CELEX: 62020CJ0682
Pritožba
Konkurenca
Omejevalni sporazumi
Sklep Evropske komisije o odreditvi pregleda
Pravna sredstva zoper izvedbo pregleda
Člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah
Pravica do učinkovitega pravnega sredstva
Uredba (ES) št. 1/2003
Člen 19
Uredba (ES) št. 773/2004
Člen 3
Zapis razgovorov, ki jih je opravila Komisija v okviru svojih preiskav
Začetek preiskave Komisije

Družbi Les Mousquetaires SAS in ITM Entreprises SAS (v nadaljevanju: Intermarché) s pritožbo predlagata delno razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 5. oktobra 2020, Les Mousquetaires in ITM Entreprises/Komisija (T‑255/17, EU:T:2020:460; v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je Splošno sodišče delno zavrnilo njuno tožbo na podlagi člena 263 PDEU za razglasitev ničnosti Sklepa Komisije C(2017) 1057 final z dne 9. februarja 2017, s katerim je bilo družbi Intermarché in vsem družbam, ki jih ta družba neposredno ali posredno nadzoruje, odrejeno, da se podredijo pregledu v skladu s členom 20(1) in (4) Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 (AT.40466 – Tute 1) (v nadaljevanju: prvi sporni sklep), in Sklepa Komisije C(2017) 1361 final z dne 21. februarja 2017, s katerim je bilo družbi Les Mousquetaires in vsem družbam, ki jih ta družba neposredno ali posredno nadzoruje, odrejeno, da se podredijo pregledu v skladu s členom 20(1) in (4) Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 (AT.40466 – Tute 1) (v nadaljevanju: drugi sporni sklep, skupaj s prvim spornim sklepom pa: sporna sklepa).

Pravni okvir

Uredba (ES)
št.
1/2003
V uvodni izjavi 25 Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov [101] in [102 PDEU] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205) je navedeno:
„Odkrivanje kršitev pravil konkurence postaja vedno težje, in da bi učinkovito zavarovali konkurenco, je treba dopolniti pooblastilo [Evropske k]omisije za izvajanje pregledov. Komisija mora biti zlasti pristojna za opravljanje razgovorov z vsemi osebami, ki bi lahko razpolagale z uporabnimi informacijami, in za zapisovanje njihovih izjav. V času pregleda so lahko uradniki, ki jih je imenovala Komisija, pooblaščeni tudi za zapečatenje med trajanjem pregleda. Običajno se pečati ne nameščajo za več kakor 72 ur. Uradniki, ki jih je imenovala Komisija, morajo imeti tudi pooblastila, da zahtevajo vse informacije, ki so pomembne za predmet in namen pregleda.“
V poglavju V z naslovom „Pooblastilo za preiskavo“ je člen 17 te uredbe, naslovljen „Preiskave posameznih panog in posameznih vrst sporazumov“,  ki v odstavku 1 določa:
„Kadar razvoj trgovine med državami članicami, togost cen ali druge okoliščine kažejo na možnost omejevanja ali izkrivljanja konkurence na skupnem trgu, lahko Komisija izvede svojo preiskavo znotraj posamezne panoge ali znotraj posamezne vrste sporazumov v več sektorjih. Med trajanjem te preiskave lahko Komisija od zadevnih podjetij ali podjetniških združenj zahteva, da ji priskrbijo informacije, ki so potrebne za uveljavljanje člena [101] in člena [102 PDEU], in lahko opravi vse preglede, ki so potrebni za ta namen.“
Člen 19 te uredbe, naslovljen „Pooblastilo za razgovore“, določa:
„1.      Za izpolnjevanje dolžnosti, ki jih nalaga ta uredba, lahko Komisija opravi razgovor z vsemi fizičnimi ali pravnimi osebami, ki v razgovor privolijo, zaradi zbiranja informacij v zvezi s predmetom preiskave.
2.      Kadar se razgovor iz odstavka 1 opravlja v poslovnih prostorih podjetja, Komisija o tem obvesti organ, pristojen za konkurenco v državi članici, na ozemlju katere razgovor poteka. Če organ, pristojen za konkurenco v tej državi članici, tako zahteva, lahko njegovi uradniki pri razgovoru sodelujejo z uradniki in drugimi spremljevalnimi osebami, ki jih je za vodenje razgovora pooblastila Komisija.“
Člen 20 iste uredbe, naslovljen „Pooblastilo Komisije za pregled“, določa:
„1.      Za izpolnjevanje dolžnosti, ki jih nalaga ta uredba, lahko Komisija izvaja vse potrebne preglede podjetij in podjetniških združenj.
2.      Uradniki in druge spremljevalne osebe, ki jih je Komisija pooblastila za izvajanje pregleda, so pooblaščeni, da:
(a)      vstopijo v vse prostore, zemljišča in prevozna sredstva podjetij in podjetniških združenj;
(b)      pregledajo poslovne knjige in drugo poslovno dokumentacijo ne glede na obliko, v kateri je predložena;
(c)      odvzamejo in pridobijo, ne glede na obliko, kopije ali izvlečke iz poslovnih knjig ali dokumentacije;
(d)      zapečatijo vse poslovne prostore ter poslovne knjige in dokumentacijo za trajanje in v obsegu, potrebnem za izvedbo pregleda;
(e)      zaprosijo katerega koli predstavnika ali člana osebja podjetja ali podjetniškega združenja za pojasnilo dejstev ali dokumentov, ki se nanašajo na predmet in namen pregleda, in njegove odgovore zapišejo v zapisnik.
3.      Uradniki in druge spremljevalne osebe, ki jih je Komisija pooblastila za izvajanje pregleda, uresničujejo svoja pooblastila s predložitvijo pisnega pooblastila, ki navaja predmet in namen pregleda in sankcije, ki so predvidene v členu 23, če izročene poslovne knjige ali druga poslovna dokumentacija o poslovanju ni popolna ali če odgovori na vprašanja v skladu z odstavkom 2 tega člena niso točni ali so zavajajoči. Komisija pred pregledom pravočasno obvesti o tem organ, pristojen za konkurenco v državi članici, na ozemlju katere se bo izvajal pregled.
4.      Podjetja in podjetniška združenja se morajo podrediti pregledom, ki jih z odločbo odredi Komisija. Odločba podrobno navaja predmet in namen pregleda, določi datum začetka in navede sankcije, ki jih predvidevata člena 23 in 24, ter pravico […] do pritožbe zoper odločbo [pred Sodiščem Evropske unije]. Komisija sprejme take odločbe po posvetovanju z organom, pristojnim za konkurenco v državi članici, na ozemlju katere se bo izvajal pregled.
5.      Uradniki, pa tudi tisti, ki jih pooblasti ali imenuje organ, pristojen za konkurenco v državi članici, na ozemlju katere se bo izvedel pregled, na zahtevo tega organa ali Komisije aktivno pomagajo uradnikom in drugim spremljevalnim osebam, ki jih je Komisija pooblastila. Za to so jim dodeljena pooblastila, ki so navedena v odstavku 2.
6.      Kadar uradniki in druge spremljevalne osebe, ki jih je Komisija pooblastila, ugotovijo, da podjetje nasprotuje pregledu, ki je bil odrejen v skladu s tem členom, jim zadevna država članica ponudi potrebno sodelovanje in, če je to potrebno, zagotovi tudi podporo policije ali drugega ustreznega izvršilnega organa, da jim omogoči izvedbo pregleda.
7.      Če se za sodelovanje, ki ga navaja odstavek 6, po nacionalnih pravilih zahteva odobritev pravosodnega organa, se vloži prošnja za tako odobritev. Prošnja za takšno odobritev se lahko vloži tudi kot previdnostni ukrep.
8.      Kadar se zaprosi za odobritev iz odstavka 7, nacionalno sodišče nadzoruje, da je odločba Komisije pristna in da predvideni prisilni ukrepi niso niti enostranski niti pretirani glede na predmet pregleda. Pri nadzoru sorazmernosti prisilnih ukrepov lahko nacionalno sodišče Komisijo neposredno ali prek organa, pristojnega za konkurenco v državi članici, prosi za podrobne razlage zlasti v zvezi z razlogi, ki jih ima Komisija za sum kršitve členov [101] in [102 PDEU], pa tudi v zvezi z resnostjo domnevne kršitve in naravo vpletenosti zadevnega podjetja. Vendar pa nacionalno sodišče ne more dvomiti o potrebnosti pregleda niti ne sme zahtevati zagotovitve informacij, ki so v spisu Komisije. Nadzor zakonitosti odločbe Komisije je pridržan za Sodišče.“
Člen 23 Uredbe št. 1/2003, naslovljen „Globe“, v odstavku 1 določa:
„Komisija lahko podjetjem in podjetniškem združenjem z odločbo določi globe, ki ne presegajo 1 % skupnega prometa v predhodnem poslovnem letu, kadar naklepno ali iz malomarnosti:
[…]
(c)      pri pregledih po členu 20 predložijo nepopolne poslovne knjige in drugo poslovno dokumentacijo ali ne dopuščajo pregledov po členu 20(4);
(d)      v odgovoru na vprašanje, postavljeno po členu 20(2)(e),
–        dajo napačen ali zavajajoč odgovor,
–        v roku, ki ga določi Komisija, ne popravijo nepopolnega ali zavajajočega odgovora člana svojega osebja, ali
–        ne dajo ali nočejo dati popolnega odgovora o dejstvih, ki se nanašajo na predmet in namen pregleda, ki je bil odrejen z odločbo, sprejeto v skladu s členom 20(4);
(e)      prelomijo pečate, ki so jih v skladu s členom 20(2) namestili uradniki ali druge spremljevalne osebe, ki jih je pooblastila Komisija.“

Uredba (ES)
št.
773/2004
Člen 2 Uredbe Komisije (ES) št. 773/2004 z dne 7. aprila 2004 v zvezi z vodenjem postopkov Komisije v skladu s členoma [101] in [102 PDEU] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 3, str. 81), naslovljen „Začetek postopka“, v odstavku 3 določa:
„Komisija lahko izvaja svoja pooblastila za preiskavo v skladu s poglavjem V Uredbe [št. 1/2003] pred začetkom postopka.“
V poglavju III z naslovom „Poizvedovanja Komisije“, je člen 3 Uredbe št. 773/2004, naslovljen „Pooblastilo za razgovore“, ki določa:
„1.      Kadar Komisija opravi razgovor z osebo z njeno privolitvijo v skladu s členom 19 Uredbe [št. 1/2003], na začetku razgovora navede pravno podlago in namen razgovora ter opozori na njegov prostovoljni značaj. Prav tako osebi, s katero opravlja razgovor, sporoči svoj namen vodenja zapisnika o razgovoru.
2.      Razgovor se lahko opravi z uporabo vseh pripomočkov, vključno s telefonom ali elektronskimi sredstvi.
3.      Komisija lahko na kakršenkoli način zabeleži izjave, ki so jih podale osebe, s katerimi vodi razgovor. Kopija kakršnega koli zapisa se posreduje v potrditev osebi, s katero je bil opravljen razgovor. Če je potrebno, Komisija določi rok, v katerem ji oseba, s katero vodi razgovor, lahko sporoči kakršne koli popravke k izjavi.“

Dejansko stanje in sporna sklepa
Dejansko stanje, ki je navedeno v točkah od 2 do 11 izpodbijane sodbe, je mogoče za potrebe tega postopka povzeti tako.
Družba Les Mousquetaires je holdinška družba iz skupine, ki deluje v sektorju trgovine na drobno z živili in neživilskimi izdelki v Franciji in Belgiji. Družba Intermarché je njena hčerinska družba.
Komisija je po prejemu informacij o izmenjavi informacij med družbo Intermarché in konkurenčnimi podjetji, zlasti družbo Casino, s prvim spornim sklepom odredila pregled v prostorih družbe Intermarché in njenih hčerinskih družb.
Izrek tega sklepa se glasi:
„
Člen 1
[…] Družba Intermarché […] in vse družbe, ki jih ta neposredno ali posredno nadzoruje, so se dolžne podrediti pregledu v zvezi z njihovim morebitnim sodelovanjem pri usklajenih ravnanjih, ki so v nasprotju s členom 101 [PDEU], na trgih nabave izdelkov široke potrošnje, trgu prodaje storitev proizvajalcem izdelkov z blagovno znamko in trgih prodaje izdelkov široke potrošnje potrošnikom. Ta usklajena ravnanja so:
(a)      izmenjave informacij od leta 2015 med podjetji in/ali podjetniškimi združenji, zlasti zavezništvom AgeCore in/ali njegovimi člani, zlasti družbo Intermarché, in zavezništvom [International Casino Dia Corporation (ICDC)] […] in/ali njegovimi člani, zlasti družbo Casino, v zvezi z rabati, ki so jih dobili na trgih nabave izdelkov široke potrošnje v sektorjih živilskih izdelkov, izdelkov za osebno nego in čistilnih izdelkov, ter v zvezi s cenami na trgu prodaje storitev proizvajalcem izdelkov z blagovno znamko v sektorjih živilskih izdelkov, izdelkov za osebno nego in čistilnih izdelkov v več državah članicah Evropske unije, med drugim [v] Franciji, in
(b)      izmenjave informacij najmanj od leta 2016 med družbama Casino in Intermarché v zvezi z njunimi prihodnjimi poslovnimi strategijami, zlasti glede asortimenta, razvoja trgovin, elektronskega trgovanja in promocijske politike na trgih nabave izdelkov široke potrošnje in trgih prodaje izdelkov široke potrošnje potrošnikom v Franciji.
Pregled je mogoče opraviti v katerem koli prostoru podjetja […]
Družba Intermarché uradnikom in drugim osebam, ki jih je Komisija pooblastila za izvajanje pregleda, ter uradnikom in drugim osebam, ki jih je organ, pristojen za konkurenco v zadevni državi članici, pooblastil ali imenoval, da jim pomagajo, dovoli, da v običajnem delovnem času vstopijo v vse njene prostore in prevozna sredstva. Podjetje na prošnjo uradnikov in drugih pooblaščenih oseb v pregled predloži poslovne knjige in drugo poslovno dokumentacijo ne glede na njen nosilec ter zadevnim osebam omogoči, da na kraju samem preučijo in odvzamejo ali pridobijo, ne glede na obliko, kopije ali izvlečke iz poslovnih knjig ali dokumentacije. Podjetje dovoli, da se zapečatijo vsi poslovni prostori ter poslovne knjige in dokumentacija za trajanje pregleda in v obsegu, potrebnem za njegovo izvedbo. Na prošnjo zadevnih uradnikov ali oseb takoj in na kraju samem zagotovi ustna pojasnila v zvezi s predmetom in namenom pregleda ter za predložitev takih pojasnil pooblasti tudi vse predstavnike ali uslužbence podjetja. Podjetje dovoli zapis zadevnih pojasnil v kakršni koli obliki.
Člen 2
Pregled se lahko začne 20. februarja 2017 ali v kratkem zatem.
Člen 3
Ta sklep je naslovljen na družbo Intermarché […] in vse družbe, ki jih ta neposredno ali posredno nadzoruje.
Podjetje, na katero je ta sklep naslovljen, je tik pred pregledom uradno obveščeno o sklepu v skladu s členom 297(2) [PDEU].“
Potem ko je Komisija o tem pregledu obvestila Autorité de la concurrence (organ, pristojen za konkurenco, Francija), se je ta obrnil na sodnika, pristojnega za odreditev posegov v svoboščine in pripora, pri tribunal de grande instance d'Evry (okrožno sodišče v Evryju, Francija), da bi ga zaprosil za odobritev izvedbe dejanj obiska in zasega v prostorih pritožnic. Ta sodnik je s sklepom z dne 17. februarja 2017 odobril obiske in zasege, za katere je bilo zaprošeno kot previdnostni ukrep. Ker nobeden od ukrepov, sprejetih med pregledom, ni zahteval sodelovanja „izvršilnih organov“

v smislu člena 20, od (6) do (8), Uredbe št. 1/2003, ta sklep ni bil vročen pritožnicama.
Pregled se je začel 20. februarja 2017, to je na datum, na katerega so preiskovalci Komisije v spremstvu predstavnika organa, pristojnega za konkurenco, prišli v prostore družbe Intermarché.
Komisija je zaradi dvomov o statusu zaposlenega v družbi Intermarché v zvezi z eno od oseb, na katero se je nanašal pregled, sprejela drugi sporni sklep, s katerim je odredila pregled v prostorih holdinga, Les Mousquetaires, in njegovih hčerinskih družb iz istih razlogov, kot so bili navedeni v prvem spornem sklepu.
V okviru tega pregleda je Komisija zlasti obiskala pisarne, zasegla računalniško opremo (prenosne računalnike, mobilne telefone, tablice, naprave za shranjevanje podatkov), kopirala informacije s te elektronske opreme, in opravila razgovore z več osebami.
V dopisih z dne 24. februarja 2017 sta pritožnici Komisiji izrazili pridržke glede spornih sklepov in poteka pregledov, ki sta bila odrejena s tema sklepoma, zlasti pa sta izpodbijali kopiranje dokumentov, ki naj bi vsebovali podatke o zasebnem življenju njunega osebja. Z dopisom z dne 13. aprila 2017 sta pritožnici Komisijo zaprosili za vrnitev nekaterih od teh dokumentov.

Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
Pritožnici sta 28. aprila 2017 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča na podlagi člena 263 PDEU vložili tožbo za, med drugim, razglasitev ničnosti spornih sklepov. Pritožnici sta v utemeljitev tožbe v bistvu navedli pet tožbenih razlogov. Prvi je temeljil na ugovoru nezakonitosti člena 20(4) Uredbe št. 1/2003, drugi se je nanašal na to, da sporna sklepa nista bila pravilno vročena, tretji na to, da jima je bila odvzeta pravica do obrambe zoper pregled, četrti na kršitev obveznosti obrazložitve, peti pa na kršitev pravice do nedotakljivosti stanovanja.
Splošno sodišče je v okviru ukrepov procesnega vodstva Komisijo pozvalo, naj predloži indice o domnevnih kršitvah, ki jih je imela na voljo na dan sprejetja spornih sklepov.
Komisija je v odgovor na ta poziv med drugim predložila zapisnike

razgovorov, ki jih je leta 2016 in leta 2017 opravila s 13 dobavitelji izdelkov široke potrošnje, na katere se je nanašal pregled, ki so redno sklepali sporazume z družbama Casino in Intermarché (priloge od Q.1 do Q.13 k odgovoru Komisije z dne 10. januarja 2019) (v nadaljevanju: razgovori z dobavitelji).
Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo – potem ko je presodilo, da Komisija nima dovolj resnih indicev, na podlagi katerih bi bilo mogoče sumiti o obstoju kršitve, ki jo je pomenila izmenjava informacij med družbama Casino in Intermarché v zvezi z njunimi prihodnjimi poslovnimi strategijami –  člen 1(b) vsakega od spornih sklepov razglasilo za ničen, v preostalem pa je tožbo zavrnilo.

Predlogi strank
Pritožnici s pritožbo Sodišču predlagata, naj:
–        razveljavi točko 2 izreka izpodbijane sodbe;
–        naj ugodi njunim predlogom, predstavljenim na prvi stopnji, in razglasi sporna sklepa za nična ter
–        Komisiji naloži plačilo vseh stroškov postopka, vključno s stroški postopka pred Splošnim sodiščem.
Komisija Sodišču predlaga, naj:
–        pritožbo zavrne in
–        pritožnicama naloži plačilo stroškov.
Svet Evropske unije Sodišču predlaga, naj:
–        zavrne prvi pritožbeni razlog in
–        pritožnicama naloži plačilo stroškov pritožbenega postopka.

Pritožba
Pritožnici v utemeljitev pritožbe navajata pet pritožbenih razlogov. Prvi pritožbeni razlog se nanaša na napačno uporabo prava in neobstoj obrazložitve v okviru analize Splošnega sodišča glede učinkovitosti pravnih sredstev v zvezi s potekom pregledov. Drugi pritožbeni razlog se nanaša na kršitev členov 6 in 8 Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju: EKČP), člena 296 PDEU in člena 20(4) Uredbe št. 1/2003, ker naj Splošno sodišče ne bi spoštovalo obveznosti obrazložitve in omejitve sklepov o pregledu. Tretji pritožbeni razlog se nanaša na napačno uporabo prava in kršitev Uredbe št. 1/2003, ker naj bi Splošno sodišče štelo, da se za fazo postopka „pred sprejetjem ukrepov, ki vključujejo očitek o storjeni kršitvi“, Uredba ne uporablja. Četrti pritožbeni razlog se nanaša na kršitev členov 6 in 8 EKČP ter člena 19 Uredbe št. 1/2003, ker je Splošno sodišče za „dovolj resne indice“ štelo elemente, pri katerih so podane formalne in materialne nepravilnosti. Nazadnje, peti pritožbeni razlog se nanaša na neobstoj obrazložitve, ki je posledica neobstoja presoje dokazne vrednosti teh indicev, in na napačno opredelitev pojma „indic“.

Prvi pritožbeni razlog, ki se nanaša na napačno uporabo prava in na neobstoj obrazložitve izpodbijane sodbe v okviru analize učinkovitosti pravnih sredstev v zvezi s potekom pregledov

Trditve strank
Pritožnici izpodbijata točke od 83 do 112 izpodbijane sodbe, v katerih je Splošno sodišče zavrnilo ugovor nezakonitosti člena 20(4) Uredbe št. 1/2003, ki temelji na tem, da ni učinkovitega pravnega sredstva za izpodbijanje

poteka pregledov.
V prvem delu prvega pritožbenega razloga pritožnici trdita, da je Splošno sodišče kršilo obveznost obrazložitve v okviru analize učinkovitosti pravnih sredstev v zvezi s potekom pregledov.
V drugem delu prvega pritožbenega razloga pritožnici navajata kršitev pravice do učinkovitega pravnega sredstva. Poudarjata, da je Evropsko sodišče za človekove pravice v sodbi z dne 2. oktobra 2014, Delta Pekárny a.s. proti Češki republiki (CE:ECHR:2014:1002JUD000009711), odločilo, da je za skladnost posega, kakršnega pomeni pregled, z EKČP med drugim potrebno učinkovito pravno sredstvo, s katerim je mogoče s pravnega in dejanskega vidika izpodbijati ne le zakonitost odobritve pregleda, ki se mu podjetje mora podrediti, ampak tudi okoliščine njegovega poteka.
Pritožnici s prvim očitkom drugega dela prvega pritožbenega razloga izpodbijata razloge, zaradi katerih je Splošno sodišče v točkah 83 in 87 izpodbijane sodbe menilo, da je na podlagi sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice mogoče preveriti spoštovanje pravice do učinkovitega pravnega sredstva v zvezi z ukrepi, sprejetimi v okviru pregleda, tako da je ta pravna sredstva analiziralo kot celoto in ne posamično.
V zvezi s tem naj bi iz točke 42 sodbe ESČP z dne 21. decembra 2010, Société Canal Plus in drugi proti Franciji (CE:ECHR:2010:1221JUD002940808), izhajalo, da morata biti tako pravno sredstvo za izpodbijanje zakonitosti odobritve pregleda kot tudi pravno sredstvo za izpodbijanje ukrepov, sprejetih v okviru takega pregleda, učinkovita.
Zato naj bi Splošno sodišče v točkah 83 in od 99 do 111 izpodbijane sodbe napačno uporabilo pravo, ker je preučilo ta pravna sredstva skupaj in ker je menilo, da je pomanjkljivosti enega od teh sredstev mogoče nadomestiti s prednostmi drugega sredstva.
Po mnenju pritožnic bi moralo Splošno sodišče, če bi ta pravna sredstva obravnavalo ločeno, izključiti tri od šestih pravnih sredstev, za katera je priznalo, da so učinkovita, in sicer tožbo zoper sklep, s katerim se konča postopek na podlagi člena 101 PDEU, tožbo zoper sklep o pregledu in nazadnje tožbo za ugotovitev nepogodbene odgovornosti. Vsa druga pravna sredstva naj bi bila delna in ne bi omogočala, da se s pravnega in dejanskega vidika preveri, ali so bili vse okoliščine poteka pregleda v skladu s členom 8 EKČP, tudi če bi se uporabila vsa.
Z drugim očitkom drugega dela prvega pritožbenega razloga pritožnici trdita, da je Splošno sodišče s tem, da je odločilo, da so delna pravna sredstva učinkovita, pravnemu subjektu naložilo obveznost, da ustvari potrebne pogoje, ki omogočajo, da se uporabijo vsa ta pravna sredstva.
Tako predlog za izdajo začasne odredbe kot tudi naknadna tožba v zvezi z varstvom podatkov in tožba na podlagi sodne prakse, ki izhaja iz sodbe z dne 17. septembra 2007, Akzo Nobel Chemicals in Akcros Chemicals/Komisija (T‑125/03 in T‑253/03, EU:T:2007:287), v zvezi z varstvom komunikacij med odvetniki in strankami predpostavljajo, da podjetje z odmikom od pregleda v teku doseže, da Komisija izda izrecen ali impliciten sklep, s katerim krši pravico do ohranitve

zaupnosti komunikacij med odvetniki in strankami oziroma, odvisno od primera, pravico do spoštovanja zasebnega življenja. Ta pravna sredstva naj bi temeljila tudi na tem, da se Komisija strinja z vložitvijo podatkov v zapečateno ovojnico do odločitve Splošnega sodišča. Poleg tega bi začasna odredba med pregledom pomenila, da se podjetje odmakne od pregleda v teku, pri katerem mora dejavno sodelovati.
Kar zadeva tožbo zoper sklep, s katerim se sankcionira oviranje pregleda, naj bi obstoj tega pravnega sredstva zahteval, da mora podjetje ovirati postopek do te mere, da se mu naloži sankcija. Vendar bi bila taka zahteva v nasprotju s členom 52 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).
S tretjim očitkom drugega dela prvega pritožbenega razloga pritožnici poudarjata, da je Splošno sodišče v točkah 94 in 96 izpodbijane sodbe napačno uporabilo pravo, ko je preučilo možnost dopustitve dveh pravnih sredstev, ki se doslej še nista uporabili, in sicer, prvič, predloga za izdajo začasne odredbe za odložitev pregleda, in drugič, naknadne tožbe v zvezi z varstvom zasebnih podatkov vodilnega osebja in zaposlenih. Hipotetičnih pravnih sredstev naj namreč ne bi bilo mogoče opredeliti kot učinkovitih pravnih sredstev.
Komisija in Svet menita, da trditve pritožnic niso utemeljene. Svet poleg tega meni, da je očitek, ki se nanaša na neobstoj obrazložitve, nedopusten, ker pritožnici ne navajata dovolj natančno grajanih delov izpodbijane sodbe niti ne razvijeta pravne utemeljitve v podporo temu očitku.

Presoja Sodišča
V prvem delu prvega pritožbenega razloga pritožnici trdita, da je Splošno sodišče kršilo obveznost obrazložitve v okviru analize učinkovitosti pravnih sredstev v zvezi s potekom pregledov.
V zvezi z dopustnostjo tega dela, ki ga izpodbija Svet, je treba uvodoma spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso neobstoj ali nezadostnost obrazložitve pomeni bistveno kršitev postopka v smislu člena 263 PDEU in je razlog javnega reda, na katerega lahko pazi in mora paziti sodišče Unije po uradni dolžnosti (sodbi z dne 2. decembra 2009, Komisija/Irska in drugi, C‑89/08 P, EU:C:2009:742, točka 34, in z dne 28. januarja 2016, Quimitécnica.com in de Mello/Komisija, C‑415/14 P, neobjavljena, EU:C:2016:58, točka 57). Iz tega sledi, da je treba utemeljitev Sveta v zvezi z nedopustnostjo prvega dela prvega pritožbenega razloga zavrniti.
V zvezi z utemeljenostjo tega dela je treba spomniti, da mora v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča obrazložitev sodbe jasno in nedvoumno izražati razlogovanje Splošnega sodišča, tako da se zainteresirane stranke lahko seznanijo z utemeljitvijo sprejete odločbe in da Sodišče lahko opravi sodni nadzor (sodba z dne 25. marca 2021, Deutsche Telekom/Komisija, C‑152/19 P, EU:C:2021:238, točka 98 in navedena sodna praksa).
V tej zadevi je Splošno sodišče v točkah od 78 do 82 izpodbijane sodbe najprej spomnilo, da je pravica do učinkovitega pravnega sredstva določena v členu 47 Listine ter v členih 6 in 13 EKČP. Potem ko je spomnilo, da EKČP, ker Unija k njej ni pristopila, ni pravni instrument, ki bi bil formalno del pravnega reda Unije, zaradi česar je treba nadzor zakonitosti izvesti samo glede temeljnih pravic, zagotovljenih z Listino, je poudarilo, da iz člena 52 Listine in pojasnil v zvezi s tem členom izhaja, da je treba določbe EKČP in sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice v zvezi s temi določbami upoštevati pri razlagi in uporabi določb Listine v danem primeru.
V zvezi s tem je menilo, da je treba v skladu s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice spoštovanje pravice do učinkovitega pravnega sredstva v zvezi z obiski zasebnih prostorov preučiti z vidika naslednjih štirih pogojev, in sicer, prvič, obstajati mora učinkovit sodni nadzor zakonitosti sklepa o takih obiskih ali o ukrepih, sprejetih v okviru teh obiskov, pri čemer mora ta nadzor zajeti dejanske in pravne okoliščine, drugič, pravno sredstvo oziroma sredstva, ki so na voljo, morajo v primeru ugotovljene nezakonitosti bodisi preprečiti dejanje bodisi – če bi do nezakonitega dejanja že prišlo – zadevni osebi zagotoviti ustrezno odpravo nepravilnosti, tretjič, dostop do zadevnega pravnega sredstva mora biti gotov, in četrtič, do sodnega nadzora mora priti v razumnem roku.
Splošno sodišče je nato v točki 83 izpodbijane sodbe poudarilo, da iz te sodne prakse prav tako izhaja, da mora obstajati možnost učinkovitega sodnega nadzora nad potekom dejanja pregleda in da mora biti nadzor učinkovit v posebnih okoliščinah obravnavane zadeve, kar vključuje upoštevanje vseh pravnih sredstev, ki so na voljo podjetju, na katero se pregled nanaša, in torej izvedbo celovite analize teh pravnih sredstev. Splošno sodišče je v točkah 86 in 87 izpodbijane sodbe presodilo, da ker mora preverjanje spoštovanja pravice do učinkovitega pravnega sredstva temeljiti na celoviti analizi pravnih sredstev, ki lahko pripeljejo do nadzora ukrepov, sprejetih v okviru pregleda, ni bilo pomembno, da vsako od preverjanih pravnih sredstev, posamič gledano, ne izpolnjuje pogojev, ki se zahtevajo, da bi bil ugotovljen obstoj pravice do učinkovitega pravnega sredstva.
V tem okviru je Splošno sodišče poleg tega v točkah 88 in 89 izpodbijane sodbe navedlo, da poleg možnosti nasloviti zahteve na pooblaščenca Komisije za zaslišanje obstaja šest pravnih sredstev, s katerimi se lahko izpodbija dejanje pregleda pred sodiščem Unije, in sicer so to tožba zoper sklep o pregledu, tožba zoper sklep, s katerim Komisija sankcionira oviranje pregleda na podlagi člena 23(1), od (c) do (e), Uredbe št. 1/2003, tožba zoper kateri koli akt, ki izpolnjuje pogoje iz sodne prakse za akt, zoper katerega je mogoče vložiti tožbo, ter ki bi ga Komisija sprejela po sklepu o pregledu in v okviru poteka dejanj pregleda, kot je sklep o zavrnitvi predloga za varstvo listin na podlagi zaupnosti komunikacije med odvetniki in strankami, tožba zoper sklep, s katerim se konča postopek, začet na podlagi člena 101 PDEU, predlog za izdajo začasne odredbe in tožba za ugotovitev nepogodbene odgovornosti.
Splošno sodišče je v točkah od 90 do 98 izpodbijane sodbe pojasnilo, zakaj je menilo, da ta pravna sredstva omogočajo, da se potek pregledov izpodbija pred sodiščem Unije.
Nazadnje je Splošno sodišče ob koncu analize, ki jo je izvedlo v točkah od 100 do 110 izpodbijane sodbe, razsodilo, da je za sistem nadzora poteka dejanj pregleda, ki ga tvorijo vsa pravna sredstva, našteta v točki 44 te sodbe, mogoče šteti, da izpolnjuje štiri pogoje, ki izhajajo iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice.
Tako je Splošno sodišče v točki 111 izpodbijane sodbe zavrnilo ugovor nezakonitosti člena 20(4) Uredbe št. 1/2003, ki temelji na kršitvi pravice do učinkovitega pravnega sredstva.
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da razlogi, s katerimi je Splošno sodišče zavrnilo trditev o neobstoju učinkovitega pravnega sredstva v zvezi z okoliščinami, v katerih so potekali pregledi, v nasprotju s trditvami pritožnic jasno in nedvoumno izhajajo iz točk od 78 do 111 izpodbijane sodbe, povzeti pa so v točkah od 41 do 47 te sodbe. Na podlagi teh razlogov sta se pritožnici lahko seznanili z utemeljitvami izpodbijane sodbe, kar je razvidno tudi iz vsebine njune pritožbe, in Sodišču pa omogočajo izvedbo sodnega nadzora.
Zato je treba prvi del prvega pritožbenega razloga, ki se nanaša na neobstoj obrazložitve, zavrniti kot neutemeljen.
V drugem delu prvega pritožbenega razloga pritožnici navajata kršitev pravice do učinkovitega pravnega sredstva.
V zvezi s prvim očitkom drugega dela prvega pritožbenega razloga, ki temelji na tem, da bi Splošno sodišče moralo različna pravna sredstva preučiti posamezno, da bi preverilo, ali je zagotovljena pravica do učinkovitega pravnega sredstva zoper ukrepe, sprejete v okviru pregleda, je treba spomniti, da je pravica do učinkovitega pravnega sredstva zapisana v členu 47 Listine.
Spomniti je tudi treba, da je v členu 52(3) Listine pojasnjeno, da kolikor ta listina vsebuje pravice, ki ustrezajo pravicam, zagotovljenim z EKČP, sta vsebina in obseg teh pravic enaka kot vsebina in obseg pravic, ki ju določa ta konvencija (sodba z dne 19. novembra 2019, A. K. in drugi (Neodvisnost disciplinskega senata vrhovnega sodišča), C‑585/18, C‑624/18 in C‑625/18, EU:C:2019:982, točka 116).
Kot pa je razvidno iz pojasnil k členu 47 Listine, ki jih je v skladu s členom 6(1), tretji pododstavek, PEU in členom 52(7) Listine treba upoštevati pri razlagi Listine, prvi in drugi odstavek tega člena 47 ustrezata členu 13 oziroma členu 6(1) EKČP (sodba z dne 19. novembra 2019, A. K. in drugi (Neodvisnost disciplinskega senata vrhovnega sodišča), C‑585/18, C‑624/18 in C‑625/18, EU:C:2019:982, točka 117). V skladu s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice člen 6(1) EKČP pomeni
lex specialis
v razmerju do člena 13 te konvencije, pri čemer so zahteve zadnjega zajete v strožjih zahtevah prvega (sodba ESČP z dne 15. marca 2022, Grzęda proti Poljski, CE:ECHR:2022:0315JUD004357218, točka 352 in navedena sodna praksa).
Sodišče je poleg tega odločilo, da mora paziti, da se z razlago člena 47, prvi odstavek, Listine, ki jo poda, zagotovi raven varstva, s katero ni kršena raven varstva, zagotovljena v členu 13 EKČP, kot ga razlaga Evropsko sodišče za človekove pravice (glej v tem smislu sodbo z dne 26. septembra 2018, Belastingdienst/Toeslagen (Odložilni učinek pritožbe), C‑175/17, EU:C:2018:776, točka 35).
V zvezi s tem je treba poudariti, da iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice izhaja, da varstvo, ki ga ponuja člen 13 EKČP, ne zahteva določene oblike pravnega sredstva (sodba ESČP z dne  20. marca 2008, Boudaïeva in drugi proti Rusiji, CE:ECHR:2008:0320JUD001533902, točka 190), in tudi če nobeno pravno sredstvo, ki ga ponuja nacionalno pravo, obravnavano ločeno, samo ne izpolnjuje zahtev iz tega člena 13, pa to lahko velja za ta pravna sredstva, če se obravnavajo kot celota (sodba ESČP z dne  10. julija 2020, Mugemangango proti Belgiji, CE:ECHR:2020:0710JUD000031015, točka 131 in navedena sodna praksa).
Poleg tega je v primeru kršitve pravice do spoštovanja doma iz člena 8 EKČP pravno sredstvo v smislu člena 13 EKČP učinkovito, če ima pritožnik na voljo postopek, ki mu omogoča izpodbijanje zakonitosti opravljenih hišnih preiskav in zasegov ter da doseže ustrezno odpravo nepravilnosti, če so bili odrejeni ali izvedeni nezakonito (sodba ESČP z dne  19. januarja 2017, Posevini proti Bolgariji, CE:ECHR:2017:0119JUD006363814, točka 84).
V zvezi s tem iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice v zvezi s členom 6(1) ali členom 8 EKČP izhaja, da je lahko v primeru obiskov zasebnih prostorov protiutež temu, da ni predhodne odobritve pregleda s strani sodišča, ki bi lahko omejilo ali nadzorovalo potek tega pregleda, naknadni sodni nadzor zakonitosti in nujnosti takega preiskovalnega ukrepa, če je ta nadzor učinkovit v posebnih okoliščinah obravnavane zadeve. To pomeni, da je zadevnim osebam na voljo učinkovit dejanski in pravni sodni nadzor spornega ukrepa in njegovega izvajanja. Če je bilo dejanje, ki se šteje za nezakonito, že opravljeno, mora razpoložljivo pravno sredstvo oziroma morajo pravna sredstva omogočati, da se zadevni osebi zagotovi ustrezna odprava nepravilnosti (sodba ESČP z dne 2. oktobra 2014, Delta Pekárny a.s. proti Češki republiki, EC:ECHR:2014:1002JUD000009711, točki 86 in 87 ter navedena sodna praksa).
Ker je torej naknadni sodni nadzor pregleda pod določenimi pogoji lahko protiutež temu, da ni bilo predhodnega sodnega nadzora, in ker je treba z „razpoložljivim pravnim oziroma pravnimi sredstvi“ zagotoviti ustrezno odpravo nepravilnosti, je treba upoštevati, da je treba za ugotovitev, ali so izpolnjene zahteve iz člena 47 Listine, načeloma upoštevati vsa razpoložljiva pravna sredstva.
Ker sta poleg tega pritožnici uveljavljali ugovor nezakonitosti člena 20 Uredbe št. 1/2003, je moralo Splošno sodišče, kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 51 sklepnih predlogov, da bi se izreklo o tem ugovoru, celovito presojati sistem sodnega nadzora ukrepov, sprejetih v okviru pregledov, s čimer je preseglo posebne okoliščine obravnavane zadeve.
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da pritožnici napačno trdita, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je opravilo celovito analizo vseh pravnih sredstev, ki so na voljo za izpodbijanje poteka pregledov.
Glede trditve pritožnic, da Splošno sodišče ni moglo uravnotežiti slabosti tožbe zoper ukrepe, sprejete v okviru pregleda, in prednosti tožbe, s katero se izpodbija zakonitost sklepa o pregledu, je dovolj poudariti, tako kot je to storil generalni pravobranilec v točkah 46 in 47 sklepnih predlogov, da ta trditev izhaja iz napačnega razumevanja izpodbijane sodbe. Iz točk od 90 do 98 izpodbijane sodbe namreč izhaja, da je Splošno sodišče preučilo, v kolikšnem obsegu različna pravna sredstva, ki so na voljo pritožnicama, vključno s tožbo zoper sklep o pregledu, omogočajo, da se pred sodiščem preizkusijo očitki v zvezi s pravilnostjo poteka pregleda, in torej v kolikšnem obsegu je lahko ta potek, čeprav ne obstaja eno samo pravno sredstvo, predmet učinkovitega sodnega nadzora v skladu s sodno prakso, navedeno v točkah od 55 do 57 te sodbe.
Nazadnje, v zvezi s trditvijo pritožnic, da bi moralo Splošno sodišče, če bi različna pravna sredstva obravnavalo ločeno, po eni strani izključiti tri od šestih pravnih sredstev, za katera je priznalo, da so učinkovita, in sicer tožbo zoper sklep, s katerim se konča postopek na podlagi člena 101 PDEU, tožbo zoper sklep o pregledu in nazadnje tožbo za ugotovitev nepogodbene odgovornosti, po drugi strani pa bi moralo presoditi, da so vsa druga pravna sredstva delna, je dovolj poudariti, da je treba to utemeljitev zavrniti, saj temelji na napačni domnevi, da Splošno sodišče ne more celovito analizirati vseh pravnih sredstev, ki so na voljo za izpodbijanje poteka pregledov.
Zato je treba prvi očitek drugega dela prvega pritožbenega razloga zavrniti.
V zvezi z drugim in tretjim očitkom, ki se nanašata na to, da je Splošno sodišče s tem, da je odločilo, da so delne tožbe, katerih razpoložljivost ni jasna, učinkovite, posamezniku naložilo breme ustvarjanja pogojev za vložitev teh tožb, ki niso gotove, je treba, prvič, poudariti, da v skladu s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice, navedeno v točki 57 te sodbe, ni nujno, da se vsi očitki, ki se lahko uveljavljajo zoper ukrepe, ki jih je javni organ sprejel na podlagi sklepa o odreditvi obiska, uveljavljajo v okviru enega pravnega sredstva, in drugič, kot je generalni pravobranilec v bistvu poudaril v točki 66 sklepnih predlogov, da to, da ni ustaljene sodne prakse, ne more biti odločilno, da se pravno sredstvo šteje za neučinkovito.
Iz tega izhaja, da ti očitki niso utemeljeni.
Iz navedenega izhaja, da je treba prvi pritožbeni razlog v celoti zavrniti kot neutemeljen.

Tretji pritožbeni razlog: napačna uporaba prava v zvezi s formalno pravilnostjo indicev, ki utemeljujejo preglede

Trditve strank
Pritožnici s tretjim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču v bistvu očitata, da je napačno uporabilo pravo in kršilo Uredbo št. 1/2003, ko je po eni strani v točki 193 izpodbijane sodbe odločilo, da Komisiji ni treba upoštevati pravil, ki urejajo njena pooblastila za preiskavo, zlasti obveznosti zapisa razgovorov, ki izhaja iz določb člena 19 Uredbe št. 1/2003 v povezavi s členom 3 Uredbe št. 773/2004, če se preiskava še ni uradno začela, in po drugi strani v točki 206 izpodbijane sodbe odločilo, da ne bo izključilo indicev, ki izhajajo iz razgovorov z dobavitelji, kot formalno nepravilnih.
Trdita, da je Splošno sodišče v točkah 189, 192, 193, 196 in 198 izpodbijane sodbe napačno menilo, da je treba zadostno resnost indicev, ki jih je imela na voljo Komisija, presojati ob upoštevanju okoliščine, da se sklep o pregledu umešča v okvir predhodne preiskovalne faze, preden se je uradno začela preiskava v smislu poglavja V Uredbe št. 1/2003, s čimer je utemeljilo, da Komisija ni dolžna upoštevati nekaterih kogentnih pravil iz te uredbe, med katerimi je pravilo o obveznosti zapisa razgovorov, iz katerih so izhajali ti indici. Kritizirata razlikovanje, ki ga je Splošno sodišče uvedlo, med ukrepi po uradnem začetku preiskave, ki naj bi bili urejeni s Uredbo št. 1/2003, in ukrepi pred začetkom preiskave, ki naj ne bi spadali pod to uredbo.
V prvem delu tretjega pritožbenega razloga pritožnici navajata, da to razlikovanje temelji na napačnem razumevanju sodne prakse, navedene v točki 194 izpodbijane sodbe. V tej sodni praksi se namreč razlikuje med fazo preiskave pred obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah in nadaljnjim upravnim postopkom. Poleg tega naj ta sodna praksa ne bi opredelila začetka preiskave, temveč obdobje, ki ga je treba upoštevati pri ugotavljanju, ali je bilo trajanje postopka razumno.
Z drugim delom tretjega pritožbenega razloga pritožnici trdita, da je Splošno sodišče v točki 193 izpodbijane sodbe napačno uporabilo pravo, ko je odločilo, da se Uredba št. 1/2003 ne uporablja pred sprejetjem prvega sklepa o pregledu.
Iz uvodne izjave 25 Uredbe št. 1/2003 in člena 2(3) Uredbe št. 773/2004 naj bi namreč izhajalo, da se Uredba št. 1/2003 uporablja za vse akte Komisije, sprejete za uporabo členov 101 in 102 PDEU, vse od faze odkritja ravnanj. V zvezi s tem poudarjata, da se zadnjenavedena uredba uporablja za sektorske preiskave in izjave zaradi prizanesljivosti, ne da bi Komisija sprejela kakršen koli ukrep, ki bi vključeval očitek o storjeni kršitvi. Če bi se iz uporabe Uredbe št. 1/2003 izvzela preiskovalna dejanja, opravljena pred sklepom o pregledu, bi obstajalo tveganje, da se podjetjem in tretjim osebam odvzamejo njihove procesne pravice in pravica do učinkovitega pravnega sredstva zoper tak sklep.
V tretjem delu tretjega pritožbenega razloga pritožnici izpodbijata razlikovanje, ki ga je Splošno sodišče v točki 193 izpodbijane sodbe uvedlo med dokazi kršitve in indici, na katerih temelji sklep o pregledu, pri čemer naj zaradi tega razlikovanja za indice ne bi veljala enaka stopnja formalnosti kot za dokaze. Po mnenju pritožnic morajo za dokaze in dokazovanje veljati enaka formalnost in ista postopkovna pravila, katerih namen je zagotoviti pristnost, poštenost in verodostojnost dokazov.
Komisija izpodbija to utemeljitev.
Komisija uvodoma pojasnjuje, da se začetek preiskave razlikuje tako od odprtja spisa kot od začetka postopka v smislu člena 2 Uredbe št. 773/2004. Preiskava naj bi se začela ob prvi uporabi pooblastil Komisije za preiskavo in ob sprejetju ukrepov, ki vključujejo očitek o storjeni kršitvi in imajo pomembne posledice za položaj osumljenih subjektov. Odprtje spisa naj bi bilo interni akt tajništva Generalnega direktorata Komisije za konkurenco, ko dodeli številko zadeve, katerega edini namen naj bi bilo shranjevanje dokumentov. Začetek postopka naj bi ustrezal datumu, ko Komisija sprejme odločitev v skladu s členom 2 Uredbe št. 773/2004, da bi sprejela sklep na podlagi poglavja III Uredbe št. 1/2003.
Glede na to Komisija na prvem mestu trdi, da ji pred začetkom preiskave ni treba upoštevati formalnosti iz uredb št. 1/2003 in št. 773/2004.
Prvič, Komisija zanika, da taka obveznost izhaja iz sodne prakse, in trdi, da Splošno sodišče ni izkrivilo sodne prakse, navedene v točki 194 izpodbijane sodbe. Dejstvo, da se ta sodna praksa nanaša na presojo razumnega trajanja postopka, naj v tem pogledu ne bi bilo pomembno.
Drugič, Komisija meni, da iz uredb št. 1/2003 in št. 773/2004 ne izhaja, da bi morala upoštevati formalnosti iz teh uredb že pred začetkom preiskave.
Poleg tega naj bi bil argument pritožnic, ki temelji na členu 2(3) Uredbe št. 773/2004, posledica zamenjave začetka preiskave in začetka postopka, do katerih naj bi prišlo ob različnih trenutkih in naj bi imela različne pravne posledice.
Poleg tega sklici pritožnic na uvodno izjavo 25 Uredbe št. 1/2003 in na sektorske preiskave oziroma na izjave zaradi prizanesljivosti po mnenju Komisije niso pomembni.
Tretjič, pritožnici naj ne bi mogli trditi, da je bila s tem, da se je Komisiji dopustilo, da pred začetkom preiskave opusti formalnosti iz uredb št. 1/2003 in št. 773/2004, kršena njuna pravica do učinkovitega pravnega sredstva, ki jima omogoča pravni in dejanski nadzor nad zakonitostjo sklepov o pregledu. Po eni strani naj bi tej trditvi nasprotoval nadzor nad indici, ki ga je Splošno sodišče izvedlo v tej zadevi in ki je pripeljal do tega, da sta bila sporna sklepa razglašena za delno nična. Po drugi strani naj bi imelo Splošno sodišče v skladu s členom 94 Poslovnika tudi v primeru, v katerem ustna pričanja niso bila zabeležena, možnost zaslišati priče.
Uporaba formalnosti iz uredb št. 1/2003 in št. 773/2004 pred začetkom preiskave naj bi škodovala izvajanju konkurenčnega prava s strani Komisije, saj bi ji onemogočila zbiranje in uporabo indicev, pridobljenih v ustni obliki. Če bi se Komisiji preprečilo, da bi pridobivala indice v ustni obliki, bi to ogrozilo učinkovitost preiskav, saj bi se zamaknil datum pregledov.
Na drugem mestu Komisija trdi, prvič, da ker je namen pregleda zbrati dokaze, potrebne za preverjanje resničnosti in obsega domnevne kršitve na podlagi indicev, ki jih ima na voljo, za indice nujno velja nižja stopnja formalnosti kot za dokaze, in zlasti, da ni dolžna zapisati teh indicev na podlagi člena 19 Uredbe št. 1/2003 in člena 3 Uredbe št. 773/2004.
Ta institucija nato trdi, da se z določitvijo nižje stopnje formalnosti za indice kot za dokaze omogoči, da se uskladita, na eni strani, nujna hitrost, ki je vodilo pri sprejetju sklepov o pregledu, in učinkovitost preiskave Komisije, ter na drugi strani varovanje pravice zadevnih podjetij do obrambe.
Nazadnje, pristnost dokaza naj ne bi bila nujen pogoj za njihovo verodostojnost. Sodišče na bi namreč v točkah od 65 do 69 sodbe z dne 26. septembra 2018, Infineon Technologies/Komisija (C‑99/17 P, EU:C:2018:773), opozorilo, da je načelo, ki prevladuje v pravu Unije, načelo proste presoje dokazov, iz katerega izhaja, da je edino upoštevno merilo za presojo dokazne vrednosti pravilno predloženih dokazov njihova verodostojnost. Zato bi bilo treba o dokazni vrednosti dokaza presojati na splošno, tako da zgolj navedba nepodprtih dvomov glede pristnosti dokaza ne zadostuje za ogrozitev njegove verodostojnosti. Ta načela naj bi veljala še toliko bolj za indice, ki imajo
per definitionem
manjšo dokazno vrednost.

Presoja Sodišča
Pritožnici s tretjim pritožbenim razlogom, ki je razdeljen na tri dele, Splošnemu sodišču v bistvu očitata, da je v točki 193 izpodbijane sodbe napačno uporabilo pravo, ko je odločilo, da Komisiji ni treba upoštevati obveznosti zapisa razgovorov, ki izhaja iz člena 19 Uredbe št. 1/2003 in člena 3 Uredbe št. 773/2004, preden uradno začne preiskavo in uporabi preiskovalna pooblastila, ki so ji dodeljena zlasti s členi od 18 do 20 Uredbe št. 1/2003.
V zvezi s tem je treba spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso razlaga določbe prava Unije zahteva, da se poleg njenega besedila upoštevajo tudi kontekst, v katerega se umešča, ter cilji in namen akta, katerega del je (sodba z dne 1. avgusta 2022, HOLD Alapkezelő, C‑352/20, EU:C:2022:606, točka 42 in navedena sodna praksa).
Na prvem mestu, iz samega besedila člena 19(1) Uredbe št. 1/2003 izhaja, da se ta uporablja za vsak razgovor, namenjen zbiranju informacij v zvezi s predmetom preiskave (sodba z dne 6. septembra 2017, Intel/Komisija, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, točka 84).
Člen 3 Uredbe št. 773/2004, ki za razgovore na podlagi člena 19(1) Uredbe št. 1/2003 določa nekatere formalnosti, ne pojasnjuje področja uporabe te določbe.
Vendar je treba spomniti, da je Sodišče odločilo, da ima Komisija na podlagi člena 19(1) Uredbe št. 1/2003 in člena 3(3) Uredbe št. 773/2004

obveznost, da v obliki, ki jo sama izbere, pripravi zapisnik vsakega razgovora, ki ga opravi na podlagi člena 19 Uredbe št. 1/2003 za namene zbiranja informacij o predmetu preiskave, ki jo vodi (glej v tem smislu sodbo z dne 6. septembra 2017, Intel/Komisija, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, točki 90 in 91).
Zato je treba pojasniti, da je treba razlikovati glede na namen razgovorov, ki jih izvaja Komisija, saj samo tisti, katerih namen je zbiranje informacij v zvezi s predmetom preiskave Komisije, spadajo na področje uporabe člena 19(1) Uredbe št. 1/2003 in s tem na področje uporabe obveznosti zapisa.
Glede na to iz besedila člena 19(1) Uredbe št. 1/2003 ali člena 3 Uredbe št. 773/2004 ni mogoče izpeljati, da bi bila uporaba te obveznosti zapisa odvisna od vprašanja, ali je bil razgovor, ki ga je opravila Komisija, opravljen pred uradnim začetkom preiskave z namenom zbiranja indicev o kršitvi, ali pozneje, da bi zbrala dokaze o kršitvi.
Te določbe namreč nikakor ne določajo, da je uporaba obveznosti zapisa odvisna od tega, ali je informacije, ki se beležijo, mogoče opredeliti kot indice ali kot dokaze. Nasprotno, zaradi splošne narave pojma „informacije“ iz člena 19(1) Uredbe št. 1/2003 je treba šteti, da se ta določba brez razlikovanja uporablja za vsako od teh kategorij.
Res je, da se pojma „indici“ in „dokazi“ ne smeta zamenjevati, saj indic zaradi svoje narave in drugače kot dokaz ne more zadostovati za dokazovanje določenega dejstva.
Kljub temu to, da se nekaj opredeli kot indic ali kot dokaz, ni odvisno od določene faze postopka, temveč od dokazne vrednosti zadevnih informacij, saj lahko dovolj resni in sorodni indici, združeni v „sklenjen krog“, sami dokazujejo kršitev in se uporabijo v končni odločitvi Komisije, sprejeti na podlagi člena 101 PDEU (glej v tem smislu sodbo z dne 1. julija 2010, Knauf Gips/Komisija, C‑407/08 P, EU:C:2010:389, točka 47).
Zato, kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 141 sklepnih predlogov, obveznost zapisa razgovorov ne more biti odvisna od opredelitve zbranih informacij kot indicev ali kot dokazov, saj lahko Komisija dokazno vrednost teh informacij oceni šele po opravljenih razgovorih, v nadaljnjih fazah postopka.
Poleg tega člen 19(1) Uredbe št. 1/2003 in člen 3 Uredbe št. 773/2004 ne določata, da je obveznost zapisa odvisna od faze postopka, v kateri se opravijo razgovori. Res je, da člen 19(1) Uredbe št. 1/2003 določa, da so razgovori, ki temeljijo na tej določbi, tisti, ki se opravijo zaradi zbiranja informacij v zvezi s predmetom preiskave, kar pomeni, da je preiskava v teku. Iz te določbe pa ne izhaja, da morajo ti razgovori potekati po uradnem začetku preiskave, kot ga je opredelilo Splošno sodišče v točki 193 izpodbijane sodbe, in sicer kot trenutek, ko Komisija sprejme ukrep, ki vključuje očitek o storjeni kršitvi.
Na drugem mestu, glede konteksta člena 19(1) Uredbe št. 1/2003 je treba najprej poudariti, po eni strani, da je ta člen v poglavju V te uredbe, ki se nanaša na preiskovalna pooblastila Komisije. Uporaba določb tega poglavja pa ni nujno pogojena s tem, da ta institucija sprejme ukrep, ki vključuje očitek o storjeni kršitvi.
Tako lahko Komisija v skladu s členom 17 navedene uredbe izvaja preiskave po sektorjih, pri katerih ni treba predhodno sprejeti tovrstnih ukrepov v zvezi s podjetji.
Po drugi strani je treba poudariti, da člen 2(3) Uredbe št. 773/2004, v skladu s katerim „Komisija lahko izvaja svoja pooblastila za preiskavo v skladu s poglavjem V Uredbe […] št. 1/2003 pred začetkom postopka“, v nasprotju s tem, kar izhaja iz točke 193 izpodbijane sodbe, podpira razlago, da se določbe v zvezi s preiskovalnimi pooblastili Komisije iz tega poglavja – vključno s členom 19 – lahko uporabijo pred uradnim začetkom preiskave.
Res je, da je Sodišče v zadevah, v katerih sta bili izdani sodbi z dne 15. oktobra 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi/Komisija (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, od C‑250/99 P do C‑252/99 P in C‑254/99 P, EU:C:2002:582, točka 182), in z dne 21. septembra 2006, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Komisija (C‑105/04 P, EU:C:2006:592, točka 38), navedeni v točki 194 izpodbijane sodbe, opredelilo začetek predhodne preiskave Komisije v konkurenčnih zadevah kot datum, ko ta institucija na podlagi pooblastil, ki ji jih je podelil zakonodajalec Unije, sprejme ukrepe, ki vključujejo očitek o storjeni kršitvi in imajo pomembne posledice za položaj osumljenih podjetij.
Vendar so se zadeve, v katerih sta bili izdani ti sodbi, nanašale na določitev začetka upravnega postopka zaradi preverjanja, ali Komisija spoštuje načelo razumnega roka. Pri tem preverjanju je treba preučiti, ali je ta institucija od datuma, ko je podjetje, osumljeno kršitve konkurenčnega prava Unije, obvestila o preiskavi, ravnala skrbno.
Tega datuma pa ni mogoče upoštevati, da bi se določil datum, od katerega mora Komisija upoštevati obveznost zapisa razgovorov, ki izhaja iz določb člena 19 Uredbe št. 1/2003 v povezavi s členom 3 Uredbe št. 773/2004. Kot je namreč generalni pravobranilec poudaril v točki 150 sklepnih predlogov, se lahko izjave tretjih oseb med takimi razgovori nanašajo na podjetje, ne da bi bilo podjetje s tem seznanjeno. Upoštevanje tega datuma bi torej pomenilo odložitev uporabe obveznosti zapisa in z njo povezanih postopkovnih jamstev, ki jih te določbe predvidevajo v korist zaslišanih tretjih oseb in osumljenega podjetja, dokler Komisija ne sprejme ukrepa, s katerim to podjetje obvesti o obstoju sumov v zvezi z njim. Zaradi te odložitve bi bili razgovori s tretjimi osebami, opravljeni pred takim ukrepom, izključeni iz področja uporabe obveznosti zapisa razgovorov in postopkovnih jamstev, ki veljajo zanje.
Na tretjem mestu in nazadnje, glede namena Uredbe št. 1/2003 je iz uvodne izjave 25 te uredbe razvidno, da je, ker je odkrivanje kršitev pravil konkurence vse težje, člen 19(1) Uredbe št. 1/2003 namenjen dopolnitvi pooblastil Komisije za izvajanje pregledov, in sicer tako, da se ji zlasti omogoči opravljanje razgovorov z vsemi osebami, ki bi lahko razpolagale z uporabnimi informacijami, in zapisovanje njihovih izjav (glej v tem smislu sodbo z dne 6. septembra 2017, Intel/Komisija, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, točka 85). Vendar izraz „odkrivanje kršitev“, ki se pojavi v tej uvodni izjavi, potrjuje razlago, da člen 19(1) Uredbe št. 1/2003 zajema tudi razgovore, ki jih Komisija opravi v predhodni fazi, da bi zbrala indice v zvezi s predmetom preiskave.
Poleg tega je treba pojasniti, da ima Komisija v skladu s členom 3(3) Uredbe št. 773/2004 možnost beleženja razgovorov v kateri koli obliki. Komisija zato ne more veljavno trditi, da bi ji naložitev obveznosti zapisa preprečila zbiranje in uporabo indicev, če so ti lahko le v ustni obliki, in da bi škodovala učinkovitosti preiskav, saj bi zamaknila datum pregleda. Prav tako Komisija ne more trditi, da ima taka obveznost odvračilni učinek, če ima možnost zaščititi identiteto zaslišanih oseb.
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je v točki 193 izpodbijane sodbe menilo, da je treba iz področja uporabe Uredbe št. 1/2003 izključiti razgovore, med katerimi so bili zbrani indici, na podlagi katerih je bil pozneje izdan sklep, s katerim je bil odrejen pregled podjetja, ker takrat ni bila uvedena nobena preiskava v smislu poglavja V navedene uredbe, saj Komisija ni sprejela nobenega ukrepa, ki bi vključeval očitek temu podjetju, da je storilo kršitev. Da bi Splošno sodišče ugotovilo, ali ti razgovori spadajo na to področje uporabe, bi moralo preveriti, ali so bili namenjeni zbiranju informacij v zvezi s predmetom preiskave, pri čemer bi moralo upoštevati njihovo vsebino in okvir.
V obravnavani zadevi je Splošno sodišče, kot izhaja iz točk 205 in 206 izpodbijane sodbe, odločilo, da indicev, ki izhajajo iz razgovorov z dobavitelji, ni mogoče izključiti kot formalno nepravilnih zaradi nespoštovanja obveznosti zapisa, določene s členom 19 Uredbe št. 1/2003 in členom 3 Uredbe št. 773/2004, zlasti ker so bili ti razgovori opravljeni pred začetkom preiskave na podlagi Uredbe št. 1/2003 in niso vključevali nobenega očitka, da je bila storjena kršitev, ki bi bil uperjen proti pritožnicama, še manj pa proti dobaviteljem.
Vendar, kot je generalni pravobranilec opozoril v točki 155 sklepnih predlogov, je v zvezi s tem dovolj navesti, da kadar Komisija opravi razgovore, katerih predmet je opredeljen vnaprej in katerih odkrit namen je pridobitev informacij o delovanju danega trga in o ravnanju akterjev na tem trgu zaradi odkrivanja morebitnih kršitev ali potrditve sumov glede obstoja takih kršitev, izvaja pooblastilo za razgovore, ki ga ima v skladu s členom 19 Uredbe št. 1/2003.
Zato so razgovori z dobavitelji spadali na področje uporabe člena 19(1) Uredbe št. 1/2003, Komisija pa je bila dolžna te izjave zabeležiti v skladu s členom 3 Uredbe št. 773/2004.
Iz tega izhaja, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je v točki 206 izpodbijane sodbe ugotovilo, da se obveznost zapisa, določena v členu 19 Uredbe št. 1/2003 in člena 3 Uredbe št. 773/2004, ne uporablja za razgovore z dobavitelji in da pri indicih, ki so izhajali iz teh razgovorov, ni bila podana formalna nepravilnost.
Iz vsega navedenega izhaja, da so trije deli tretjega pritožbenega razloga utemeljeni ter da je zato treba pritožbi ugoditi in razveljaviti točko 2 izreka izpodbijane sodbe v delu, v katerem je Splošno sodišče tožbo zoper sporna sklepa v preostalem zavrnilo, ne da bi bilo treba odločiti o drugih pritožbenih razlogih. Zato je prav tako treba razveljaviti točko 3 izreka izpodbijane sodbe, ki se nanaša na stroške.

Tožba pred Splošnim sodiščem
V skladu s členom 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije lahko to ob razveljavitvi sodbe Splošnega sodišča samo dokončno odloči o zadevi, če stanje postopka to dovoljuje.
Tako je v obravnavanem primeru.
Zato je treba preučiti očitek, ki sta ga pritožnici navedli pred Splošnim sodiščem v okviru tožbenega razloga kršitve pravice do nedotakljivosti stanovanja, ki se v bistvu nanaša na to, da je treba indice, ki izhajajo iz razgovorov z dobavitelji, izključiti, ker Komisija ni upoštevala člena 19 Uredbe št. 1/2003 in člena 3 Uredbe št. 773/2004.
V utemeljitev tega očitka pritožnici navajata, da zapisniki o razgovorih z dobavitelji niso zapisi v skladu s tema določbama, predvsem ker jih osebe, s katerimi je bil opravljen razgovor, niso potrdile.
Komisija temu oporeka in trdi, da je svojo obveznost zapisa izpolnila s tem, da je pripravila izčrpne zapisnike, ki verodostojno odražajo vsebino izjav dobaviteljev, in jih vložila v spis pod uradno identifikacijsko številko. Ta vrsta zapisnika naj bi bila ena od oblik zapisa, ki jo lahko Komisija uporabi v skladu s členom 3(3) Uredbe št. 773/2004, tako kot avdio ali avdiovizualni posnetek ali dobesedni prepis.
V zvezi s tem je treba poudariti, da člen 3(3), prvi stavek, Uredbe št. 773/2004, v katerem je natančneje navedeno, da Komisija „lahko na kakršenkoli način zabeleži izjave, ki so jih podale osebe, s katerimi vodi razgovor“, pomeni, da če se Komisija odloči opraviti razgovor na podlagi člena 19(1) Uredbe št. 1/2003 – ob privolitvi osebe, s katero ta razgovor opravlja – mora pripraviti zapisnik o tem razgovoru kot celoti, ne glede na izbiro, ki je prepuščena Komisiji glede oblike tega zapisnika (sodba z dne 6. septembra 2017, Intel/Komisija, C‑413/14, EU:C:2017:632, točka 90).
Poleg tega iz drugega in tretjega stavka člena 3(3) Uredbe 773/2004 izhaja, da mora Komisija kopijo zapisa posredovati v potrditev osebi, s katero je bil opravljen razgovor, in po potrebi določiti rok, v katerem lahko ta oseba sporoči kakršne koli popravke k izjavi.
V tem primeru Komisija ni trdila, kaj šele dokazala, da je dobaviteljem posredovala v potrditev zapisnike, ki jih je pripravila.
Obveznost Komisije, da posreduje kopijo zapisa v potrditev osebi, s katero je bil opravljen razgovor, določena v členu 19 Uredbe št. 1/2003 v povezavi s členom 3(3) Uredbe št. 773/2004, je namenjena zlasti zagotavljanju verodostojnosti izjav osebe, s katero je bil opravljen razgovor, saj zagotavlja, da se te izjave dejansko pripišejo njej in da njihova vsebina točno in v celoti odraža te izjave in ne njihove razlage, ki jo je podala Komisija.
Zato je treba indice, ki izhajajo iz izjave, ki jo je pridobila Komisija, ne da bi upoštevala to zahtevo iz člena 19 Uredbe št. 1/2003 v povezavi s členom 3(3) Uredbe št. 773/2004, šteti za nedopustne in jih zato ni mogoče upoštevati.
Zato za te zapisnike, ki so povsem interne narave, ni mogoče šteti, da izpolnjujejo zahteve člena 3(3) Uredbe št. 773/2004, ki se uporablja za razgovore, ki spadajo na področje uporabe člena 19 Uredbe št. 1/2003.
Te ugotovitve ni mogoče ovreči s točkami od 65 do 69 sodbe z dne 26. septembra 2018, Infineon Technologies/Komisija (C‑99/17 P, EU:C:2018:773).
Res je, da je Sodišče razsodilo, da je načelo, ki prevladuje v pravu Unije, načelo proste presoje dokazov, iz katerega izhaja, da je edino upoštevno merilo za presojo dokazne vrednosti pravilno predloženih dokazov njihova verodostojnost in da bi bilo zato treba o dokazni vrednosti dokaza presojati na splošno, tako da zgolj navedba nepodprtih dvomov glede pristnosti dokaza ne zadostuje za ogrozitev njegove verodostojnosti (sodba z dne 26. septembra 2018, Infineon Technologies/Komisija (C‑99/17 P, EU:C:2018:773, točke od 65 do 69).
Vendar je bil v zadevi, v kateri je bila izdana ta sodba, dokaz, katerega verodostojnost je bila vprašljiva, interno elektronsko sporočilo, namenjeno podjetju, in ne zapis izjave, ki jo je pridobila Komisija s kršitvijo člena 19 Uredbe št. 1/2003 v povezavi s členom 3(3) Uredbe št. 773/2004.
Zato se na načelo proste presoje dokazov ni mogoče sklicevati, da bi se izognili pravilom o obličnosti, ki veljajo za zapis izjav, ki jih pridobi Komisija v skladu s členom 19 Uredbe št. 1/2003. V zvezi s tem je treba poudariti, da zaradi ugotovitve nepravilnosti pri zbiranju indicev na podlagi člena 19 Uredbe št. 1/2003 v povezavi s členom 3(3) Uredbe št. 773/2004 Komisija teh indicev ne more uporabiti v nadaljnjem postopku (glej po analogiji sodbo z dne 18. junija 2015, Deutsche Bahn in drugi/Komisija, C‑583/13 P, EU:C:2015:404, točka 45 in navedena sodna praksa).
V tej zadevi, ker so bile – kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 208 sklepnih predlogov – informacije iz razgovorov z dobavitelji bistvo indicev, na katerih temeljita sporna sklepa, in ker sta ta sklepa formalno nepravilna, saj ni bila upoštevana obveznost zapisa, določena v členu 3 Uredbe št. 773/2004, je treba ugotoviti, da Komisija na dan sprejetja spornih sklepov ni imela dovolj resnih indicev, ki bi jih lahko upravičeno uporabila in ki bi upravičevali domneve, navedene v členu 1(a) teh sklepov. Na podlagi vseh navedenih ugotovitev je treba navedena sklepa razglasiti za nična v celoti.

Stroški
Člen 184(2) Poslovnika Sodišča določa, da če je pritožba utemeljena in Sodišče samo dokončno odloči v sporu, o stroških odloči Sodišče.
V skladu s členom 138(1) tega poslovnika, ki se na podlagi njegovega člena 184(1) uporablja za pritožbeni postopek, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Ker sta pritožnici predlagali, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži, naj poleg svojih stroškov nosi tudi stroške pritožnic v zvezi s to pritožbo. Poleg tega, ker sta bila sporna sklepa razglašena za nična, se Komisiji naloži plačilo vseh stroškov, ki sta jih priglasili pritožnici v postopku na prvi stopnji.
V skladu s členom 184(4) Poslovnika Sodišča se lahko intervenientu na prvi stopnji, če ni vložil pritožbe, plačilo stroškov pritožbenega postopka naloži le, če je sodeloval pri pisnem ali ustnem delu postopka pred Sodiščem. Če je intervenient sodeloval v postopku, lahko Sodišče odloči, da nosi svoje stroške. Ker je Svet kot intervenient na prvi stopnji sodeloval v pisni in ustni fazi postopka pred Sodiščem, je treba odločiti, da nosi svoje stroške pritožbenega postopka in postopka na prvi stopnji.
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
1.
Točka 2 izreka sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 5. oktobra 2020, Les Mousquetaires in ITM Entreprises/Komisija (T
‑
255/17, EU:T:2020:460), se razveljavi v delu, v katerem je bila v preostalem zavrnjena tožba pritožnic zoper Sklep Komisije C(2017) 1057 final z dne 9. februarja 2017, s katerim je bilo družbi Intermarché in vsem družbam, ki jih ta družba neposredno ali posredno nadzoruje, odrejeno, da se podredijo pregledu v skladu s členom 20(1) in (4) Uredbe Sveta št. 1/2003 (AT.40466 – Tute 1), in Sklep Komisije C(2017) 1361 final z dne 21. februarja 2017, s katerim je bilo družbi Les Mousquetaires in vsem družbam, ki jih ta družba neposredno ali posredno nadzoruje, odrejeno, da se podredijo pregledu v skladu s členom 20(1) in (4) Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 (AT.40466 – Tute 1).
2.
Točka 3 izreka sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 5. oktobra 2020, Les Mousquetaires in ITM Entreprises/Komisija (T
‑
255/17, EU:T:2020:460), se razveljavi v delu, v katerem je odločeno o stroških.
3.
Sklep Komisije C(2017) 1057 final z dne 9. februarja 2017, s katerim je bilo družbi Intermarché in vsem družbam, ki jih ta družba neposredno ali posredno nadzoruje, odrejeno, da se podredijo pregledu v skladu s členom 20(1) in (4) Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 (AT.40466 – Tute 1), in Sklep Komisije C(2017) 1361 final z dne 21. februarja 2017, s katerim je bilo družbi Les Mousquetaires in vsem družbam, ki jih ta družba neposredno ali posredno nadzoruje, odrejeno, da se podredijo pregledu v skladu s členom 20(1) in (4) Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 (AT.40466 – Tute 1), se razglasita za nična.
4.
Evropski komisiji se naloži, da poleg svojih stroškov nosi stroške družb Les Mousquetaires SAS in ITM Entreprises SAS, ki so nastali v postopku na prvi stopnji in pritožbenem postopku.
5.
Svet Evropske unije nosi svoje stroške postopka na prvi stopnji in pritožbenega postopka.
Podpisi
*
Jezik postopka: francoščina.