CELEX: 62016TJ0039
Európai uniós védjegy
Felszólalási eljárás
Az Európai Uniót megjelölő nemzetközi lajstromozás
NANA FINK ábrás védjegy
NANA korábbi európai uniós szóvédjegy
Az áruk hasonlóságának hiánya
A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja
A fellebbezési tanács által lefolytatandó vizsgálat terjedelme
A fellebbezés egészéről való döntési kötelezettség

A jogvita előzményei
2012. március 29‑én az a társaság, amelynek Nadine Fink a jogutódja lett, a Szellemi Tulajdon Világszervezetének (WIPO) Nemzetközi Irodáján keresztül 1111651. számon oltalmat szerzett az Európai Uniót megjelölő nemzetközi védjegyre, az alábbi ábrás megjelölés tekintetében:
E nemzetközi lajstromozásra a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 14., 18. és 26. osztályba tartozó áruk vonatkozásában került sor, amelyek ezen osztályok tekintetében az alábbi leírásnak felelnek meg:
—
14. osztály: „Nemesfémek és ötvözeteik, valamint az ilyen anyagokból készült, vagy ezekkel bevont, ezen osztályba tartozó áruk; ékszerek, drágakövek; órák és más időmérő eszközök; kulcskarikák és a hozzájuk tartozó díszek; óradobozok; nemesfémből készült cipzárak bevonatai és díszei”;
—
18. osztály: „Bőr és bőrutánzatok, ezen anyagokból készült olyan áruk, amelyek nem tartoznak más osztályokba; állatbőrök és irhák; utazótáskák és bőröndök; esernyők, táskák, tárcák”;
—
26. osztály: „övcsatok; nemesfémből készült cipzárak bevonatai és díszei”.
Ezt a nemzetközi lajstromozást az európai uniós védjegyről szóló, 2009. február 26‑i 207/2009/EK tanácsi rendelet (
HL 2009. L 78., 1. o.
) alapján bejelentették az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatalánál (EUIPO). A bejelentést a
Közösségi Védjegyértesítő
2012. április 13‑i 71/2012. számában hirdették meg. 2012. augusztus 24‑én N. Fink vált e nemzetközi lajstromozás jogosultjává.
2013. január 9‑én a felperes, a Nanu‑Nana Joachim Hoepp GmbH & Co. KG a 207/2009 rendelet 41. cikke és 156. cikke alapján felszólalt e nemzetközi lajstromozással szemben, amennyiben az az Európai Uniót jelölte meg, a fenti 2. pontban hivatkozott valamennyi áru vonatkozásában.
A felszólalás a NANA korábbi európai uniós szóvédjegyen alapult, amelyet 2011. április 19‑én 6218945. számon lajstromoztak, többek között a 14., 18. és 26. osztályba tartozó áruk tekintetében, az egyes osztályokra vonatkozóan a következő leírással:
—
14. osztály: „órák és más időmérő eszközök; divatékszerek; apró kulcskarika‑díszítőtárgyak; ékszerek; nemesfém‑dísztárgyak”;
—
18. osztály: „bőr és bőrutánzatok, valamint az ezen anyagokból készült, a 18. osztályba tartozó áruk; mindenféle (a 18. osztályba tartozó) táska; tárcák; tasakok; mindenféle (a 18. osztályba tartozó) bőrönd; esernyők, napernyők és sétapálcák; (a 18. osztályba tartozó) úti készletek és darabjaik”;
—
26. osztály: „művirágok”.
A felszólalás alátámasztásaként hivatkozott jogalap a 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja volt.
2014. január 21‑i határozatával a felszólalási osztály részben helyt adott a felszólalásnak. A felszólalást az áruk hasonlóságának hiánya miatt elutasította az alábbi áruk tekintetében:
—
14. osztály: „nemesfémből készült cipzárak kiegészítői és díszei; nemesfémek és ötvözeteik”;
—
18. osztály: „bőr és bőrutánzatok, amelyek nem tartoznak más osztályokba; állatbőrök és irhák”;
—
26. osztály: „övcsatok; nemesfémből készült cipzárak bevonatai és díszei”.
A felszólalási osztály helyt adott a felszólalásnak, a szóban forgó nemzetközi lajstromozás által érintett többi áru vonatkozásában fennálló összetéveszthetőség okán.
2014. március 7‑én a felperes a 207/2009 rendelet 58–64. cikke alapján fellebbezést nyújtott be a felszólalási osztály határozata ellen az EUIPO‑hoz.
2015. november 12‑i határozatával (a továbbiakban: a megtámadott határozat) az EUIPO első fellebbezési tanácsa elutasította a fellebbezést. Egyebek mellett úgy találta, hogy a felszólalási osztály az alábbi áruk tekintetében utasította el a felszólalást:
—
14. osztály: „nemesfémből készült cipzárak kiegészítői és díszei;”
—
18. osztály: „bőr és bőrutánzatok, amelyek nem tartoznak más osztályokba; állatbőrök és irhák”;
—
26. osztály: „övcsatok; nemesfémből készült cipzárak kiegészítői és díszei”.
A fellebbezési tanács úgy vélte, hogy ezen áruk és a korábbi védjeggyel jelölt áruk nem hasonlóak. Ennek keretében többek között kifejtette, hogy ezen áruk részben alkatrészek, és részben alapanyagok vagy félkész áruk – melyek elsősorban más áruk előállítására szolgálnak, és így egy különösen figyelmes szakértő közönséget céloznak meg –, míg a korábbi védjeggyel jelölt áruk készáruk, melyeket az észszerűen figyelmes végső fogyasztóknak szánnak. A fellebbezési tanács arra a következtetésre jutott, hogy a szóban forgó áruk hasonlóságának hiányában nem állt fenn az összetéveszthetőség az ütköző védjegyek között.
A felek kérelmei
A felperes keresetében azt kéri, hogy a Törvényszék:
—
helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
—
az EUIPO‑t kötelezze a költségek viselésére.
Az EUIPO azt kéri, hogy a Törvényszék:
—
utasítsa el keresetet;
—
a fellebbezőt kötelezze az eljárás költségeinek viselésére.
A jogkérdésről
A felperes által előadott egyes érvek elfogadhatóságáról
Az EUIPO úgy érvel, hogy a felperes a 14., 18. és 26. osztályba tartozó áruk hasonlóságával kapcsolatos állításait nagyrészt az olyan áruk tekintetében indokolja, mint „övek”, „ruházat”, vagy még inkább „bútorok”, „ágyneműk”, „anyagok művészeknek”, melyek valójában más olyan osztályokba tartoznak, melyek vonatkozásában a korábbi védjegyet lajstromozták, melyek azonban nem képezték az EUIPO előtti igazgatási eljárás tárgyát. Ennélfogva a felperes által ezen áruk tekintetében nyújtott magyarázatokat elfogadhatatlannak kell tekinteni.
Egyébiránt az EUIPO úgy érvel, hogy a felperes első ízben a Törvényszék előtt hivatkozik új érvekre. E tekintetben az EUIPO először is a felperes azon állítására hivatkozik, mely szerint a „bőr”, valamint az „állatbőrök és irhák” nem kizárólag készáruvá alakításra szánt alapanyagok, hanem önmagukban – többek között dísztárgyakként – közvetlenül a piacon is értékesített áruk. Ezt követően az EUIPO úgy véli, hogy szintén új a felperes arra vonatkozó érvelése, miszerint a korábbi védjegyet, melynek jogosultja, maguk a „bőrutánzatok” tekintetében is lajstromozták. Végül az EUIPO a felperes azon érvének új mivoltára hivatkozik, mely a fellebbezési tanácsok által azon korábbi határozatokban követett megközelítéssel kapcsolatos, melyekben a „bőr”, valamint az „állatbőrök és irhák” közötti hasonlóságot állapítottak meg egyfelől a félkész áruk, másfelől az ezekből készített kész áruk tekintetében. Mivel ezen érveket első ízben a Törvényszék előtt terjesztette elő a felperes, ezeket mint elfogadhatatlanokat el kell utasítani.
Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Törvényszékhez a 207/2009 rendelet 65. cikke értelmében benyújtott keresetek az EUIPO fellebbezési tanácsai által hozott határozatok jogszerűségének vizsgálatára irányulnak. Az említett rendelet keretében, a rendelet 76. cikkének alkalmazásában ezt a vizsgálatot a jogvita – a fellebbezési tanács előtt előadott – ténybeli és jogi hátterének alapján kell lefolytatni (lásd ebben az értelemben: 2005. február 1‑jeiSPAG kontra OHMI ‑ Dann és Backer (HOOLIGAN) ítélet,
T‑57/03
,
EU:T:2005:29
,
17.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ezenkívül, a Törvényszék eljárási szabályzatának 188. cikke értelmében a felek által a Törvényszék előtti eljárás keretében benyújtott beadványok nem változtathatják meg a fellebbezési tanács előtti eljárás tárgyát.
Ezen elvekre tekintettel kell megvizsgálni az EUIPO által a felperes bizonyos érveinek elfogadhatóságával kapcsolatban felhozott érveket.
A felperes által a szóban forgó áruk és az EUIPO előtti igazgatási eljárás tárgyát képező áruk közötti hasonlósággal kapcsolatban felhozott érv elfogadhatóságát illetően meg kell jegyezni, hogy a felszólalási nyomtatványon a felperes az „áruk és szolgáltatások, melyeken a felszólalás alapul” rubrikában nem „a lajstromozás/bejelentés tárgyát képező valamennyi áru és szolgáltatás” részt jelölte meg, hanem „az alábbi áruk és szolgáltatások” részt, és e rubrika alatt jelölte meg „a 14., 18. és 26. osztályba tartozó valamennyi áru”‑t. A felperes tehát a felszólalását kizárólag a korábbi védjegy által érintett, a 14., 18. és 26. osztályba tartozó árukra alapította. Következésképpen a felperesnek a más árukkal való hasonlóságra vonatkozó érvei nem tartozhatnak a fellebbezési tanács előtti fellebbezés tárgyához, és így azokat elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.
Ezzel szemben elfogadhatónak kell nyilvánítani a felperes azon érvét, mely szerint a „bőr”, valamint az „állatbőrök és irhák” nem csupán alapanyagokként, hanem készárukként is értékesített áruk.
A megtámadott határozat 32–35. pontjában a fellebbezési tanács lényegében közismert – azaz bárki által megismerhető vagy általánosan hozzáférhető forrásokból megismerhető – tényeket vett alapul, amikor megállapította, hogy a „bőr és bőrutánzatok, amelyek nem tartoznak más osztályokba; állatbőrök és irhák” félkész áruk, melyeket a korábbi védjeggyel ellátott kész áruk vásárlóközönségétől eltérő vásárlóközönségnek szántak.
Az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy az a fél, akivel szemben az EUIPO közismert tényeket hoz fel, vitathatja azok helytállóságát a Törvényszék előtt (2006. június 22‑iStorck kontra OHIM ítélet,
C‑25/05 P
,
EU:C:2006:422
,
52.
pont; 2009. június 3‑iZipcar kontra OHIM végzés,
C‑394/08 P
, nem tették közzé,
EU:C:2009:334
,
43.
pont; 2011. november 10‑iLG Electronics kontra OHIM ítélet,
C‑88/11 P
, nem tették közzé,
EU:C:2011:727
,
28.
pont).
Egyébiránt meg kell állapítani, hogy a felperesnek az EUIPO határozathozatali gyakorlatára vonatkozó érve szintén elfogadható, amennyiben az ítélkezési gyakorlat szerint e gyakorlatra a feleknek joguk van hivatkozni a Törvényszék előtt, akár első ízben is, még ha e gyakorlat az EUIPO előtti eljárásnál későbbi is (lásd ebben az értelemben: 2005. november 24‑iSadas kontra OHIM – LTJ Diffusion [ARTHUR ET FELICIE] ítélet,
T‑346/04
,
EU:T:2005:420
,
20.
pont).
Végül elfogadhatónak kell nyilvánítani, és érdemben meg kell vizsgálni a felperes azzal kapcsolatos érvét, hogy a korábbi védjegyet, melynek jogosultja, maguk a „bőrutánzatok” tekintetében is lajstromozták.
A felperes ezen érve lényegében a korábbi védjegy árujegyzékének értelmezésére vonatkozik. E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a fellebbezési tanács előtti ténybeli és jogi háttér részét képezte az a kérdés, hogy a 18. osztály szövegezését a korábbi védjegy vonatkozásában úgy kell‑e olvasni, hogy az magában foglalja a „bőrárukat”, magukat a „bőrutánzatokat”, és a „bőrutánzatból készült árukat”, vagy úgy kell‑e olvasni, hogy az csak a „bőrárukra” és a „bőrutánzatból készült árukra” vonatkozik.
Annak érdekében ugyanis, hogy a szóban forgó áruk azonosságát vagy hasonlóságát meg lehessen vizsgálni, az EUIPO fórumainak mindig meg kell határozniuk az ütköző védjegyek által érintett árukat, és ennek keretében adott esetben értelmezniük kell a védjegy által érintett áruk jegyzékét. A korábbi védjegy által érintett áruk jegyzékének értelmezésére vonatkozó érv tehát nem tekinthető a fellebbezési tanács előtt kezdeményezett jogvita keretein kívülinek. Azok a kérdések ugyanis, melyeket mindenképpen meg kell oldani a jogvita elbírálásához, részét képezték a fellebbezési tanács előtti ténybeli és jogi háttérnek (lásd ebben az értelemben: 2005. február 1‑jei HOOLIGAN ítélet,
T‑57/03
,
EU:T:2005:29
,
25.
pont).
A kereset tárgyát képező áruk téves meghatározásáról, valamint bizonyos árukkal kapcsolatos határozathozatal elmulasztásáról
Meg kell jegyezni, hogy a felperes a fellebbezési tanács előtti fellebbezésének indokolásában azt tüntette fel, hogy a felszólalási osztály a felszólalást a 14. osztályba tartozó „nemesfémből készült cipzárak kiegészítői és díszei”, a 18. osztályba tartozó „állatbőrök és irhák”, valamint a 26. osztályba tartozó „övcsatok; nemesfémből készült cipzárak kiegészítői és díszei” tekintetében utasította el.
Meg kell állapítani, hogy ebből a felsorolásból kimaradtak a „nemesfémek és ötvözeteik”, továbbá a „bőr és bőrutánzatok, amelyek nem tartoznak más osztályokba”, amelyek tekintetében a felszólalást szintén elutasították.
Jóllehet a fellebbezési tanács megvizsgálta a „bőr és bőrutánzatok” árukat, nem így járt el a „nemesfémek és ötvözeteik” tekintetében, minthogy úgy vélte, a felszólalási osztály nem utasította el a felszólalást ez utóbbi árukat illetően.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a felszólalási osztály határozatának rendelkező részéből az következik, hogy jóllehet az osztály elfogadta a felszólalást a „nemesfémből készült áruk és ötvözeteik” tekintetében, ezzel szemben elutasította azt a „nemesfémeket és ötvözeteiket” illetően, amelyek tekintetében úgy vélte, hogy nincs hasonlóság a korábbi védjeggyel jelölt árukkal. A felszólalási osztály a határozatának 6. oldalán kifejtette, hogy a felszólalást elutasította minden olyan áru esetében, amely nem mutat hasonlóságot a korábbi védjeggyel jelölt árukkal, és ezek közé tartoznak a „nemesfémek és ötvözeteik”.
Minthogy a fellebbezési tanács úgy vélte, hogy a felszólalási osztály a felszólalást kizárólag a megtámadott határozat 1. pontjában felsorolt áruk tekintetében utasította el, amely pont a 14. osztályba tartozó, a szóban forgó nemzetközi lajstromozás által érintett árukat illetően egyedül a „nemesfémből készült cipzárak kiegészítőire és díszeire” hivatkozott, és nem említette a „nemesfémeket és ötvözeteiket”, a feleket az eljárási szabályzat 89. cikkének értelmében pervezető intézkedéssel felkérték arra, hogy nyilatkozzanak egyfelől a fellebbezési tanács előtti jogvita tárgyának terjedelméről, és másfelől arról az esetleges hatásról, amelyet a fellebbezési tanács azon mulasztása gyakorol e jogvita kimenetelére, hogy nem foglalt állást a nemzetközi lajstromozást illetően a 14. osztályba tartozó „nemesfémekről és ötvözeteikről”.
A feltett kérdésekre válaszul a felperes egyfelől kifejtette, hogy a fellebbezés, amelyet a fellebbezési tanács elé terjesztett, a felszólalási osztály határozatának egészére vonatkozott, amennyiben a felszólalást elutasították. Ennélfogva, a fellebbezési tanács elé terjesztett fellebbezést ebben az értelemben úgy kell tekinteni, hogy az vitatja a felszólalás elutasítását a „bőr és bőrutánzatok”, továbbá a „nemesfémek és ötvözeteik” tekintetében is.
A felperes úgy véli, hogy a fellebbezési tanács által elkövetett mulasztást, miszerint nem határozott a „nemesfémekről és ötvözeteikről”, a megtámadott határozat hatályon kívül helyezésével kell szankcionálni.
Másfelől az EUIPO úgy nyilatkozott, hogy a felperes fellebbezési tanács előtt megfogalmazott fellebbezéséből nem lehet egyértelműen következtetni a jogvita tárgyának terjedelmére. Az EUIPO mindazonáltal megjegyezte, hogy a fellebbezési tanácsnak e kérelmet úgy kellett volna értelmeznie, mint amely kiterjed mindazon árukra, amelyek tekintetében a felszólalási osztály a felszólalást elutasította, amelyek közé tartoznak a „bőr és a bőrutánzatok”, valamint a „nemesfémek és ötvözeteik” is.
Az EUIPO szerint a fellebbezési tanács azon mulasztásából eredő hiba, hogy nem határozott a „nemesfémekről és ötvözeteikről”, nincs semmilyen hatással e jogvita kimenetelére, és ez annál is inkább így van, mivel a felperes saját maga sem említette ezeket az árukat sem az EUIPO‑hoz benyújtott fellebbezésében, sem a Törvényszék előtti kérelmében.
Tekintettel a fenti elemekre, meg kell állapítani, hogy a felperes fellebbezési tanácshoz benyújtott keresetének tárgya a felszólalási osztály határozatának teljes egésze volt, amennyiben az elutasította a felszólalást. E következtetés egyértelműen levezethető mind az EUIPO nyomtatványának a fellebbezés terjedelmére vonatkozó részéből, mind a felperes által a fellebbezés indokait ismertető beadványból. Egyfelől ugyanis az említett nyomtatványon a felperes azt a részt jelölte meg, amely szerint a határozatot teljes egészében megtámadja, másfelől beadványában a felperes először is azt kérte, hogy a fellebbezési tanács a felszólalást valamennyi érintett áru esetében fogadja el, másodszor pedig, hogy a nemzetközi lajstromozásnak az uniós oltalmát teljes mértékben utasítsa el. Mind a felperes, mind az EUIPO megerősítette egyébként a feltett kérdésekre adott válaszában, hogy a felperes által a fellebbezési tanácshoz benyújtott fellebbezést úgy kell tekinteni, mint amely a felszólalási osztály határozatának egésze ellen irányul, amennyiben az a felszólalást elutasította.
Ennélfogva meg kell állapítani, hogy a fellebbezési tanács annyiban mulasztott el határozni az elé terjesztett fellebbezésről, amennyiben az a felszólalásnak a szóban forgó nemzetközi lajstromozás vonatkozásában a 14. osztályba tartozó „nemesfémeket és ötvözeteiket” érintő elutasítására vonatkozott. Ezzel a fellebbezési tanács nem tett eleget a 207/2009 rendelet 64. cikke (1) bekezdésének első mondata szerinti azon kötelezettségének, hogy határozzon az elé terjesztett fellebbezésről. Márpedig e kötelezettséget úgy kell érteni, hogy a fellebbezési tanácsnak döntenie kell a hozzá benyújtott egyes kérelmek egészéről, amelyeket vagy helyben hagy, vagy mint elfogadhatatlant elutasít, vagy érdemben elutasít. Meg kell jegyezni, hogy mivel e kötelezettség figyelmen kívül hagyása befolyással bírhat a fellebbezési tanács határozatára, olyan lényeges eljárási szabályról van szó, amelynek a megsértése hivatalból vizsgálható (2008. június 10‑iGabel Industria Tessile kontra OHIM – Creaciones Garel [GABEL] ítélet,
T‑85/07
,
EU:T:2008:186
,
20.
pont).
Ellentétben azzal, amit az EUIPO állít a Törvényszék írásbeli kérdéseire adott válaszában, nem vélelmezhető, hogy a fellebbezési tanács a fellebbezés teljességének elutasításával megerősítette volna funkcionális folytonosság címén a felszólalási osztály „nemesfémekkel és azok ötvözeteivel” kapcsolatos álláspontját. A megtámadott határozatból ugyanis az következik, hogy a fellebbezési tanács figyelmen kívül hagyta, hogy ezek az áruk az elé terjesztett fellebbezés tárgyát képeznék. Ezért tehát nem tekinthető úgy, hogy a fellebbezési tanács magáévá tette volna a felszólalási osztály „nemesfémekre és azok ötvözeteire” vonatkozó álláspontját.
Meg kell jegyezni ezenfelül, hogy a Törvényszék nem hozhat döntést olyan kérdésben, amellyel kapcsolatban a fellebbezési tanács nem foglalt állást (lásd ebben az értelemben: 2011. július 5‑iEdwin kontra OHIM ítélet,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
,
72.
pont). Márpedig ebben az esetben ez a helyzet, minthogy vitathatatlan, hogy a fellebbezési tanács egyáltalán nem határozott a „nemesfémek és ötvözeteik” kérdésében. Ezért hatályon kívül kell helyezni a megtámadott határozatot, amennyiben a fellebbezési tanács nem határozott a szóban forgó nemzetközi lajstromozás tekintetében a 14. osztályba tartozó „nemesfémekről és ötvözeteikről”.
A korábbi védjegy által érintett árukról
A 18. osztályba tartozó, az ütköző védjegyekkel jelölt áruk közötti kapcsolatra vonatkozó elemzése keretében a felperes arra hivatkozik, hogy a korábbi védjegyet, amelynek jogosultja, „bőrből készült áruk”, „bőrutánzatok” mint olyanok, továbbá „bőrutánzatokból készült áruk” vonatkozásában lajstromozták. Érvelése a német nyelven megszövegezett árujegyzéken alapul, ezen a nyelven nyújtották be ugyanis a korábbi védjegyre vonatkozó lajstromozási kérelmet; és ez a következőképpen szól: „Waren aus Leder und Lederimitationen sowie Waren daraus (soweit in Klasse 18 enthalten)” [(a 18. osztályba tartozó) bőrből készült áruk, bőrutánzatok, valamint az abból készült áruk].
Az EUIPO vitatja a felperes érveit. Egyfelől kiemeli, hogy a 18. osztályba tartozó, a korábbi védjeggyel jelölt áruk jegyzékének megfogalmazása eltér a Nizzai Megállapodásétól, amely a következőképpen hangzik: „bőr és bőrutánzatok, amelyek nem tartoznak más osztályokba […]”. Másfelől az EUIPO arra hivatkozik, hogy az ezen osztály címén biztosított oltalom terjedelme pontatlan és értelmezést igényel, és semmi esetre sem felel meg az egyértelműség és pontosság kritériumának, amelyet a Bíróság a 2012. június 19‑iChartered Institute of Patent Attorneys ítéletében állapított meg (
C‑307/10
,
EU:C:2012:361
).
Meg kell állapítani, hogy a 207/2009 rendelet 120. cikke (3) bekezdésének értelmében, amely szerint „[k]étség esetén a hivatal nyelvei közül az azon a nyelven készült szöveg a hiteles, amelyen az európai uniós védjegybejelentést benyújtották”, az oltalom terjedelmét a jelen ügyben a szóban forgó szöveg német nyelvű változata alapján kell meghatározni (lásd ebben az értelemben: 2013. március 21‑iEvent kontra OHIM – CBT Comunicación Multimedia [eventer EVENT MANAGEMENT SYSTEMS] ítélet,
T‑353/11
, nem tették közzé,
EU:T:2013:147
,
–
16.
pont).
Egyébiránt emlékeztetni kell arra, hogy a közösségi védjegyről szóló 40/94/EK tanácsi rendelet végrehajtásáról szóló, 1995. december 13‑i 2868/95 bizottsági rendelet (
HL 1995. L 303., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 189. o.) tényállás időpontjában alkalmazandó változata 2. szabálya (2) bekezdésének értelmében azon áruk és szolgáltatások jegyzékét, amelyekre vonatkozóan védjegyoltalmat kértek, úgy kell megfogalmazni, hogy az egyértelműen kifejezze az áruk és szolgáltatások jellegét.
Következésképpen a valamely megjelölés európai uniós védjegyként való lajstromozását kérelmezőnek kell a bejelentésében feltüntetnie azon áruk vagy szolgáltatások jegyzékét, amelyekre a lajstromozást kéri, és az említett áruk vagy szolgáltatások mindegyikére olyan leírást nyújtania, amely egyértelműen kifejezi azok jellegét (2011. november 23‑iPukka Luggage kontra OHIM – Azpiroz Arruti [PUKKA] ítélet,
T‑483/10
, nem tették közzé,
EU:T:2011:692
,
37.
pont).
Ezt az egyértelműségi követelményt egyébként a 2012. június 19‑iChartered Institute of Patent Attorneys ítélet (
C‑307/10
,
EU:C:2012:361
) is megerősítette, amelyre az EUIPO is hivatkozik észrevételeiben, és amely ítéletben a Bíróság kimondta, hogy az európai uniós védjegybejelentés tárgyát képező árukat vagy szolgáltatásokat a bejelentőnek kellően egyértelműen és pontosan meg kell jelölnie, annak érdekében, hogy az illetékes hatóságok és a gazdasági szereplők pusztán ennek alapján is meg tudják határozni a védjegy oltalmának terjedelmét (2012. június 19‑iChartered Institute of Patent Attorneys ítélet,
C‑307/10
,
EU:C:2012:361
,
64.
pont).
Meg kell említeni, hogy a jelen esetben a fent említett német szöveg kétféleképpen érthető. Egyfelől értelmezhető a felperes által javasolt módon, a fenti 40. pontban ismertetettek szerint. Ez az értelmezés azon az előfeltételezésen alapul, hogy amennyiben az „áru” kifejezést mind az érintett 18. osztályba tartozó áruk leírásának elején, mind a végén használják, az első előfordulás kizárólag a „bőr” elemrevonatkozik, míg a „sowie Waren daraus (soweit in Klasse 18 enthalten)” [továbbá az abból készült áruk (amelyek a 18. osztályba tartoznak)] kifejezés a „bőrutánzatok” elemre vonatkozik. Ebből következik, hogy ezen értelmezés szerint az említett megfogalmazás kiterjed a „bőrutánzatokra” is. Másfelől, a szöveg érthető az EUIPO által elfogadott értelmezés szerint is, miszerint az csak a „bőrből és bőrutánzatból készült árukra”, mint készárukra hivatkozik.
Meg kell állapítani, hogy a fent említett két eltérő értelmezést megengedve, a felperes által a korábbi védjegy által oltalmazott, a 18. osztályba tartozó áruk jegyzékének megszövegezését illetően választott megfogalmazás félreérthető, következésképpen nem felel meg a 2868/95 rendelet 2. szabályának (2) bekezdéséből és az ítélkezési gyakorlatból következő egyértelműségi követelménynek. Meg kell jegyezni, hogy a felperes saját maga hozta létre e kétértelműséget, azzal, hogy a 18. osztály általános megjelölést kiegészítette a „Waren aus” (‑ból/‑ből készült áruk) szavakkal. Márpedig, a fenti 44. és 45. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a felperes kötelezettsége a korábbi védjegy által érintett, a 18. osztályba tartozó áruk jegyzékének egyértelmű megfogalmazása. Különösen, ha a felperes oltalmat kívánt szerezni a „bőrutánzatokra”, olyan megfogalmazást kellett volna választania az árujegyzék tekintetében, amelyből ez a szándék egyértelműen kitűnik.
Meg kell állapítani, hogy a védjegyjogosult nem húzhat hasznot abból, hogy megsértette az árujegyzék egyértelmű és pontos meghatározásával kapcsolatos kötelezettségét. Az érintett szöveget mindenesetre nem lehet úgy értelmezni, hogy az kiterjedjen, a felperesnek kedvezően, magukra a „bőrutánzatokra” is.
A felperes azon érvét tehát el kell utasítani, amely szerint a korábbi védjegy oltalma a „bőrutánzatokra” is kiterjed.
A 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére alapított jogalapról
A felperes lényegében egyetlen, a 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére alapított jogalapra hivatkozik.
Keresetét egy sor kifogásra alapítja, amelyek a fellebbezési tanács által a megtámadott határozatban végzett, az ütköző védjegyek közötti összetéveszthetőség hiányát érintő értékelésre vonatkoznak. Közelebbről, a felperes arra hivatkozik, hogy a fellebbezési tanács tévesen vélte úgy, hogy nem volt hasonlóság a nemzetközi lajstromozással érintett áruk és a korábbi védjegy által érintett áruk között. Ebből következően úgy véli, hogy a tanács tévesen állapította meg az összetéveszthetőség hiányát.
Az EUIPO vitatja a felperes érveit.
Először is, meg kell jegyezni, hogy a 207/2009 rendelet 151. cikkének (1) bekezdése értelmében az Európai Uniót megjelölő nemzetközi lajstromozásnak – a védjegyek nemzetközi lajstromozásáról szóló Madridi Megállapodáshoz kapcsolódó, 1989. június 27‑én, Madridban elfogadott Jegyzőkönyv (
HL 2003. L 296. 22. o.
) 3. cikkének (4) bekezdése alapján meghatározott napjától – ugyanaz a hatálya, mint az európai uniós védjegybejelentésnek. A 207/2009 rendelet 156. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy az Európai Uniót megjelölő nemzetközi lajstromozással szemben – a meghirdetett európai uniós védjegybejelentésekkel azonos módon – felszólalásnak van helye.
A 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében a korábbi védjegy jogosultjának felszólalása alapján a megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha azt azon a területen, ahol a korábbi védjegy oltalom alatt áll, a fogyasztók összetéveszthetik a korábbi védjeggyel való azonossága vagy hasonlósága, valamint a védjeggyel jelölt áruk vagy szolgáltatások azonossága vagy hasonlósága miatt. Az összetéveszthetőség magában foglalja azt az esetet is, ha a fogyasztók a megjelölést gondolati képzettársítás (asszociáció) útján kapcsolhatják a korábbi védjegyhez.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint fennáll az összetéveszthetőség, ha a vásárlóközönség azt hiheti, hogy a szóban forgó áruk vagy szolgáltatások ugyanattól a vállalkozástól vagy adott esetben gazdaságilag egymással kapcsolatban álló vállalkozásoktól származnak. Ugyanezen ítélkezési gyakorlat szerint az összetéveszthetőséget átfogóan kell értékelni az alapján, hogy az érintett vásárlóközönség milyen képet alkot a megjelölésekről és a szóban forgó árukról vagy szolgáltatásokról, és figyelembe kell venni valamennyi, az adott ügyre jellemző tényezőt, különösen a megjelölések és a megjelölt áruk vagy szolgáltatások hasonlósága közötti kölcsönös függőséget (lásd: 1998. szeptember 29‑iCanon ítélet,
C‑39/97
,
EU:C:1998:442
,
16.
,
17.
és
29.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2003. július 9‑iLaboratorios RTB kontra OHIM – Giorgio Beverly Hills [GIORGIO BEVERLY HILLS] ítélet,
T‑162/01
,
EU:T:2003:199
,
–
33.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának alkalmazásában az összetéveszthetőség előfeltétele, hogy az ütköző védjegyek azonosak vagy hasonlóak legyenek, és hogy a védjegybejelentésben szereplő áruk vagy szolgáltatások azonosak vagy hasonlóak legyenek. E feltételeknek együttesen kell teljesülniük (lásd: 2013. március 8‑iMayer Naman kontra OHIM – Daniel e Mayer [David Mayer] ítélet,
T‑498/10
, nem tették közé,
EU:T:2013:117
,
47.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ezeknek a fent említett elveknek a fényében kell megvizsgálni, hogy a fellebbezési tanács helyesen vélte‑e úgy, hogy az ütköző védjegyek között fennáll a szóban forgó áruk vonatkozásában az összetéveszthetőség.
Az érintett vásárlóközönségről
Az ítélkezési gyakorlat szerint az összetéveszthetőség átfogó értékelésénél az érintett áruk átlagos fogyasztóját kell figyelembe venni, aki szokásosan tájékozott, észszerűen figyelmes és körültekintő. Azt is számításba kell venni, hogy az átlagos fogyasztó figyelme a szóban forgó áruk vagy szolgáltatások kategóriájától függően változó lehet (lásd: 2007. február 13‑iMundipharma kontra OHIM – Altana Pharma [RESPICUR] ítélet,
T‑256/04
,
EU:T:2007:46
,
42.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy tekintettel arra, hogy a korábbi védjegy európai uniós védjegy, az összetéveszthetőség értékelése szempontjából releváns terület az Unió területe, amit a fellebbezési tanács helyesen állapított meg, és amit végeredményében a felperes sem vitat.
Ezzel szemben, a felperes vitatja a fellebbezési tanács azon következtetését, amely szerint az összetéveszthetőség értékelése szempontjából releváns fogyasztói csoport különösen figyelmes szakértő közönségből állna.
Amennyiben a felperes által e kérdés tekintetében előterjesztett érvek jórészt egybeesnek a szóban forgó áruk összehasonlításának elemzésével összefüggő bizonyos elemekkel, ezen érvek vizsgálatára az említett áruk közötti hasonlóság értékelésének szakaszában kerül sor.
Ennélfogva a kereset vizsgálatát az áruk összehasonlításával kell folytatni.
Az áruk összehasonlításáról
– A 14. és 26. osztályba tartozó árukról
A megtámadott határozatban a fellebbezési tanács egyfelől megállapította, hogy a nemzetközi lajstromozás, illetve a korábbi védjegy által érintett, a 14. és a 26. osztályba tartozó két árucsoport jellegében, rendeltetésében és használatában eltér. Arra a következtetésre jutott, hogy az említett áruk között nincs hasonlóság, mivel az övcsatok, továbbá a nemesfémből készült cipzárak kiegészítői és díszei alkatrészek, amelyeket elsősorban cipzárak vagy övek előállítására vagy díszítésére használnak, és ennélfogva félkész áruknak minősülnek, míg a korábbi védjegy által érintett, a 14. és a 26. osztályba tartozó áruk készáruk, amelyek részben az idő mutatására és mérésére szolgálnak („órák és más időmérő eszközök”), részben pedig divatékszernek vagy dísznek szántak.
A fellebbezési tanács egyébiránt megjegyezte, hogy a szóban forgó áruk nem állnak kiegészítő kapcsolatban, mivel a vitatott alkatrészek sem nem nélkülözhetetlenek, sem nem fontosak a korábbi védjegy által érintett, a 14. és 26. osztályba tartozó késztermékek használata szempontjából. Ezenfelül, a szóban forgó árukat nem ugyanazon forgalmazási csatornákon keresztül kínálják. Szerepük teljesen eltérő, és nem is versengő jellegűek. Végül, tekintve, hogy a szóban forgó áruknak nem azonos a célközönsége, ezért nem helyettesíthetők egymással. Következésképpen a fellebbezési tanács megállapította, hogy a 14. és 26. osztályba tartozó szóban forgó áruk nem hasonlóak.
Másfelől, a fellebbezési tanács úgy vélte, hogy a korábbi védjegy által érintett, a 18. osztályba tartozó készáruk, különösen a „táskák”, mind jellegüket, mind rendeltetésüket tekintve különböznek a szóban forgó nemzetközi lajstromozás által érintett, a 14. és a 26. osztályba tartozó alkatrészektől. Még azt feltételezve is, hogy a cipzárak és övek alkatrészei szükségesek lehetnek a korábbi védjegy által érintett, a 18. osztályba tartozó készáruk használatához, amennyiben ezek cipzárral, övvel vagy szíjjal készülnek, az érintett fogyasztók ennek ellenére nem vélelmeznék, hogy ezeket az árukat ugyanazok a gyártók kínálják.
A felperes több okból vitatja a fellebbezési tanács megállapítását. Először is, úgy érvel, hogy a tanács nem vette figyelembe, hogy a szóban forgó árukat külön is lehet használni, olyan önálló áruként, amelyet szintén a végső fogyasztónak szánnak. E tekintetben a felperes különösen a „cipzárak […] díszei” kifejezéssel jelölt árucikkek sokféleségére hivatkozik – ilyenek például az apró díszítőtárgyak, láncok, karikák –, amelyekkel díszítési céllal kiegészíthetők készáruk, például táskák vagy ruhák cipzárjai. Ugyanígy az „övcsatokat” is lehet önálló áruként forgalmazni, amelyek segítségével a végső fogyasztók a testhez rögzíthetnek például hosszú szöveteket, köztük redőzött szöveteket, lepleket, miseruhákat, vagy hangsúlyosabbá tehetik a formájukat. Ezenfelül a felperes arra hivatkozik, hogy a szóban forgó árukat ugyanazok a gyártók forgalmazzák, ugyanaz a közönség vásárolja és ugyanazon árusítóhelyeken kínálják. Ennélfogva a célközönség arra a következtetésre juthat, hogy ezen áruk között közvetlen rokonság és kiegészítő kapcsolat áll fenn. Egyébiránt az említett áruk egymást kiegészítő mivolta azok esztétikai jellegű rendeltetésének egybeesésén alapul, minthogy készáruk díszítésére szolgának.
Az EUIPO vitatja a felperes érveit.
Először is emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a szóban forgó áruk vagy szolgáltatások hasonlóságának értékelésénél figyelembe kell venni az áruk vagy szolgáltatások kapcsolatát jellemző összes releváns tényezőt. E tényezők felölelik különösen azok természetét, rendeltetését, használatát, illetve versengő vagy kiegészítő voltukat. További tényezőket is figyelembe lehet venni, mint az érintett áruk forgalmazási csatornái (lásd: 2007. július 11‑iEl Corte Inglés kontra OHIM – Bolaños Sabri [PiraÑAM diseño original Juan Bolaños] ítélet,
T‑443/05
,
EU:T:2007:219
,
37.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Először is, a felperes azon érvét illetően, amely szerint a 14. és a 26. osztályba tartozó szóban forgó áruk, nevezetesen „a nemesfémből készült cipzárak […] díszei” és az „övcsatok” önálló árukként közvetlenül a végső fogyasztó számára is forgalmazhatók, meg kell állapítani, hogy még ha ez is lenne a helyzet, e körülmény alapján akkor sem lehetne kétségbe vonni, hogy ezeket az árukat elsődlegesen készárukat előállító szakembereknek, közelebbről övek és cipzárak gyártóinak kívánják eladni.
E megállapítást nem kérdőjelezik meg a felperes által előterjesztett érvek. E tekintetben különösen meg kell jegyezni, hogy a felperes azon érve, amely szerint az „övcsatokkal” a végső fogyasztók a testhez rögzíthetnek például redőzött szöveteket, lepleket, miseruhákat, nem elfogadható. Az „övcsatok” ugyanis természetüknél és rendeltetésüknél fogva arra szolgálnak, hogy öveket lehessen becsatolni velük, és azok nem a felperes által megjelölt használatra szánt áruk.
Egyébiránt meg kell állapítani, hogy a felperes állítása szerint a szóban forgó árukat ugyanazok a gyártók vagy egymással kapcsolatban álló gyártók forgalmazzák, ugyanazon árusítóhelyeken kínálják, és ráadásul ugyanazon részlegen. Ugyanakkor a felperes e tekintetben csupán ezen állításra szorítkozik, és nem határozza meg közelebbről, hogy meglátása szerint milyen típusú vállalkozás gyárt a szóban forgó áruk mellett a korábbi védjegy által érintett árukat is, és milyen árusítóhelyeken kínálják ezeket az árukat.
Másodszor, el kell utasítani a felperesnek a szóban forgó áruk kiegészítő jellegével kapcsolatos érvét, amely a készáruk díszítésére irányuló, esztétikai jellegű rendeltetésük egybeesésén alapul.
E tekintetben emlékeztetni kell arra mindenekelőtt, hogy az ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a kiegészítő áruk vagy szolgáltatások olyan, egymással szoros kapcsolatban álló áruk vagy szolgáltatások, amelyek egyike annyira nélkülözhetetlen vagy fontos a másik használatához, hogy a fogyasztók azt gondolhatják, hogy ugyanazon vállalkozás felel ezen termékek előállításáért vagy szolgáltatások nyújtásáért (lásd: 2015. április 30‑iTecalan kontra OHIM – Ensinger [TECALAN] ítélet,
T‑100/14
, nem tették közzé,
EU:T:2015:251
,
40.
pont; lásd még ebben az értelemben: 2009. január 22‑iCommercy kontra OHIM – easyGroup IP Licensing [easyHotel] ítélet,
T‑316/07
,
EU:T:2009:14
,
57.
és
58.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Egyébiránt az ítélkezési gyakorlat szerint az ilyen esztétikai kiegészítő jellegnek tényleges esztétikai szükségszerűségből kell állnia, abban az értelemben, hogy az egyik áru nélkülözhetetlen vagy fontos egy másik áru használatához, és a fogyasztók szokásosnak és általánosnak tekintik az említett áruk együttes használatát (2007. július 11‑iMülhens kontra OHIM – Minoronzoni [TOSCA BLU] ítélet,
T‑150/04
,
EU:T:2007:214
,
36.
pont; lásd még ebben az értelemben: 2005. március 1‑jeiSergio Rossi kontra OHIM – Sissi Rossi [SISSI ROSSI] ítélet,
T‑169/03
,
EU:T:2005:72
,
60.
és
62.
pont).
A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy a szóban forgó áruk, azaz egyfelől a szóban forgó nemzetközi lajstromozás által érintett, a 14., illetve a 26. osztályba tartozó „övcsatok” és „nemesfémből készült cipzárak kiegészítői és díszei”, és másfelől az ugyanezen osztályokba sorolt, a korábbi védjegy által érintett áruk, azaz órák és más időmérő eszközök, divatékszerek, vagy még a díszítőtárgyak, például az apró, kulcskarika‑díszítőtárgyak, a nemesfémdísztárgyak, valamint a művirágok különböző jellegüknél fogva nem nélkülözhetetlenek, de még csak nem is fontosak az érintett áruk használata szempontjából.
A felperes azon érvét illetően, amely szerint egyrészt a „nemesfémből készült cipzárak […] díszei” és másrészt a 18. osztályba sorolt, a korábbi védjegy által érintett „táskák” kiegészítő jellegűek, meg kell jegyezni, hogy „a nemesfémből készült cipzárak […] díszei” nem fontosak és nem nélkülözhetetlenek egy táska használatához. Egy táska ugyanis, még ha van is cipzárja, a cipzár díszítése nélkül is használható. Egyébként, a kérdést afelől közelítve meg,, hogy a „táskák” mennyiben fontosak, sőt nélkülözhetetlenek „nemesfémből készült cipzárak kiegészítői és díszei” használatához, meg kell állapítani, hogy mindenképpen igaz, hogy a cipzárdíszítés használatához szükség van cipzárral ellátott árura. Ugyanakkor meg kell állapítani azt is, hogy nem kizárólag táskák rendelkezhetnek ilyen zárrendszerrel. Cipzárdíszítés használható például cipzárral ellátott ruha esetében is. Egyébiránt e tekintetben meg kell jegyezni, hogy vannak olyan táskák is, amelyek nem rendelkeznek cipzárral. A „nemesfémből készült cipzárak […] díszei” és a „táskák” közötti kapcsolat tehát nem túl szoros. E tekintetben rá kell mutatni, hogy ahhoz, hogy az áruk közötti hasonlóságot egymást kiegészítő jellegük okán meg lehessen állapítani, nem elegendő, ha az adott áru nélkülözhetetlen vagy fontos a másik használatához, hanem arra is szükség van, hogy e körülmény következtében a fogyasztó azt gondolja, hogy ugyanazon vállalkozás felel ezen áruk előállításáért (lásd a fenti 73. pontot). Más szóval, meg kell vizsgálni, hogy a „táskák” fontosak‑e a „nemesfémből készült cipzárak […] díszei” használatához annyira, hogy a vásárlóközönség azt gondolhatja, hogy ugyanazon vállalkozás felel ezen áruk előállításáért (lásd ebben az értelemben: 2013. május 14‑iSanco kontra OHIM – Marsalman [Csirke ábrázolása] ítélet,
T‑249/11
,
EU:T:2013:238
,
39.
pont). Meg kell állapítani, hogy a „nemesfémből készült cipzárak […] díszei” és a „táskák” közötti kapcsolat nem kellően szoros ahhoz, hogy a fogyasztók azt gondolhassák, hogy ugyanaz a vállalkozás felel ezen áruk előállításáért. A vásárlóközönség nem várja, hogy egy táskakészítő eladásra kínáljon cipzárdíszeket is.
Egyébiránt meg kell jegyezni, hogy amint a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 26. pontjában megállapította, azon tény, miszerint a vitatott áruk mindegyike szolgálhat díszítési célokat, nem elegendő az áruk hasonlóságának megállapításához. Ez a körülmény ugyanis túlságosan általános tényezőnek bizonyul ahhoz, hogy önmagában indokolhassa azt a következtetést, amely szerint a szóban forgó áruk egymást kiegészítik, és ennélfogva hasonlóak.
A fentiekből következik, hogy el kell utasítani a felperesnek a szóban forgó áruk állítólagos kiegészítő jellegével kapcsolatos érvét.
A fenti 68. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében relevánsnak tekinthető egyéb tényezőket illetően egyfelől fontos emlékeztetni arra, hogy a felperes maga is elismerte, hogy a szóban forgó áruk nem versengenek. Másfelől meg kell állapítani, hogy különböző jellegük okán az érintett áruk nem helyettesíthetők egymással.
A fenti megfontolásokra tekintettel a fellebbezési tanács nem követett el hibát, amikor azt állapította meg, hogy a szóban forgó áruk nem hasonlóak.
– A 18. osztályba tartozó árukról
A megtámadott határozatban a fellebbezési tanács lényegében úgy találta, hogy a szóban forgó nemzetközi lajstromozással érintett, a 18. osztályba tartozó „bőr”, „bőrutánzatok”, valamint „állatbőrök és irhák” alapanyagok vagy félkész áruk, melyeket további megmunkálásra vagy feldolgozásra szántak, és amelyek ennek következtében bőrárugyártókat, azaz egy szakértő közönséget céloznak meg. A fellebbezési tanács úgy vélte, hogy az említett áruk lényegesen különböznek a korábbi védjeggyel jelölt áruktól, melyek végső fogyasztóknak szánt készáruk. A fellebbezési tanács szerint azon tény, miszerint a szóban forgó félkész áruk szükségesek a korábbi védjegy által érintett készáruk némelyikének – mint például a mindenféle táska és bőrönd, tárcák, vagy akár tasakok – gyártásához, nem elegendő az érintett áruk hasonlóságának megállapításához, amennyiben e készáruk más anyagokból is gyárthatók. A vásárlóközönség tehát nem fogja azt feltételezni, hogy az árukat ugyanazok a gyártók kínálják. A fellebbezési tanács arra a következtetésre jutott, hogy a szóban forgó, 18. osztályba tartozó áruk között nem áll fenn hasonlóság.
A felperes több okból is vitatja a fellebbezési tanács ezen értékelését. Először is, a felperes kifejti, hogy az EUIPO különböző fellebbezési tanácsai már korábbi határozatokban elismerték egyfelől a bőr, bőrutánzat, állatbőrök és irhák mint félkész áruk, és másfelől az ezen anyagokból gyártott készáruk közötti hasonlóság megállapításának lehetőségét. Egyébiránt úgy érvel, hogy a bőr, bőrutánzat, valamint állatbőrök és irhák maguk sem kizárólag félkész árukként vagy alapanyagokként kerülnek értékesítésre, hanem azokat mint olyanokat közvetlenül a végső fogyasztónak is kínálják. E tekintetben a felperes ezen áruknak a dísztárgyként – például padlószőnyegként vagy fali díszként – történő használatára hivatkozik. Ráadásul az állatbőröket és irhákat ágy‑ vagy ülésvédőként is használják. Ezekben az esetekben a vitatott árukat nem dolgozzák fel más árukká, hanem önálló árukként használják. A felperes véleménye szeirnt a szóban forgó áruk ennélfogva hasonlóak.
Az EUIPO vitatja a felperes érveit.
Először is a felperesnek a fellebbezési tanácsok korábbi határozathozatali gyakorlatával kapcsolatos érvét illetően, mely szerint a fellebbezési tanácsok hasonlóságot állapítottak meg egyfelől a „bőr”, az „állatbőrök és irhák” mint félkész áruk, és másfelől az ezekből gyártott kész áruk között, meg kell állapítani, hogy az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy az EUIPO fellebbezési tanácsainak valamely megjelölés európai uniós védjegyként történő lajstromozására vonatkozó, a 207/2009 rendelet alapján meghozandó határozatai nem diszkrecionális jogkörben, hanem mérlegelést nem engedő hatáskörben hozott határozatok. Ennélfogva az említett határozatok jogszerűségét kizárólag e rendelet alapján lehet megítélni, nem pedig a fellebbezési tanácsok korábbi határozathozatali gyakorlata alapján (2007. április 26‑iAlcon kontra OHIM,
C‑412/05. P
,
EU:C:2007:252
,
65.
pont; 2005. november 24‑iSadas kontra OHIM – LTJ Diffusion [ARTHUR ET FELICIE] ítélet,
T‑346/04
,
EU:T:2005:420
,
71.
pont). Ezenfelül mindenesetre ki kell emelni, hogy a Törvényszék már kimondta, hogy a „bőr és a bőrutánzatok”, illetve az ezekből készített áruk, mint a táskák, bőröndök, esernyők, napernyők, sétapálcák mint a jelen ügyben a korábbi védjegy által érintett áruk nem hasonlóak (lásd ebben az értelemben: 2010. november 25‑iVidieffe kontra OHIM – Ellis International Group [GOTHA] ítélet,
T‑169/09
, nem tették közzé,
EU:T:2010:484
,
7.
és
29.
pont).
Másodszor a felperes azon érvét illetően, mely szerint a bőr, a bőrutánzatok, az állatbőrök és az irhák nem kizárólag félkész árukként vagy alapanyagokként kerülnek értékesítésre, hanem azok önálló árukként közvetlenül a végső fogyasztó számára is értékesíthetőek, meg kell állapítani, hogy még azt feltételezve is, hogy ez a helyzet, ez nem változtat azon, hogy e körülmény nem kérdőjelezi meg azon tényt, miszerint ezen árukat elsősorban egy szakmai közönségnek szánják (lásd ebben az értelemben: 2016. november 9‑iBirkenstock Sales kontra EUIPO [Egymást keresztező hullámvonalak mintájának ábrázolása] ítélet,
T‑579/14
, fellebbezés alatt,
EU:T:2016:650
,
32.
pont).
Egyébiránt meg kell állapítani, hogy a „bőr és bőrutánzatok; állatbőrök és irhák” jellege és rendeltetése eltér a korábbi védjegy által érintett árukétól. Ugyanis míg a szóban forgó nemzetközi lajstromozás által érintett áruk elsősorban bőráruk, valamint a bőrutánzatból, állatbőrből és irhából készült áruk gyártói számára szolgálnak alapanyagként, a korábbi védjegy által érintett áruk az emberi test részeinek elfedésére és beburkolására, tárgyak szállítására, illetve az eső és a nap elleni védelemre szolgálnak. E tekintetben egyébként meg kell jegyezni, hogy az uniós bíróság elismerte, hogy a korábbi védjegy által érintett áruk egy része – mint például az „esernyők” és a „napernyők” – az elsődleges funkciójukon túl a széles értelemben vett divatágazathoz tartozó árunak is tekinthetőek, amennyiben a fogyasztó azokat használhatja egy bizonyos külső megjelenés kialakításához (lásd ebben az értelemben: 2016. november 9‑iEgymást keresztező hullámvonalak mintájának ábrázolása ítélet,
T‑579/14
, fellebbezés alatt,
EU:T:2016:650
,
118.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A szóban forgó árukat eltérő jellegük miatt általában különböző gyártók állítják elő, és különböző értékesítési csatornákon keresztül forgalmazzák őket. Ezen áruk versenytársi viszonyban sem állnak egymással.
A „bőr és bőrutánzatok; állatbőrök és irhák”, illetve bizonyos, a 18. osztályba tartozó, a korábbi védjegy által érintett áruk esetleges egymást kiegészítő jellegét illetően emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a kiegészítő áruk olyan, egymással szoros kapcsolatban álló áruk, amelyek egyike annyira nélkülözhetetlen vagy fontos a másik használatához, hogy a fogyasztók azt gondolhatják, hogy ugyanazon vállalkozás felel mindkét áru előállításáért (lásd ebben az értelemben: 2007. július 11‑iPiraÑAM diseño original Juan Bolaños ítélet,
T‑443/05
,
EU:T:2007:219
,
48.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). A jelen esetben azonban meg kell állapítani, hogy a felperes nem jelölte meg azokat az okokat, melyek alapján a szóban forgó áruk egyike nélkülözhetetlen, de legalábbis fontos lenne a másik használatához.
A felperes nem állíthatja, hogy a korábbi védjeggyel jelölt áruk és a „bőr és bőrutánzatok; állatbőrök és irhák” kiegészítő áruk, annak alapján, hogy az előbbieket az utóbbiak felhasználásával gyártják. E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a fellebbezési tanács helytállóan állapította meg a megtámadott határozat 34–36. pontjában, hogy azon tény, miszerint a 18. osztályba tartozó, a szóban forgó nemzetközi lajstromozás által érintett áruk szükségesek a 18. osztályba tartozó, a korábbi védjegy által érintett áruk némelyikének – mint pédául a mindenféle táskáknak és bőröndöknek – a gyártásához, nem elegendő az érintett áruk közötti hasonlóság megállapításához, amennyiben ezen áruk más anyagokból is gyárthatóak, és ennélfogva a vásárlóközönség nem feltételezi, hogy az említett árukat ugyanazok a gyártók kínálják.
A fentiekből kitűnik, hogy a fellebbezési tanács értékelési hiba elkövetése nélkül állapíthatta meg, hogy a szóban forgó, a 18. osztályba tartozó áruk között nem áll fenn hasonlóság.
Meg kell jegyezni, hogy amennyiben az összetéveszthetőség megállapításához megkövetelt konjunktív feltételek egyike a jelen ügyben nem teljesül, a felperesnek a megjelölések hasonlóságával kapcsolatos érvei hatástalanok.
A fenti megfontolások összességére tekintettel meg kell állapítani, hogy a fellebbezési tanács helyesen állapította meg az ütköző védjegyek közötti összetéveszthetőség hiányát a szóban forgó áruk vonatkozásában.
Következésképpen a megtámadott határozatot annyiban kell hatályon kívül helyezni, amennyiben a fellebbezési tanács elmulasztott az elé terjesztett fellebbezésről a 14. osztályba tartozó, a szóban forgó nemzetközi lajstromozás által érintett „nemesfémek és ötvözeteik” tekintetében határozni. A keresetet ezt meghaladó részében el kell utasítani.
A költségekről
Az eljárási szabályzat 134. cikkének (3) bekezdése értelmében részleges pernyertesség esetén mindegyik fél maga viseli saját költségeit.
Ezért úgy kell határozni, hogy mindegyik fél maga viseli saját költségeit.

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (ötödik tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék hatályon kívül helyezi az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO) első fellebbezési tanácsának a Nanu‑Nana Joachim Hoepp GmbH & Co. KG és Nadine Fink közötti felszólalási eljárással kapcsolatban (R 679/2014‑1. sz. ügy) 2015. november 12‑én hozott határozatát annyiban, amennyiben a fellebbezési tanács nem hozott határozatot a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 14. osztályba tartozó, az 1111651. számon lajstromozott, az Európai Uniót megjelölő nemzetközi ábrás védjegy által érintett „nemesfémek és ötvözeteik” tekintetében.

2)
A Törvényszék a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.

3)
A felek maguk viselik saját költségeiket.

Gratsias
Dittrich
Xuereb
Kihirdetve Luxembourgban, a 2017. április 6‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: német.