késedelmi kamatok kiszámítása céljából az adós által az esedékességkor ki nem fizetett számlán szereplő héa összegének figyelembevételét, beleértve azt is, ha e késedelem bekövetkezésekor a hitelező adóalany még nem fizetett ilyen összeget az államkincstárnak.
E körülmények között a Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo n
o
2 de Valladolid (valladolidi 2. sz. közigazgatási bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„A [2011/7 irányelv] 4. cikkének (1) bekezdésére, 6. cikkére, valamint 7. cikkének (2) és (3) bekezdésére figyelemmel:
1)   Úgy kell‑e értelmezni az irányelv 6. cikkét, hogy a 40 eurót csak akkor kell bármely esetben számlánként számítani, ha a hitelező a számlákat közigazgatási, illetve bírói úton előterjesztett kérelmeiben egyenként nevesítette, vagy inkább a 40 eurót bármely esetben számlánként kell számítani, akkor is, ha együttes és általános kérelmek benyújtására került sor?
2)   Hogyan kell értelmezni a [9/2017. törvény] 198. cikkének (4) bekezdését – amely 60 napos fizetési határidőt [ír elő] minden esetben és minden szerződés tekintetében azáltal, hogy egy kezdeti 30 napos időszakot állapít meg a jóváhagyásra és további 30 napot a fizetésre – a [2011/7] irányelv (23) [preambulumbekezdésére] tekintettel […]?
3)   Hogyan kell értelmezni a 2011/7 irányelv 2. cikkét? [Ezen] irányelv értelmezése lehetővé teszi‑e annak megállapítását, hogy az ugyanezen irányelv által elismert késedelmi kamatok számítási alapja magában foglalja a teljesített szolgáltatásnyújtás után felszámított héát, amelynek összege a számlán megjelenik? Vagy inkább el kell‑e különíteni és meg kell‑e határozni, hogy a vállalkozó mely időpontban fizeti be az adót az adóhatóságnak?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Előzetes észrevételek
Előzetesen meg kell határozni, hogy a 2011/7 irányelv tárgyi hatálya alá tartozik‑e az olyan helyzet, amelyben egy követelésbehajtással foglalkozó társaság azt követően, hogy felvásárolja azon követeléseket, amelyeket a hatóság esedékességkor nem fizet meg az átruházó vállalkozásoknak, e hatóságtól bírósági úton követeli‑e e követelések kifizetését.
E tekintetben emlékeztetni kell egyrészt arra, hogy a 2011/7 irányelv az 1. cikkének (2) bekezdése értelmében a „kereskedelmi ügyletek” ellenértékének kiegyenlítéseként végrehajtott valamennyi fizetésre alkalmazandó, másrészt pedig arra, hogy e fogalmat ezen irányelv 2. cikkének 1. pontja tágan úgy határozza meg, mint „vállalkozások, illetve vállalkozások és hatóságok között lebonyolított olyan ügyletek, amelyek tárgya fizetés ellenében áruk adásvétele vagy szolgáltatások nyújtása”.
Ahhoz, hogy valamely ügyletet ez utóbbi rendelkezés értelmében „kereskedelmi ügyletnek” lehessen minősíteni, annak két feltételnek kell megfelelnie. Ennek az ügyletnek egyrészt vállalkozások, illetve vállalkozások és hatóságok között kell létrejönnie. Másrészt fizetés ellenében áruk adásvételét vagy szolgáltatások nyújtását kell eredményeznie (2022. január 13‑iNew Media Development & Hotel Services ítélet,
C‑327/20
,
EU:C:2022:23
,
32.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben nem vitatott, hogy az érvényesített követelések olyan díjazásokra vonatkoznak, amelyeket a regionális hatóság, a 2011/7 irányelv 2. cikkének 2. pontja értelmében vett „hatóság” az esedékességkor az átruházó vállalkozások által szállított áruk és nyújtott szolgáltatások ellenértékeként nem fizetett meg, és ennélfogva azok az ezen irányelv 2. cikkének 1. pontja értelmében vett „kereskedelmi ügyletekre” vonatkoznak.
E követeléseknek és az azokhoz kapcsolódó valamennyi jognak a követelésbehajtással foglalkozó társaságra történő átruházása, amellyel – amint azt a 2011/7 irányelv 6. cikkének (3) bekezdése kifejezetten előírja – a hitelező az adós késedelmes fizetése miatt élhet, amint arra a főtanácsnok az indítványának 16. pontjában rámutatott, az eredeti kereskedelmi ügyletek folytatása.
Ennélfogva az olyan helyzet, mint amely az alapügy tárgyát képezi, a 2011/7 irányelv tárgyi hatálya alá tartozik.
Az első kérdésről
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy úgy kell‑e értelmezni a 2011/7 irányelv 6. cikkét, hogy az adós késedelmes fizetése következtében felmerült behajtási költségekért a hitelezőnek kártérítés címén fizetendő legalább 40 eurós átalányösszeget minden egyes, esedékességkor ki nem fizetett, számlával tanúsított kereskedelmi ügylet után meg kell fizetni, beleértve azt is, ha e számla több számlával együtt egyetlen közigazgatási vagy bírósági követelés tárgyát képezi, és ebben az esetben a hitelező köteles bemutatni minden egyes, ki nem fizetett kereskedelmi ügyletnek megfelelő számlát.
E tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy a 2011/7 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése annak biztosítására kötelezi a tagállamokat, hogy amennyiben kereskedelmi ügyletekben késedelmi kamat válik esedékessé, a hitelező jogosult legyen az adóstól legalább 40 euró átalányösszeg megfizetését követelni a behajtási költségek megtérítése címén. Továbbá e 6. cikk (2) bekezdése előírja a tagállamok számára, hogy biztosítsák, hogy ezt a minimális átalányösszeget automatikusan, még az adós felszólítása nélkül is megfizessék, és hogy az említett összeg a hitelező számára a felmerült behajtási költségek megtérítésére irányuljon. Egyébiránt az említett 6. cikk (3) bekezdése elismeri a hitelező azon jogát, hogy az adóstól a legalább 40 eurós átalányösszegen felül megfelelő kártérítést követeljen az említett átalányösszeget meghaladó és az adós késedelmes fizetése következtében felmerült valamennyi egyéb behajtási költségért.
A „késedelmes fizetés” 2011/7 irányelv 6. cikkének (1) és (3) bekezdésében szereplő fogalmát, amely nem csupán a kamatokhoz, hanem a 40 eurós minimális átalányösszeghez való jog alapját is képezi, ezen irányelv 2. cikkének 4. pontja úgy határozza meg, mint a szerződéses vagy törvényes fizetési határidőn belül nem teljesített fizetést. Márpedig, mivel ez az irányelv az 1. cikke (2) bekezdésének megfelelően kiterjed „a kereskedelmi ügyletek ellenértékének kiegyenlítéseként teljesített valamennyi fizetésre”, a „késedelmes fizetés” e fogalma – amint a főtanácsnok az indítványának 28. pontjában megjegyezte – minden egyes egyedileg figyelembe vett kereskedelmi ügyletre alkalmazandó.
A 2011/7 irányelv ily módon kapcsolatot teremt a 6. cikkének (1) bekezdésében előírt minimális átalányösszeg és minden egyes, az esedékességkor ki nem fizetett, számlával vagy azzal egyenértékű fizetési felszólítással tanúsított kereskedelmi ügylet között. Ugyanis, amint ezen irányelv (18) preambulumbekezdése kimondja, a számlák fizetési felhívásokat vonnak maguk után, és ezért fontos dokumentumokat képeznek az ügyleti láncban, többek között a fizetési határidők meghatározása szempontjából.
Másodszor hangsúlyozni kell, hogy a 2011/7 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése úgy határozza meg a 40 eurós minimális átalányösszeg esedékességének feltételeit, hogy a vállalkozások és hatóságok közötti kereskedelmi ügyletek esetében az ezen irányelv 4. cikkében meghatározott, a késedelmi kamat esedékességére vonatkozó feltételekre utal.
E 4. cikk (1) bekezdése értelmében a tagállamok biztosítják, hogy e kereskedelmi ügyletekben azon hitelező, aki teljesítette a kötelezettségeit és nem kapta kézhez időben az esedékes összeget, az említett cikk (3), (4) vagy (6) bekezdésében meghatározott időtartam lejártakor fizetési felszólítás nélkül legyen jogosult a késedelmes fizetés utáni késedelmi kamatra, kivéve ha az adós nem felel a késedelemért (2017. február 16‑iIOS Finance EFC ítélet,
C‑555/14
,
EU:C:2017:121
,
27.
pont).
E tényezőkből egyrészt az következik, hogy a késedelmes fizetés miatti törvényes kamat követeléséhez és a 2011/7 irányelv 6. cikkének (1) bekezdésében előírt minimális átalányösszeghez való jog az ezen irányelv 2. cikkének 4. pontja értelmében vett „késedelmes fizetés” miatt keletkezik, és így az egyedileg figyelembe vett „kereskedelmi ügyletekhez” kapcsolódik. Másrészt e törvényes kamatok, akárcsak ezen átalányösszeg, automatikusan esedékessé válik a 2011/7 irányelv ugyanezen 4. cikkének (3), (4) és (6) bekezdésében előírt fizetési határidő lejártakor, feltéve hogy az e cikk (1) bekezdésében szereplő feltételek teljesülnek. Ezen irányelv (17) preambulumbekezdése e tekintetben kimondja, hogy „[a] késedelmi kamat felszámítása céljából az adós fizetése késedelmesnek tekintendő, amennyiben a hitelező az esedékesség napján nem rendelkezik a tartozás összegével, feltéve, hogy ő maga teljesítette jogszabályi és szerződéses kötelezettségeit”.
Márpedig a 2011/7 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének szövegében semmi nem utal arra, hogy a hitelező azon döntése, hogy ugyanazon adóssal szemben egyetlen olyan követeléssel él, amely több, esedékességkor ki nem fizetett számlát foglal magában, megváltoztathatná a késedelmes fizetés miatti törvényes kamat esedékességének e rendelkezésben előírt feltételeit, vagy az ezen irányelv 6. cikkének (1) bekezdésében előírt 40 eurós minimális átalányösszeg esedékességének a feltételeit. Éppen ellenkezőleg, az a tény, hogy e törvényes kamatok és ezen átalányösszeg automatikusan, „felszólítás nélkül” esedékesek, azt feltételezi, hogy a hitelező választása a ki nem fizetett követelések behajtásának módjait illetően nem releváns sem az említett törvényes kamatok, sem az említett átalányösszeg esedékessége szempontjából.
Következésképpen e rendelkezés szó szerinti és rendszertani értelmezéséből az következik, hogy a behajtási költségek megtérítése címén a 40 eurós minimális átalányösszeget meg kell fizetni az olyan hitelező számára, aki teljesítette kötelezettségeit, a kereskedelmi ügylet ellenértékeként esedékességkor ki nem fizetett, számlával vagy azzal egyenértékű fizetési felszólítással tanúsított minden egyes kifizetés tekintetében, kivéve ha az adós nem felelős a késedelemért.
Harmadszor, a 2011/7 irányelv 6. cikkének ezen értelmezését megerősíti az irányelv célja. Ezen irányelv 1. cikkének a (3) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett (1) bekezdése értelmében ezen irányelv a kereskedelmi ügyletekben a késedelmes fizetések elleni, e késedelemnek a vállalkozások likviditására, versenyképességére és nyereségességére gyakorolt negatív hatások miatti fellépést célozza.
Így a 2011/7 irányelv célja nem csupán az, hogy visszatartsa a késedelmes fizetéseket annak elkerülésével, hogy azok ilyen helyzetben az alacsony vagy fel nem számított késedelmi kamatok miatt pénzügyi szempontból az adós számára vonzóak legyenek, hanem az is, hogy hatékony védelmet biztosítson a hitelező számára a késedelmes fizetéssel szemben, biztosítva számára az általa viselt behajtási költségek lehető legteljesebb mértékű megtérítését (lásd ebben az értelemben: 2018. szeptember 13‑iČeská pojišťovna ítélet,
C‑287/17
,
EU:C:2018:707
,
25.
és
26.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ezen irányelv (19) preambulumbekezdése kimondja, hogy a behajtási költségeknek adminisztratív költségek megtérítését, valamint a felmerülő belső költségekért fizetendő kártérítést is fedezniük kell, és hogy az átalányösszeggel történő kártérítésnek a behajtáshoz kapcsolódó adminisztratív és belső költségek csökkentésére kell irányulnia.
Ebből a szempontból az esedékességkor ki nem fizetett, számlákkal vagy azokkal egyenértékű fizetési felszólításokkal megfelelően tanúsított több kereskedelmi ügyletre vonatkozó egységes kifizetési követelés benyújtása nem járhat azzal a hatással, hogy csökkenti az egyes késedelmes fizetések esetén felmerülő behajtási költségek megtérítése címén fizetendő minimális átalányösszeget. Az ilyen csökkentés mindenekelőtt megfosztaná hatékony érvényesülésétől ezen irányelv 6. cikkét, amelynek célja – amint azt az előző pont hangsúlyozza – nem csupán az e késedelmes fizetésektől való visszatartás, hanem az is, hogy „a hitelező számára [a] felmerült behajtási költségekért” kártérítést nyújtson, mivel e költségek azon fizetések és azon összegek számával arányosan nőnek, amelyeket az adós nem teljesít, illetve fizet ki az esedékességkor. Ezt követően az ilyen csökkentés azt jelentené, hogy az adós számára eltérést biztosítanak az említett irányelv 6. cikkének (1) bekezdésében foglalt átalányösszeghez való jogtól, anélkül hogy ehhez bármilyen „objektív ok” állna fenn, és ezzel megsértik ugyanezen irányelv 7. cikke (1) bekezdése második albekezdésének c) pontját. E csökkentés végül azzal járna, hogy az adóst mentesítik az e 6. cikk (1) bekezdésében előírt 40 eurós átalányösszegnek az esedékességkor ki nem fizetett egyes számlák utáni megfizetésére vonatkozó kötelezettségéből eredő pénzügyi teher egy része alól.
Ezt az értelmezést nem kérdőjelezi meg a spanyol kormány azon érve, amely szerint, mivel a 2011/7 irányelv 6. cikkének (3) bekezdésében előírt kártérítésnek „megfelelőnek” kell lennie, a hitelező nem hivatkozhat e cikkre annak érdekében, hogy az egységes követelésben foglalt minden egyes számla esetében 40 eurós minimális átalányösszeget kérjen, mivel ez számára az e követeléshez kapcsolódó költségek ismételt és túlzott mértékű megtérítését jelentené.
A 2011/7 irányelv 6. cikkének (3) bekezdésében előírt, „az adós késedelmes fizetése következtében felmerült és az átalányösszeget meghaladó összes fennmaradó behajtási költsége miatt”„megfelelő” kártérítéshez való jog ugyanis bármely olyan behajtási költségre vonatkozik, amelyek meghaladják azon 40 euró minimális átalányösszeget, amelyre a hitelező ezen irányelv 6. cikkének (1) bekezdése értelmében automatikusan jogosult, amennyiben az említett irányelv 3. vagy 4. cikkének megfelelően a kereskedelmi ügylet után késedelmi kamatot kell fizetni. Az ilyen kártérítés tehát nem fedezheti sem e költségeknek azt a részét, amelyet már a 40 eurós minimális átalányösszeg fedez, sem pedig az ügy összes körülményére tekintettel túlzottnak tűnő költségeket (lásd ebben az értelemben: 2018. szeptember 13‑iČeská pojišťovna ítélet,
C‑287/17
,
EU:C:2018:707
,
22.
és
30.
pont).
Így a 2011/7 irányelv 6. cikkének (3) bekezdésére nem lehet hivatkozni a hitelező azon jogának korlátozása céljából, hogy az ezen irányelv 6. cikkének (1) bekezdésében előírt átalányösszeget megkapja. Ezzel szemben az előző pontban meghatározott keretek között figyelembe lehet venni azt a tényt, hogy a kereskedelmi ügyletekért járó azon díjazások, amelyeket ezen adós a részére az esedékességkor nem fizetett meg, egységes követelés tárgyát képezték, annak értékelése céljából, hogy az adós késedelmes fizetése következtében felmerült egyéb behajtási költségek megtérítése észszerű‑e.
E körülmények között a 2011/7 irányelv 6. cikkének olyan értelmezése, amely szerint a minimális átalányösszeget minden egyes ki nem fizetett, számlával tanúsított kereskedelmi ügylet után meg kell fizetni, amennyiben azt a többi számlával együtt egyetlen közigazgatási vagy bírósági követelés keretében nyújtják be, nem eredményezi az adóssal szembeni szankció kiszabását. Az ilyen követelésnek mindazonáltal lehetővé kell tennie az abban foglalt egyes számlák és az érintett ki nem fizetett kereskedelmi ügyletek közötti megfelelés megállapítását.
A fentiekre tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2011/7 irányelv 6. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az adós késedelmes fizetése következtében felmerült behajtási költségekért a hitelezőnek kártérítés címén fizetendő legalább 40 eurós átalányösszeget minden egyes, esedékességkor ki nem fizetett, számlával tanúsított kereskedelmi ügylet után meg kell fizetni, beleértve azt is, ha e számla több számlával együtt egyetlen közigazgatási vagy bírósági követelés tárgyát képezi.
A második kérdésről
Tekintettel arra, hogy az EUMSZ 267. cikkben említett eljárás keretében a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel a nemzeti törvényi vagy rendeleti rendelkezések értelmezésére (lásd ebben az értelemben: 2020. június 11‑iProkuratura Rejonowa w Słupsku ítélet,
C‑634/18
,
EU:C:2020:455
,
18.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), a második kérdést úgy kell értelmezni, mint amely lényegében annak meghatározására irányul, hogy a 2011/7 irányelv 4. cikkének (3)–(6) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a vállalkozások és hatóságok közötti valamennyi kereskedelmi ügylet esetében általánosan olyan 60 naptári napos maximális fizetési időtartamot ír elő, amely egy kezdeti, az átvételi eljárásra vagy az áruk és szolgáltatások szerződésnek való megfelelésének ellenőrzési eljárására rendelkezésre álló 30 napos határidőből, majd egy ezt követő, a megállapodás szerinti ár kifizetésére rendelkezésre álló további 30 napos határidőből áll.
E tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy a 2011/7 irányelv 4. cikke (3) bekezdésének a) pontja arra kötelezi a tagállamokat, hogy azon kereskedelmi ügyletekben, amelyekben az adós hatóság, biztosítsák, hogy a fizetési határidő ne haladja meg a többek között annak iv. pontjában felsorolt ténybeli körülmények bekövetkezésétől számított 30 naptári napot.
Másodszor, a 2011/7 irányelv 4. cikke (3) bekezdése a) pontjának iv. alpontja értelmében „amennyiben törvény vagy a szerződés előírja, hogy az áruk vagy a szolgáltatások szerződésnek való megfelelését átvételi vagy ellenőrző eljárással kell megállapítani, és az adós a számlát vagy az azzal egyenértékű fizetési felhívást az átvétel vagy ellenőrzés napján vagy azt megelőzően kapja kézhez”, a legfeljebb 30 naptári napos fizetési határidőt az átvétel vagy ellenőrzés időpontjától kell számítani.
A 2011/7 irányelv 4. cikkének a (26) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett (5) bekezdése arra kötelezi a tagállamokat, hogy biztosítsák, hogy az ugyanezen cikk (3) bekezdése a) pontjának iv. alpontjában említett átvételi vagy ellenőrző eljárás időtartama ne haladja meg az áruk vagy szolgáltatások átvételének napjától számított 30 naptári napot, kivéve ha a szerződésben és az esetleges ajánlattételi dokumentációban másként állapodtak meg, és feltéve, hogy a 2011/7 irányelv 7. cikke értelmében ez nem nyilvánvalóan tisztességtelen a hitelezővel szemben.
Ezen együttesen értelmezett rendelkezésekből tehát kitűnik, hogy egyrészt a 2011/7 irányelv nem tekinti az átvételi vagy ellenőrzési eljárást a hatóságok és a vállalkozások közötti kereskedelmi ügyletek szükségszerű velejárójának. Másrészt, ha ezt az eljárást „törvény vagy szerződés írja elő”, annak maximális időtartama 30 naptári nap, amely csak kivételesen, az ezen irányelv 4. cikkének (5) bekezdésében előírt feltételek mellett léphető túl.
Harmadszor, a 2011/7 irányelv 4. cikkének a (23) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett (6) bekezdéséből kitűnik, hogy ahhoz, hogy az általános 30 napos fizetési határidő meghosszabbítható legyen, az ilyen meghosszabbítást szerződésben kifejezetten meg kell határozni, és azt e szerződés egyedi jellegével vagy bizonyos elemeivel objektív módon igazolni kell. Az így meghosszabbított határidő semmi esetre sem haladhatja meg a 60 naptári napot.
Egyébiránt, ha valamely hatóság árukat és szolgáltatásokat kínálva ipari vagy kereskedelmi jellegű gazdasági tevékenységet folytat, vagy egészségügyi szolgáltatásokat nyújt, a tagállamok ezen irányelv 4. cikke (4) bekezdése első albekezdésének a) és b) pontja értelmében a fizetési határidőt legfeljebb 60 naptári napra meghosszabbíthatják.
Amint a főtanácsnok az indítványának 47. pontjában megjegyezte, a 2011/7 irányelv 4. cikkének (3)–(6) bekezdéséből tehát az következik, hogy a 30 naptári napot meghaladó, legfeljebb 60 naptári napig tartó fizetési határidőnek a vállalkozások és hatóságok közötti kereskedelmi ügyletekre történő alkalmazása kivételes, és azt bizonyos jól meghatározott esetekre, köztük különösen a 4. cikk (4) bekezdése első albekezdésének a) és b) pontjában kifejezetten említett esetekre kell korlátozni (lásd ebben az értelemben: 2020. január 28‑iBizottság kontra Olaszország ítélet [A késedelmes fizetések elleni fellépésről szóló irányelv],
C‑122/18
,
EU:C:2020:41
,
44.
pont).
A 2011/7 irányelv 4. cikkének e szó szerinti és rendszertani értelmezését megerősítik az ezen irányelv által követett célok, többek között az a cél, hogy fokozott kötelezettségeket írjanak elő a tagállamok számára a hatóságok és a vállalkozások közötti ügyletek tekintetében. Amint ugyanis az említett irányelv (3), (9) és (23) preambulumbekezdésének együttes olvasatából következik, e hatóságok, amelyek jelentős nagyságrendű fizetési forgalmat bonyolítanak le vállalkozások felé, a vállalkozásokhoz képest biztosabb, kiszámíthatóbb és folyamatosabb bevételekkel rendelkeznek, hozzájuk képest előnyösebb feltételek mellett tudnak finanszírozási forrásokhoz hozzájutni, és a vállalkozásokkal ellentétben kevésbé vannak arra utalva, hogy céljaik elérése érdekében stabil üzleti kapcsolatokat építsenek ki. Egyébiránt az e hatóságok javára biztosított hosszú fizetési határidők – a késedelmes fizetéshez hasonlóan – indokolatlan költségeket eredményeznek a vállalkozások számára, súlyosbítva a likviditási nehézségeiket és bonyolultabbá téve a pénzügyi gazdálkodásukat, továbbá azok hátrányosan érintik az említett vállalkozások versenyképességét és nyereségességét is, ha azoknak a késedelmes fizetés miatt külső finanszírozást kell igénybe venniük (lásd ebben az értelemben: 2020. január 28‑iBizottság kontra Olaszország ítélet [A késedelmes fizetések elleni fellépésről szóló irányelv],
C‑122/18
,
EU:C:2020:41
,
46.
és
47.
pont).
E tényezők fényében a 2011/7 irányelv 4. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a vállalkozások és hatóságok közötti ügyletekben a legfeljebb 60 naptári napos fizetési határidő tagállam általi meghatározása csak az e cikkben meghatározott, a jelen ítélet 47–49. pontjában említett feltételek és korlátozások mellett megengedett.
A fentiekre tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2011/7 irányelv 4. cikkének (3)–(6) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a vállalkozások és hatóságok közötti valamennyi kereskedelmi ügylet esetében általánosan 60 naptári napos maximális fizetési időtartamot ír elő, beleértve azt is, ha e határidő egy kezdeti, az átvételi eljárásra vagy az áruk és szolgáltatások szerződésnek való megfelelésének ellenőrzési eljárására rendelkezésre álló 30 napos határidőből, majd egy ezt követő, a megállapodás szerinti ár kifizetésére rendelkezésre álló további 30 napos határidőből áll.
A harmadik kérdésről
Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2011/7 irányelv 2. cikkének 8. pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy a számlán vagy az azzal egyenértékű fizetési felszólításon szereplő héa összegének az e rendelkezésben meghatározott „esedékes összeg” címén történő figyelembevétele attól függ, hogy a késedelmes fizetés bekövetkezésének időpontjában a hitelező adóalany ezt az összeget már befizette‑e az államkincstárba.
A 2011/7 irányelv 2. cikkének 8. pontja az „esedékes összeget” úgy határozza meg, mint a „szerződéses vagy törvényes fizetési határidőn belül kifizetendő tőkeösszeg, amely magában foglalja a számlában vagy az azzal egyenértékű fizetési felhívásban meghatározott alkalmazandó adókat, vámokat, illetékeket és díjakat”.
A 2011/7 irányelv 2. cikke 8. pontjának szó szerinti értelmezését illetően meg kell jegyezni egyrészt azt, hogy a „magában foglalja az […] alkalmazandó adókat” kifejezés használata azt jelenti, hogy az „esedékes összeg” fogalmának szükségszerűen magában kell foglalnia a szállított áru vagy nyújtott szolgáltatás után fizetendő héa összegét. Másrészt „a számlában vagy az azzal egyenértékű fizetési felhívásban” kifejezés használata arra utal, hogy a héa összege a számlán vagy az azzal egyenértékű fizetési felhívásban feltüntetett összeg, függetlenül a héának az adóalany által az államkincstár részére történő megfizetésének módjától vagy időpontjától.
Ebből következik, hogy az „esedékes összeg” fogalma nem tesz különbséget azon időpont alapján, amikor az adóalany eleget tesz azon kötelezettségének, hogy az államkincstárba befizeti az értékesített árunak vagy nyújtott szolgáltatásnak megfelelő héa összegét, vagy ezen összegnek az államkincstár részére történő megfizetésének módjai alapján.
Ezt az értelmezést megerősíti a 2006/112 irányelv 220. cikke, amely a számlák kibocsátását szabályozza, és arra kötelezi az adóalanyokat, hogy megbizonyosodjanak arról, hogy a másik adóalany vagy nem adóalany jogi személy részére teljesített termékértékesítésről és szolgáltatásnyújtásról számlát állítanak ki. Ezen irányelv 226. cikke felsorolja a kiállított számlákon kötelezően feltüntetendő adatokat, köztük a fizetendő héa összegét. E rendelkezések tehát arra kötelezik az adóalanyt, hogy a fizetendő héa államkincstár részére történő megfizetésének módjától vagy időpontjától függetlenül a kiállított számlán feltüntesse a fizetendő héa összegét.
A fentiekre tekintettel a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2011/7 irányelv 2. cikkének 8. pontját úgy kell értelmezni, hogy a számlán vagy az azzal egyenértékű fizetési felszólításon szereplő héa összegének az e rendelkezésben meghatározott „esedékes összeg” címén történő figyelembevétele független attól, hogy a késedelmes fizetés bekövetkezésének időpontjában az adóalany ezt az összeget már befizette‑e az államkincstárba.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:

1)
A kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépésről szóló, 2011. február 16‑i 2011/7/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 6. cikkét
a következőképpen kell értelmezni:
az adós késedelmes fizetése következtében felmerült behajtási költségekért a hitelezőnek kártérítés címén fizetendő legalább 40 eurós átalányösszeget minden egyes, esedékességkor ki nem fizetett, számlával tanúsított kereskedelmi ügylet után meg kell fizetni, beleértve azt is, ha e számla több számlával együtt egyetlen közigazgatási vagy bírósági követelés tárgyát képezi.

2)
A 2011/7 irányelv 4. cikkének (3)–(6) bekezdését
a következőképpen kell értelmezni:
azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a vállalkozások és hatóságok közötti valamennyi kereskedelmi ügylet esetében általánosan 60 naptári napos maximális fizetési időtartamot ír elő, beleértve azt is, ha e határidő egy kezdeti, az átvételi eljárásra vagy az áruk és szolgáltatások szerződésnek való megfelelésének ellenőrzési eljárására rendelkezésre álló 30 napos határidőből, majd egy ezt követő, a megállapodás szerinti ár kifizetésére rendelkezésre álló további 30 napos határidőből áll.

3)
A 2011/7 irányelv 2. cikkének 8. pontját
a következőképpen kell értelmezni:
a számlán vagy az azzal egyenértékű fizetési felszólításon szereplő hozzáadottérték‑adó összegének az e rendelkezésben meghatározott „esedékes összeg” címén történő figyelembevétele független attól, hogy a késedelmes fizetés bekövetkezésének időpontjában az adóalany ezt az összeget már befizette‑e az államkincstárba.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: spanyol.