CELEX: 62015CJ0559
Előzetes döntéshozatal
73/239/EGK irányelv
92/49/EGK irányelv
Az egységes engedély elve
A székhely szerinti tagállam által gyakorolt felügyelet elve
A 40. cikk (6) bekezdése
A »szabálytalanságok« fogalma
A részvényesek jóhírneve
A valamely tagállamban letelepedett biztosítóintézet részére új szerződések más tagállam területén történő megkötésének megtiltása

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosításra vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról és a 73/239/EGK irányelv, valamint a 88/357/EGK irányelv módosításáról szóló, 1992. június 18‑i 92/49/EGK tanácsi irányelv (harmadik nem életbiztosítási irányelv) (
HL 1992. L 228., 1. o.
magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 346. o.) 40. cikke (6) bekezdésének értelmezésére irányul.
E kérelmet az Onix Asigurări SA (a továbbiakban: Onix), román jog szerint létrejött társaság és az Istituto per la vigilanza sulle assicurazioni private e di interesse collettivo (ISVAP) (a magánbiztosításokat felügyelő olasz közigazgatási hatóság, Olaszország), későbbi nevén az Istituto per la Vigilanza Sulle Assicurazioni (IVASS) (a biztosítási ágazatot felügyelő hatóság, Olaszország), a biztosításokat felügyelő olasz hatóság között az utóbbi azon határozata tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amelyben megtiltotta az Onix számára, hogy Olaszország területén új biztosítási szerződéseket kössön.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 92/49 irányelvet a biztosítási és viszontbiztosítási üzleti tevékenység megkezdéséről és gyakorlásáról (Szolvencia II) szóló, 2009. november 25‑i 2009/138/EK irányelv (
HL 2009. L 335., 1. o.
) hatályon kívül helyezte. A 92/49 irányelv (1), (3), (5), (6) és (29) preambulumbekezdése kimondta:
„(1)
mivel szükséges a belső piacot az életbiztosítás kivételével a közvetlen biztosítás területén teljessé tenni mind a letelepedés joga, mint a szolgáltatásnyújtás szabadsága szempontjából annak érdekében, hogy könnyebbé váljon a Közösség területén székhellyel rendelkező biztosítóintézetek számára a Közösségen belül felmerülő kockázatok fedezése;
[…]
(3)
mivel ezért a [az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosításokra vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról és a szolgáltatásnyújtás szabadságának tényleges gyakorlását elősegítő rendelkezések megállapításáról, valamint a 73/239/EGK irányelv módosításáról szóló, 1988. június 22‑i 88/357/EGK második tanácsi irányelv (
HL 1988. L 172., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 198. o.)] fontos szakaszt jelent a nemzeti piacoknak integrált piaccá való egyesítésében, és ezt a szakaszt további közösségi eszközökkel kell kiegészíteni, amelyek célja, hogy minden biztosított számára lehetővé tegyék, tekintet nélkül azok jogállására, méretére vagy a biztosítandó kockázatok természetére, hogy bármely olyan biztosítóhoz fordulhassanak, amelynek székhelye a Közösségen belül van, és amely üzleti tevékenységét itt folytatja a letelepedés joga vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján, ezzel egyidejűleg pedig megfelelő védelmet biztosít számukra;
[…]
(5)
mivel az elfogadott megközelítés olyan harmonizáció végrehajtásában áll, amely alapvető, szükséges és elégséges a tevékenységi engedélyek és a körültekintő ellenőrző rendszerek kölcsönös elismerésének eléréséhez, ezáltal lehetővé téve a Közösség egészében érvényes egységes engedély kiadását és a székhely szerinti tagállam által gyakorolt felügyelet elvének alkalmazását;
(6)
mivel ennek eredményeképpen a biztosítási tevékenység megkezdése és gyakorlása ezentúl egy egységes hivatalos engedély megszerzésének kötelezettsége alá esik, amelyet annak a tagállamnak az illetékes hatóságai adnak ki, amelyben a biztosítóintézet székhelye található; mivel az ilyen engedély feljogosítja a vállalkozást üzleti tevékenység folytatására az egész Közösségben, a letelepedés joga vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján; mivel a fióktelep szerinti tagállam, vagy az a tagállam, amelyben a szolgáltatást nyújtják, a továbbiakban már nem követelheti meg azoktól a biztosítóintézetektől, amelyek területükön biztosítási tevékenységet kívánnak folytatni, és amelyek már megszerezték a székhelyük szerinti tagállamban az engedélyt, hogy újabb engedélyért folyamodnak; mivel ezért [az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosítási tevékenység megkezdésére és gyakorlására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló, 1973. július 24‑i 73/239/EGK tanácsi irányelvet (
HL 1973. L 228., 3. o.
; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 14. o.)], valamint 88/357/EGK irányelv[et] e szempontból módosítani kell;
[…]
(29)
mivel rendelkezést kell hozni egy olyan szankciórendszerről, amelyet akkor kell alkalmazni, ha egy biztosítóintézet nem tartja be a rá alkalmazandó és a közérdek védelmét szolgáló rendelkezéseket abban a tagállamban, amelyben a kockázat fennáll”.
A 92/49 irányelv 4. cikke kimondta:
„A 73/239/EGK irányelv 6. cikkének helyébe a következők lépnek:
»6. cikk
A közvetlen biztosítási tevékenység megkezdéséhez előzetes hivatalos engedély megszerzése szükséges.
Ilyen engedélyt a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságaitól kell kérnie:
a)
minden olyan vállalkozásnak, amely az adott állam területén létesíti székhelyét;
b)
minden olyan vállalkozásnak, amely miután megkapta az első pontban említett engedélyt, üzleti tevékenységét kiterjeszti egy teljes biztosítási ágazatra vagy más biztosítási ágazatokra.«”
A 92/49 irányelv 5. cikke előírta:
„A 73/239/EGK irányelv 7. cikkének helyébe a következők lépnek:
»7. cikk
(1)   Az engedély a Közösség egész területén érvényes. Az engedély felhatalmazza a vállalkozást arra, hogy a Közösség területén biztosítási tevékenységet folytasson akár a letelepedés joga, akár a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján.
[…]«”
A 92/49 irányelv 6. cikke ekként rendelkezett:
„A 72/239/EGK irányelv 8. cikkének helyébe a következők lépnek:
»8. cikk
(1)   A székhely szerinti tagállam megköveteli valamennyi biztosítóintézettől, amelynek részére engedélyt kérnek, hogy:
[…]
e)
ténylegesen jó hírnévvel és megfelelő szakmai képzettséggel vagy tapasztalattal rendelkező személyek irányítsák.
[…]«”
A 92/49 irányelv 8. cikke értelmében:
„A székhely szerinti tagállam illetékes hatóságai addig nem adnak engedélyt a biztosítási tevékenység megkezdéséhez, amíg a vállalkozás nem tájékoztatja őket azoknak a közvetlen vagy közvetett részvényeseknek vagy tagoknak a személyéről – akár természetes, akár jogi személyek –, akiknek befolyásoló részesedése van az adott vállalkozásban, valamint e részesedések mértékéről.
Ugyanezek a hatóságok megtagadják az engedély megadását, ha a részvényeseket vagy tagokat a biztosítóintézet megbízható és körültekintő irányításának követelményeit szem előtt tartva nem találják megfelelőnek.”
Ezen irányelv 14. cikke az alábbiakat tartalmazta:
„A 73/239/EGK irányelv 22. cikkének helyébe a következők lépnek:
»22. cikk
(1)   A biztosítóintézettől a székhely szerinti tagállam illetékes hatósága az általa megadott engedélyt visszavonhatja, ha a vállalkozás:
a)
nem él az engedéllyel 12 hónapon belül, kifejezetten lemond arról, vagy több mint hat hónapon keresztül szünetelteti üzleti tevékenységét – kivéve, ha az érintett tagállam úgy rendelkezett, hogy az engedély hatályát veszti ilyen esetekben;
b)
már nem tesz eleget az engedélyezés feltételeinek;
c)
képtelen volt a 20. cikkben említett helyreállítási tervben vagy pénzügyi tervben meghatározott intézkedéseket a megengedett határidőn belül meghozni;
d)
a rá vonatkozó jogszabályok alapján fennálló kötelezettségeit súlyosan megsérti.
[…]«”
A 92/49 irányelv 40. cikkének (3)–(7) bekezdése ekként rendelkezett:
„(3)   Ha egy tagállam illetékes hatóságai megállapítják, hogy a területükön fiókteleppel rendelkező vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján üzleti tevékenységet folytató vállalkozás nem tartja be az e tagállamban rá vonatkozó jogi előírásokat, előírják az érintett vállalkozás számára, hogy a jogellenességet orvosolja.
(4)   Ha a szóban forgó vállalkozás nem hozza meg a szükséges intézkedéseket, az érintett tagállam illetékes hatóságai tájékoztatják erről a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságait. Ez utóbbi hatóságok a lehető leghamarabb meghozzák a megfelelő intézkedéseket annak biztosítása érdekében, hogy az érintett vállalkozás megszüntesse a jogellenességet. Az intézkedések természetéről értesítik az érintett tagállam illetékes hatóságait.
(5)   Ha a vállalkozás a székhelye szerinti tagállam által hozott intézkedések ellenére, vagy azért, mert ezek az intézkedések nem bizonyulnak megfelelőnek, illetve hiányoznak abban a tagállamban, továbbra is megsérti az érintett tagállamban hatályban lévő jogszabályokat, ez utóbbi – miután értesítette a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságait – megfelelő intézkedéseket hozhat annak érdekében, hogy megakadályozza, vagy szankcionálja a további jogsértéseket, beleértve az olyan – a szigorúan szükséges mértékre korlátozódó – intézkedéseket is, amelyek megtiltják a vállalkozás számára, hogy területén új biztosítási szerződéseket kössön. A tagállamok biztosítják, hogy területeiken az ilyen intézkedések meghozatalához szükséges okiratokat a biztosítási vállalkozások részére kézbesítsék.
(6)   A (3), (4) és (5) bekezdés rendelkezései nem befolyásolják az érintett tagállamok szükséghelyzet esetére szóló jogkörét, amely szerint megfelelő intézkedéseket hozhatnak a jogellenességek területükön történő megelőzése érdekében. E jogkör magában foglalja azt a lehetőséget is, hogy megtilthatják a biztosítóintézeteknek új biztosítási szerződések kötését területükön.
(7)   A (3), (4) és (5) bekezdés rendelkezései nem érintik a tagállamok jogsértések szankcionálására vonatkozó jogkörét területeiken [helyesen: területükön].”
Az olasz jog
A 2005. szeptember 7‑i 209. sz. törvényerejű rendelettel elfogadott, a magánbiztosítókról szóló törvénykönyvnek az alapügy tényállásának időpontjában hatályos változata (a továbbiakban: CAP) 14. cikke (1) bekezdésének e) pontja az alábbiak szerint rendelkezett:
„[az IVASS] akkor bocsátja ki az engedélyt, ha […]:
e)
[a] befolyásoló részesedéssel rendelkezők esetében […] az engedély megadásának a 68. cikkben előírt feltételei teljesülnek”.
A CAP 68. cikkének (5) bekezdése a következőket mondta ki:
„Az [IVASS] megadja az engedélyt, ha teljesülnek a biztosító‑ vagy viszontbiztosító‑intézetek megbízható és körültekintő irányításának feltételei, ennek során értékeli a részesedést szerezni kívánó személy minőségét és a részesedésszerzésre irányuló projekt pénzügyi megbízhatóságát, az ügylet által az érintett vállalkozás biztosítottjainak védelmére gyakorolt lehetséges hatásokra is tekintettel, az alábbi kritériumok alapján: a részesedést szerezni kívánó személy jóhírneve […]”
A CAP 76. cikke az alábbiak szerint rendelkezett:
„(1)   Azoknak a személyeknek, akik igazgatási, irányítási vagy ellenőrzési tisztségeket töltenek be a biztosító‑ vagy viszontbiztosító‑intézeteknél, teljesíteniük kell a termelési tevékenységekért felelős miniszter által az [IVASS] véleményének kikérését követően hozott 130. sz. rendeletben előírt, szakértelemre, jó hírnévre és függetlenségre vonatkozó követelményeket.
(2)   A feltételek kezdeti vagy későbbi megsértése a megszűnést vonja maga után. Az igazgatótanács, a felügyelőbizottság vagy ügyvezető testület attól az időponttól számított 30 napon belül mondja ki a megszűnést, amikor a feltételek megsértése kiderült, vagy tudomásukra jutott. Ennek elmaradása esetén a megszűnést az [IVASS] mondja ki.
(3)   A polgári törvénykönyv vagy a biztosító és viszontbiztosító vállalkozás társasági szerződésében kimondott függetlenségre vonatkozó feltétel megsértése esetén a (2) bekezdést kell alkalmazni.
(4)   Az (1) bekezdésben említett rendelet meghatározza a tisztségek ideiglenes felfüggesztésének okait és időtartamát. A felfüggesztést a (2) bekezdésben szereplő feltételek szerint kell bejelenteni.”
A CAP 193. cikke a következőképpen rendelkezett:
„(1)   A más tagállamban székhellyel rendelkező biztosítóintézetek a székhely szerinti állam hatóságának prudenciális felügyelete alá tartoznak, azon tevékenységek vonatkozásában is, amelyeket a letelepedés joga vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján folytatnak az Olasz Köztársaság területén.
(2)   Az (1) bekezdésben foglalt rendelkezés sérelme nélkül, ha az [IVASS] megállapítja, hogy a biztosítóintézet nem tartja be a figyelembe veendő olasz törvényi előírásokat, megállapítja a jogsértést, és előírja az érintett vállalkozás számára, hogy tartsa be a hatályos törvényeket.
(3)   Ha a szóban forgó vállalkozás továbbra sem tartja be a törvényi előírásokat és végrehajtási szabályokat, az [IVASS] tájékoztatja erről a székhely szerinti tagállam felügyeleti hatóságát, és a megfelelő intézkedések meghozatalára kéri a jogsértések abbahagyásának biztosítása érdekében.
(4)   Ha a székhely szerinti tagállam hatóságának intézkedései nem bizonyulnak megfelelőnek, illetve hiányoznak, ha az elkövetett jogellenesség közérdeket sérthet, illetve sürgős esetben a biztosítottak vagy a biztosítási szolgáltatásra jogosult más személyek érdekeinek védelme érdekében az [IVASS] – miután értesítette a székhely szerinti tagállam felügyeleti hatóságát – a biztosítóintézettel szemben megfelelő intézkedéseket hozhat, beleértve új szerződéseknek a letelepedés joga vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján történő megkötésének a 167. cikk szerinti joghatást eredményező tilalmát.
(5)   Ha a jogsértést elkövető biztosítóintézet fióktelepén keresztül folytatja tevékenységét vagy vagyonnal rendelkezik a Köztársaság területén, az olasz jogszabályi rendelkezéseknek megfelelően előírt közigazgatási szankciókat kell alkalmazni az említett fiókteleppel szemben, illetve az olasz területen található vagyont végrehajtás útján le kell foglalni.
(6)   A letelepedés vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján folytatott tevékenységek gyakorlásával kapcsolatos szankciókat vagy megszorításokat előíró intézkedésekről az érintett vállalkozást értesítik. A biztosítóintézet az [IVASS]‑szal történő kapcsolattartás során az olasz nyelvet használja.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
Az Onix bukaresti (Románia) székhelyű biztosítóintézet. 2012. október 24. óta folytat tevékenységet Olaszországban a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján, különösen ajánlatkérő szervek részére oly módon, hogy a közbeszerzési eljárások során kiválasztott magánvállalkozásokért kezességet vállal az érintett közbeszerzési eljárásokon való részvételük és az azok teljesítésének biztosítása céljából.
Az Autoritatea de Supraveghere Financiară (pénzügyi felügyeleti hatóság, Románia; a továbbiakban: ASF) által az IVASS részére közölt információk szerint azon két hónap során, amikor az Onix 2012‑ben tevékenységeit gyakorolta, összesen 795363 euró összegben szedett be biztosítási díjakat, amely összegnek hozzávetőleg 75%‑a Olaszországból, 25%‑a pedig Romániából származott.
Az ASF az IVASS által hozzá intézett információkérésre adott válaszában, mely utóbbihoz is fordultak korábban információkéréssel az Onix által nyújtott biztosítékot élvező közigazgatási szervek, jelezte, hogy az Onix főrészvényese olasz állampolgár, aki természetes személy részvényesként az Onix tőkéjének 0,01%‑ával, az Egady Company SRL, román jog szerinti létrejött társaság egyedüli részvényeseként pedig a fennmaradó tőke 99,99%‑ával rendelkezik. Az ASF azt is közölte, hogy az említett állampolgár az Onix elnöke és vezérigazgatója volt.
Márpedig az IVASS megállapította, hogy e főrészvényes jóhírnevét több marasztaló ítélet is kedvezőtlenül érinti. Először is az utóbbit 2013. július 29‑én a Tribunale de Marsala (marsalai bíróság, Olaszország) elítélte az olasz állam sérelmére elkövetett csalás minősített esetének kísérlete miatt. Ezt követően az említett részvényes a G.C.C. Garanzie Crediti e Cauzioni spA, olasz jog szerint létrejött társaság egyedüli ügyvezetője volt, amelyet 2008. augusztus 28‑án a Banca d’Italia (Olaszország nemzeti bankja) határozata alapján súlyos gazdálkodási szabálytalanságok és a saját tőkére vonatkozó minimális követelmények be nem tartása miatt töröltek a pénzügyi közvetítők jegyzékéből. Ennek keretében Olaszország nemzeti bankja 80000 euró összegű közigazgatási szankciót szabott ki rá. Végül a Garanzie Crediti e Cauzioni Srl, a G.C.C. Garanzie Crediti e Cauzioni spA átalakulásával olasz jog szerint létrejött társaság vagyonát az Agenzia delle entrate (adóhatóság, Olaszország) 2010. április 27‑én és május 28‑én kelt két határozatával a nem teljesített kezességvállalások teljesítésének biztosítása érdekében zárolta.
Az IVASS 2013. október 4‑i levelében átadta a rendelkezésére álló információkat és iratokat az ASF‑nek, azt kérve tőle, hogy fogadjon el minden megfelelő intézkedést a biztosítottak védelme érdekében, és egyben figyelmeztette arra, hogy a beavatkozás elmaradása esetén ő maga tesz meg minden, az olasz biztosítottak érdekének védelméhez szükséges és hasznos intézkedést.
2013. november 8‑i levelében az ASF felajánlotta együttműködését, bejelentette, hogy a meghozandó intézkedések felmérésére létrehozott egy belső munkacsoportot, és az IVASS együttműködését kérte.
2013. november 19‑i levelében az IVASS megerősítette, hogy készen áll az együttműködésre, ugyanakkor felhívta a figyelmet az ügy sürgősségére, egyben kijelentette, hogy ha az ASF 30 napon belül nem vonja vissza az Onix engedélyét, kénytelen lesz megtiltani, hogy ez a társaság új biztosítási szerződéseket kössön Olaszországban.
2013. december 9‑én találkozóra került sor a két felügyeleti hatóság között, amelynek során az ASF közölte, hogy többek között azért nem áll módjában az Onix engedélyét visszavonni, mert a 2007/44 irányelv szerinti pénzügyi szektorbeli részesedésszerzések és részesedésnövelések prudenciális értékelésére vonatkozó iránymutatásban előírt kritériumokat nem ültették át a nemzeti jogba.
A 92/49 irányelv 40. cikkének (6) bekezdése, valamint a CAP 193. cikkének (4) bekezdése alapján elfogadott 2013. december 20‑i határozatában az IVASS megtiltotta, hogy az Onix új biztosítási szerződéseket kössön Olaszország területén.
E határozatot követően az Onix egyrészről 2014. február 5‑én panaszt nyújtott be az Európai Biztosítás‑ és Foglalkoztatóinyugdíj‑hatósághoz (AEAPP).
Az AEAPP elnöke 2014. június 2‑i határozatában e panaszt elfogadhatónak nyilvánította azt megelőzően, hogy azt 2014. június 6‑i határozatával ennek ellenére elutasította volna, annak megállapításával, hogy a szolgáltatásnyújtás helye szerinti tagállam illetékes hatóságainak arra vonatkozó hatásköre, hogy szükséghelyzet esetén olyan megfelelő intézkedéseket hozzanak, mint amelyek a 92/49 irányelv 40. cikkének (6) bekezdésében szerepelnek, akkor gyakorolható, ha más módon, nevezetesen a felügyeleti hatóságok közötti együttműködés útján nem oszlathatóak el a fent említett hatóságok aggályai. Ugyanebben a 2014. június 6‑i határozatban azt is megállapította, hogy a tagállam kötelezettsége e hatáskör tartalmának és korlátainak meghatározása, hogy a nemzeti szabályok tiszteletben tartásának bírósági felülvizsgálatát az olasz bíróságok végzik, és hogy semmi nem indokolja az említett irányelv IVASS általi megsértésének megállapítását.
Az Onix 2014. október 8‑i levelére válaszul az AEAPP szervei 2014. november 24‑i levelükben megerősítették a fenti álláspontot.
Az Onix fellebbezést nyújtott be e levéllel szemben a fellebbviteli bizottság előtt. 2015. augusztus 3‑i határozatával az utóbbi elutasította a fellebbezést azzal az indokkal, hogy az elfogadhatatlan, mivel egy olyan korábbi aktust tisztán megerősítő aktus ellen irányul, amelyet megfelelő időben nem vitattak. E határozattal szemben az Onix keresetet nyújtott be az Európai Unió Törvényszékéhez (T‑590/15. sz. ügy).
A Törvényszék 2016. június 24‑i végzésével e keresetet mint részben nyilvánvalóan elfogadhatatlant és részben nyilvánvalóan minden jogi alapot nélkülözőt elutasította.
Másrészről az Onix keresetet indított az IVASS határozata ellen a Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (laziói tartományi közigazgatási bíróság, Olaszország) előtt, amely azt 478/2015. sz. ítéletével elutasította annak kimondásával, hogy azon megállapítás, miszerint a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján tevékenységet végző társaság főrészvényese nem teljesíti a biztosítási tevékenység Olaszországban történő folytatásához szükséges jóhírnévre vonatkozó követelményeket, olyan szükséghelyzetet megalapozó indoknak minősül, amely jogszerűvé teszi, hogy az IVASS a székhely szerinti tagállam által gyakorolt felügyelet elvétől eltérve beavatkozzon.
Az Onix a fenti ítélet ellen fellebbezést nyújtott be a Consiglio di Statóhoz (államtanács, Olaszország), különösen azt állítva, hogy a szolgáltatásnyújtás helye szerinti tagállam felügyeleti hatósága a jó hírnévre vonatkozó követelmény sérelmére hivatkozva nem tilthatja meg a székhely szerinti tagállamban engedéllyel rendelkező biztosítóintézetnek, hogy a területén új szerződéseket kössön.
A kérdést előterjesztő bíróság a fellebbezés elutasítását helyezi kilátásba figyelemmel arra, hogy a 92/49 irányelv 40. cikkének (6) bekezdése felhatalmazza a szolgáltatásnyújtás helye szerinti tagállam felügyeleti hatóságait, hogy – a főrészvényes bizonyított büntetőjogi előéletére tekintettel – a biztosítottak érdekének védelmében, megelőző jelleggel megtiltsa a biztosítóintézetnek, hogy tevékenységét e tagállam területén folytassa.
Mivel azonban kétségei támadtak e megoldásnak az uniós joggal és különösen az egységes engedély elvével és a jóhírnévre vonatkozó feltétel székhely szerinti tagállam általi ellenőrzésének elvével való összeegyeztethetősége vonatkozásában, a Consiglio di Stato (államtanács) az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:
„Ellentétes‑e a közösségi joggal, különösen a 92/49/EGK irányelv 40. cikkének (6) bekezdésével, a 2000/C/43/03. sz. [bizottsági értelmező közlemény, szolgáltatásnyújtás szabadsága és közérdek a biztosítási ágazatban (
HL 2000. C 43., 5. o.
)] 5. pontjával, valamint a [a székhely szerinti állam általi felügyelet] közösségi elvével az olyan, (a [CAP] 193. cikkének (4) bekezdésére vonatkozó, [az eljáró] bíróság által elfogadott) értelmezés, amely szerint a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján biztosítási tevékenységet folytató gazdasági szereplő tevékenységének helye szerinti állam felügyeleti hatósága sürgősséggel, a biztosítottak és a biztosítási szolgáltatásra jogosultak érdekeinek védelme érdekében a biztosítási tevékenység folytatására vonatkozó engedély kiadásához szükséges [egyik] alanyi feltétel, közelebbről a jó hírnév teljesülésének, eredendő vagy időközben bekövetkezett, mérlegelés útján megállapított állítólagos hiányán alapuló tiltó határozatot hozhat, különös tekintettel azon tilalomra, amely szerint nem köthető új szerződés a fogadó állam területén?”
A szóbeli szakasz újbóli megnyitása iránti kérelemről
Az Onix a Bíróság Hivatalához 2016. december 1‑jén érkezett kérelmében kérte a szóbeli szakasz újbóli megnyitását. Lényegében arra hivatkozik, hogy az érintettek nem vitattak meg bizonyos, a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelemben lényegesként feltüntetett érveket.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság eljárási szabályzatának 83. cikke értelmében a Bíróság a főtanácsnok meghallgatását követően az eljárás során bármikor elrendelheti az eljárás szóbeli szakaszának újbóli megnyitását, különösen, ha úgy ítéli meg, hogy az ügy körülményei nincsenek kellően feltárva, vagy ha az ügyet olyan érv alapján kellene eldönteni, amelyet a felek, illetve az Európai Unió Bírósága alapokmányának 23. cikke szerinti érdekeltek nem vitattak meg.
A jelen ügyben a főtanácsnok meghallgatását követően a Bíróság úgy ítéli meg, hogy minden olyan információval rendelkezik, amely szükséges az előterjesztett kérdés megválaszolásához, és hogy ezeket az információkat az alapeljárás felei és az említett cikkben megnevezett érdekeltek megvitatták.
Ennélfogva az Onix kérelmét el kell utasítani.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 92/49 irányelvet és különösen a 40. cikkének (6) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes, ha valamely tagállam felügyeleti hatóságai az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosítás területén, a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján az említett tagállamban tevékenységet folytató vállalkozással szemben a biztosítottak és a vállalt biztosítási fedezetekből esetlegesen részesülő személyek érdekeinek védelme céljából sürgősséggel olyan intézkedéseket hoznak, mint új szerződések e tagállam területén történő megkötésének megtiltása, amely tilalmak a biztosítási tevékenység gyakorlásához szükséges engedély megadása egyik olyan alanyi feltételének, eredendő vagy időközben bekövetkezett, mérlegelés útján megállapított megsértésén alapulnak, mint a jóhírnévvel kapcsolatos feltétel.
Elöljáróban meg kell említeni, hogy az említett irányelv 40. cikkének (6) bekezdése lényegében arról rendelkezik, hogy azon intézkedéseken kívül, amelyeket e cikk (3)–(5) bekezdése alapján fogadhat el, valamely tagállam szükséghelyzet esetén megfelelő intézkedéseket hozhat a szabálytalanságoknak a területén történő megelőzése és különösen annak megakadályozása érdekében, hogy valamely biztosítóintézet a területén új biztosítási szerződések kössön.
Ez utóbbi tekintetében rá kell mutatni, hogy e rendelkezés egyes nyelvi változatai, különösen a spanyol és a francia nyelvi változat az érintett tagállam területén „elkövetett” jogsértésekre utalnak, ami adott esetben azt jelezheti, hogy az említett rendelkezés csak akkor alkalmazandó, ha a jogsértések már megvalósultak.
Emlékeztetni kell azonban arra, hogy az uniós rendeletek egységes értelmezésének szükségessége kizárja azt, hogy valamely rendelkezés szövegét kétség esetén elszigetelten vizsgálják, és éppen azt követeli meg, hogy a más hivatalos nyelveken elfogadott változatok fényében értelmezzék és alkalmazzák azt (2013. szeptember 19‑iVan Buggenhout és Van de Mierop ítélet,
C‑251/12
,
EU:C:2013:566
,
27.
pont).
Márpedig egyrészről a többi nyelvi változat, például a német és az angol nyelvű változat nem tartalmaz hasonló jelzőt. Másrészről valamennyi nyelvi változat használja az elfogadható intézkedések tárgyának leírására a „megelőzni” igét, vagy használ valamely azzal egyenértékű kifejezést. Következésképpen az említett rendelkezést úgy kell értelmezni, mint amely lehetővé teszi olyan intézkedések elfogadását, amelyek a jövőbeli szabálytalanságok megakadályozására irányulnak.
Ennek pontosítását követően rá kell mutatni, hogy a 92/49 irányelv 40. cikke (6) bekezdésének szövege, elszigetelten vizsgálva nem teszi lehetővé az előterjesztett kérdés megválaszolását. E feltételek mellett meg kell vizsgálni azon összefüggést, amelybe ezen intézkedés illeszkedik, valamint az említett irányelv által követett célokat (lásd ebben az értelemben: 2015. június 25‑iCO Sociedad de Gestión y Participación és társai ítélet,
C‑18/14
,
EU:C:2015:419
,
27.
pont).
E tekintetben először is ugyanezen irányelv (1), (5) és (6) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy ezen irányelv, amelynek célja, hogy a belső piacot az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosítás ágazatának területén teljessé tegye, két elven alapul. Az utóbbiak egyrészt olyan egységes engedély létrehozásában állnak, amely a megadását követően lehetővé teszi a biztosítóintézetek számára, hogy tevékenységüket az Unió egész területén gyakorolják, másrészt pedig a biztosítóintézetek székhely szerinti tagállam által gyakorolt felügyeletének elvét testesítik meg.
E cél elérése érdekében a 92/49 irányelv először is 4. cikkében előírja, hogy az egységes engedélyt csak a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságaitól lehet kérni, azzal, hogy ezt pontosítva az említett irányelv 6. cikke tartalmazza az említett engedély megadásának feltételeit, amelyek között szerepel az érintett vállalkozást irányító személyek jóhírneve. Ezenkívül ugyanezen irányelv 14. cikkéből következik, hogy szintén a székhely szerinti tagállamnak kell visszavonnia az azon biztosítóintézetnek adott engedélyt, amely többé nem teljesíti a tevékenység megkezdésének feltételeit, vagy súlyosan megsérti azokat a feltételeket, amelyeknek a rá alkalmazandó szabályozás alapján meg kell felelnie.
Ebből következik, hogy kizárólag a székhely szerinti tagállamok illetékes hatóságai, nem pedig a többi tagállam hatóságai jogosultak megvizsgálni, hogy valamely biztosítóintézet megfelel‑e az azt irányító személyek jóhírnevére vonatkozó feltételnek.
Másodszor meg kell említeni, hogy a 92/49 irányelv 40. cikke két elkülönült eljárást hoz létre, amelyek révén a szolgáltatásnyújtás helye szerinti tagállamok illetékes hatóságai szabálytalanságok vagy szabálytalanságok veszélye esetén intézkedéseket hozhatnak az érintett vállalkozással szemben.
E tekintetben a 92/49 irányelv 40. cikkének (4) és (5) bekezdése meghatározza azokat a feltételeket, amelyeket a szolgáltatásnyújtás helye szerinti tagállamok illetékes hatóságainak tiszteletben kell tartaniuk abban az esetben, ha ilyen intézkedések meghozatalát tervezik, azaz előzetesen tájékoztatniuk kell a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságait arról, ha az utóbbi hatóságok által megadott egységes engedéllyel rendelkező valamely vállalkozás nem tart tiszteletben bizonyos jogszabályokat, és meg kell adniuk a lehetőséget számukra, hogy a fentiek orvoslása érdekében a lehető legrövidebb időn belül meghozzák a megfelelő intézkedéseket.
Az említett irányelv 40. cikkének (6) bekezdése, amelynek az alkalmazása szükséghelyzetekre korlátozódik, miközben ezen alkalmazás feltétele a szabálytalanságok veszélyének fennállása, nem írja elő – az említett 40. cikk (4) és (5) bekezdésében szabályozott rendes eljárástól eltérve – a szolgáltatásnyújtás helye szerint érintett tagállam számára annak kötelezettségét, hogy e szabálytalanságokról tájékoztassa a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságait, sem pedig azt, hogy az utóbbiakkal közölje a megfelelő intézkedések elfogadására irányuló szándékát.
A jogellenesség azonnali bekövetkezésének veszélye ugyanis intézkedések azonnali elfogadását teheti szükségessé. Ily módon nem követelhető meg a szolgáltatásnyújtás helye szerinti tagállamtól, hogy szükséghelyzetben olyan eljárást kezdeményezzen, amelynek során a székhely szerinti tagállamtól információt kér, ami a biztosítottak és a vállalt biztosítási fedezetből részesülő személyek érdekeit hátrányosan befolyásolva hátráltathatja az ilyen intézkedések elfogadását.
Ezzel szemben ellentétes rendelkezés hiányában a 92/49 irányelv 40. cikkének (6) bekezdése nem értelmezhető úgy, hogy az lehetővé teszi a szolgáltatásnyújtás helye szerinti tagállam számára a székhely szerinti tagállam kizárólagos joghatóságától való eltérést, ahogyan az a jelen ítélet 44. pontjában is szerepel, annak érdekében, hogy határozzon az engedély feltételeinek a biztosítóintézet általi tiszteletben tartásáról, különösen a vezetői jóhírnévvel kapcsolatos feltételről, amelynek az ellenőrzése a 92/49 irányelv 4. cikkének megfelelően a székhely szerinti tagállam kizárólagos joghatósága alá tartozik.
A szolgáltatásnyújtás helye szerinti tagállam feladata azonban, hogy az őt szükséghelyzetben megillető jogok gyakorlása során megállapítsa, hogy az érintett biztosítóintézet vezetőinek jóhírnevével kapcsolatos bizonyos hiányosságok vagy bizonytalanságok olyan valós és azonnal fenyegető veszélyt jelentenek‑e, hogy a biztosítottak és vállalt biztosítási fedezetből adott esetben részesülő más személyek érdekeit hátrányosan érintő szabálytalanságok valósulnak meg, és amennyiben ez az eset áll elő, azonnal elfogadja a megfelelő intézkedéseket, ami adott esetben például annak megtiltása, hogy a területén új biztosítási szerződéseket kössön.
A 92/49 irányelv (3) preambulumbekezdéséből ugyanis az következik, hogy az utóbbi célja a biztosítottak megfelelő védelmének biztosítása. Márpedig ilyen védelem nem biztosítható, ha az említett irányelv 40. cikkének (6) bekezdését úgy kell értelmezni, mint amely kizárja, hogy szükséghelyzetben a szolgáltatásnyújtás helye szerinti tagállam értékelheti az említett biztosítottak érdekeit azonnal fenyegető veszély fennállását, és azonnal intézkedéseket fogadhat el ezek orvoslására anélkül, hogy köteles lenne a székhely szerinti tagállam hatóságainak átadni annak feladatát, hogy e célból megtegye a megfelelő lépéseket.
Mindazonáltal, amennyiben – ahogyan a jelen ítélet 42. pontjában megállapításra került – ugyanezen irányelv a biztosítóintézetek székhely szerinti tagállam által gyakorolt felügyeletének elvét érvényesíti, azokat az intézkedéseket, amelyeket a szolgáltatásnyújtás helye szerinti tagállam szükséghelyzetben elfogadhat, csak ideiglenesnek lehet tekinteni. Következésképpen csak a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságai azon határozatának meghozataláig alkalmazandók, amely a szolgáltatásnyújtás helye szerinti tagállam által feltárt ténybeli adatokból levonja a következtetéseket az engedély megadásának feltételei, többek között a jóhírnév feltétele vonatkozásában, ahogyan azt a jogbiztonság elve, amely az uniós jogrend részét képezi, megköveteli.
Következésképpen az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 92/49 irányelvet és különösen 40. cikkének (6) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes, ha valamely tagállam felügyeleti hatóságai az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosítás területén, a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján az említett tagállamban tevékenységet folytató vállalkozással szemben a biztosítottak és a vállalt biztosítási fedezetekből esetlegesen részesülő személyek érdekeinek védelme céljából sürgősséggel olyan intézkedéseket hoznak, mint új szerződések e tagállam területén történő megkötésének megtiltása, amely tilalmak a biztosítási tevékenység gyakorlásához szükséges engedély megadása egyik olyan alanyi feltételének, eredendő vagy nem időközben bekövetkező, mérlegelés útján megállapított megsértésén alapulnak, mint a jóhírnévvel kapcsolatos feltétel. Ezzel szemben az említett irányelvvel nem ellentétes, ha e tagállam az őt szükséghelyzetben megillető jogok gyakorlása során megállapítja, hogy az érintett biztosítóintézet vezetőinek jóhírnevével kapcsolatos bizonyos hiányosságok vagy bizonytalanságok olyan valós és azonnal fenyegető veszélyt jelentenek, hogy a biztosítottak és a vállalt biztosítási fedezetből adott esetben részesülő más személyek érdekeit hátrányosan érintő szabálytalanságok valósulnak meg, és amennyiben ez az eset áll elő, azonnal elfogadja a megfelelő intézkedéseket, ami adott esetben például annak megtiltása, hogy e biztosítóintézet a területén új biztosítási szerződéseket kössön.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:

Az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosításra vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról és a 73/239/EGK irányelv, valamint a 88/357/EGK irányelv módosításáról szóló, 1992. június 18‑i 92/49/EGK tanácsi irányelvet (harmadik nem életbiztosítási irányelv) és különösen 40. cikkének (6) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes, ha valamely tagállam felügyeleti hatóságai az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosítás területén, a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján az említett tagállamban tevékenységet folytató vállalkozással szemben a biztosítottak és a vállalt biztosítási fedezetekből esetlegesen részesülő személyek érdekeinek védelme céljából sürgősséggel olyan intézkedéseket hoznak, mint új szerződések e tagállam területén történő megkötésének megtiltása, amely tilalmak a biztosítási tevékenység gyakorlásához szükséges engedély megadása egyik olyan alanyi feltételének, eredendő vagy időközben bekövetkezett, mérlegelés útján megállapított megsértésén alapulnak, mint a jóhírnévvel kapcsolatos feltétel. Ezzel szemben az említett irányelvvel nem ellentétes, ha e tagállam az őt szükséghelyzetben megillető jogok gyakorlása során megállapítja, hogy az érintett biztosítóintézet vezetőinek jóhírnevével kapcsolatos bizonyos hiányosságok vagy bizonytalanságok olyan valós és azonnal fenyegető veszélyt jelentenek, hogy a biztosítottak és a vállalt biztosítási fedezetből adott esetben részesülő más személyek érdekeit hátrányosan érintő szabálytalanságok valósulnak meg, és amennyiben ez az eset áll elő, azonnal elfogadja a megfelelő intézkedéseket, ami adott esetben például annak megtiltása, hogy e biztosítóintézet a területén új biztosítási szerződéseket kössön.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: olasz.