CELEX: 62016TJ0586
Javna služba
Dužnosnici
Promaknuće
Postupak promaknuća za 2015.
Nedostatak izvješćâ o ocjeni zbog bolovanja
Opće provedbene odredbe članka 45. Pravilnika o osoblju

Okolnosti spora
Tužitelj Guillaume Vincenti dužnosnik je Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) u razredu AST 7. On je dužnosnik tog razreda od 1. travnja 2009. Na bolovanju je od 10. lipnja 2013.
Ocjena koje je on bio predmet u svim izvješćima o ocjeni u postupcima promaknuća za 2009., 2010., 2011. i 2012. godinu pokazala je da „[su], općenito, učinkovitost, sposobnosti i ocijenjeni elementi ponašanja odgovara[li] traženoj razini za to radno mjesto”. S druge strane, njegova izvješća o ocjeni u postupcima promaknuća za 2013. i 2014. godinu, koja su obuhvaćala razdoblja od 1. siječnja do 31. prosinca 2013. te od 1. siječnja do 31. prosinca 2014., nisu bila dovršena zbog njegova opravdanog izostanka.
Prag za promaknuće u tužiteljevu razredu je 9 bodova. Dopisom od 21. srpnja 2014. tijelo za imenovanje EUIPO‑a obavijestilo je tužitelja da je konačno odlučeno da broj njegovih bodova za promaknuće za 2014. godinu iznosi 9,25.
Priopćenjem za osoblje od 27. travnja 2015. EUIPO je pokrenuo postupak promaknuća za 2015. godinu te obavijestio osoblje da je – u skladu s člankom 110. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju) – po analogiji primjenjivao Odluku Komisije C(2013) 8968
final
od 16. prosinca 2013. o općim provedbenim odredbama članka 45. Pravilnika o osoblju (u daljnjem tekstu: OPO članka 45.) za dužnosnike. Tim je priopćenjem svoje osoblje također obavijestio o tome da su donesene radne upute kako bi se definirali uvjeti promaknuća unutar EUIPO‑a (u daljnjem tekstu: radne upute).
U okviru promaknuća za 2015. godinu upravljački savjetodavni odbor EUIPO‑a nije uvrstio tužiteljevo ime na popis dužnosnika koje se predlaže za promaknuće. Navedeni popis objavljen je na internoj stranici EUIPO‑a 25. lipnja 2015.
Tužitelj je 2. srpnja 2015. osporavao tu odluku upravljačkog savjetodavnog odbora pred zajedničkim odborom za promaknuće (u daljnjem tekstu: ZOP) te je zatražio da se njegovo ime uvrsti na popis dužnosnika koje se predlaže za promaknuće.
Nakon što je razmotrio tužiteljev slučaj, ZOP je 24. srpnja 2015. podnio svoju preporuku tijelu za imenovanje. Njome je ZOP preporučio da se tužiteljevu zahtjevu ne udovolji. Na temelju radnih uputa procijenio je da je, kad se dužnosnik vrati na svoje radno mjesto, potrebno sastaviti izvješće o ocjeni te retroaktivno dodijeliti bodove za promaknuće kao i usporediti zasluge. Ta preporuka nije jednoglasno usvojena. Dva člana ZOP‑a koja je imenovao odbor osoblja također su navela da nema pravne osnove za odstupanje od jasnog teksta OPO‑a članka 45. te da tumačenje radnih uputa na kojima se navedena preporuka temelji, prema njihovu mišljenju, odstupa od jasnog smisla članka 3. tog OPO‑a.
Tijelo za imenovanje 24. srpnja 2015. objavilo je popis dužnosnika koji su promaknuti u sklopu postupka promaknuća za 2015. godinu, na kojem se nije nalazilo tužiteljevo ime.
Žalbom podnesenom 18. kolovoza 2015. na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju tužitelj je osporavao odluku EUIPO‑a od 24. srpnja 2015. kojom je utvrđen popis dužnosnika promaknutih u sklopu postupka promaknuća za 2015. godinu (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).
Tijelo za imenovanje odlukom od 8. prosinca 2015. odbilo je žalbu (u daljnjem tekstu: odluka o odbijanju žalbe).
Postupak i zahtjevi stranaka
Tužitelj je pokrenuo ovaj postupak tužbom podnesenom tajništvu Službeničkog suda 18. ožujka 2016. Ta je tužba zaprimljena pod brojem F‑16/16.
Primjenom članka 3. Uredbe (EU, Euratom) 2016/1192 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. srpnja 2016. o prijenosu na Opći sud nadležnosti za odlučivanje u prvom stupnju o sporovima između Europske unije i njezinih službenika (
SL 2016., L 200, str. 137
.), ovaj je predmet prenesen na Opći sud u stanju u kojem se nalazio 31. kolovoza 2016. Predmet je zaprimljen pod brojem T‑586/16 te je dodijeljen trećem vijeću.
Opći je sud mjerom upravljanja postupkom od 8. ožujka 2017. pozvao EUIPO da odgovori na nekoliko pitanja. EUIPO je 28. ožujka 2017. udovoljio tom zahtjevu.
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
–
poništi odluku EUIPO‑a od 24. srpnja 2015. kojom tužitelj nije promaknut u viši razred (AST 8) na temelju postupka promaknuća za 2015. godinu, time što njegovo ime nije uvršteno na popis dužnosnika promaknutih u sklopu postupka promaknuća za 2015. godinu;
–
naloži EUIPO‑u snošenje troškova.
EUIPO od Općeg suda zahtijeva da:
–
tužbu u cijelosti odbije;
–
naloži tužitelju snošenje troškova.
Pravo
U prilog svojoj tužbi tužitelj navodi tri tužbena razloga, koji se zajedno razmatraju u tužbi i od kojih se prvi temelji na povredi članka 45. Pravilnika o osoblju, članka 3. OPO‑a članka 45. i članka 13. Odluke ADM-05‑09 EUIPO‑a, drugi na povredi načela zaštite legitimnih očekivanja, načela dobre uprave i tužiteljeva prava na obranu kao i na iskrivljavanju činjenica na kojima se temelji pobijana odluka i treći na očitoj pogrešci u ocjeni koju je počinilo tijelo za imenovanje, ponajprije zbog toga što je odbilo izvršiti svoju diskrecijsku ovlast u pogledu tužiteljeva promaknuća te, podredno, zbog toga što ga je odbilo promaknuti, s obzirom na to da takvo odbijanje premašuje njegovu diskrecijsku ovlast.
Najprije, kao što to i proizlazi iz točke 4. ove presude, primjenjive odredbe i one koje je EUIPO ujedno primjenjivao na dužnosnike u sklopu postupka promaknuća za 2015. godinu bile su, po analogiji, OPO članka 45. Na pitanje o relevantnosti odluke EUIPO‑a ADM-05‑09 postavljeno na raspravi u ovom predmetu tužitelj je, time što je priznao da se pobijana odluka ne temelji na toj odluci EUIPO‑a, povukao svoje argumente koji se temelje na povredi navedene odluke, što je zabilježeno u zapisniku s rasprave.
Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 45. Pravilnika o osoblju i članka 3. OPO‑a članka 45.
Tužitelj tvrdi da je tijelo za imenovanje povrijedilo članak 3. petu alineju drugu rečenicu OPO‑a članka 45. Prema njegovu mišljenju, ta izvješća nisu dovršena zbog činjenice koja mu se ne može pripisati, odnosno zbog bolovanja. Tekst te odredbe ne dopušta da se njegov slučaj izuzme iz postupka promaknuća za 2015. godinu. Tijelo za imenovanje pogrešno je smatralo da tužitelja ne lišava njegovih prava, na temelju članaka 43. i 45. Pravilnika o osoblju, činjenica da su postupci ocjenjivanja i promaknuća koji se na njega odnose odgođeni do ponovnog preuzimanja njegovih funkcija. Takav pristup sadržava nekoliko nepravilnosti, osobito u slučaju smrti ili trajne invalidnosti predmetnog dužnosnika. Jednako tako, tijelo za imenovanje ne može opravdati činjenicu da tužitelj nije mogao sudjelovati u navedenom postupku promaknuća nedostatkom ocjene njegovih usporedivih zasluga, s obzirom na to da mu se ta činjenica ne može pripisati. Naime, prema tužiteljevu mišljenju, tijelo za imenovanje moglo se u tu svrhu koristiti drugim informacijama kojima je raspolagalo. Također, time što je povrijedilo članak 3. OPO‑a članka 45., tijelo za imenovanje povrijedilo je članak 45. Pravilnika o osoblju.
EUIPO u biti odgovara da se članak 3. peta alineja druga rečenica OPO‑a članka 45. ne odnosi na tužiteljev slučaj, nego, primjerice, na slučaj u kojem je ocjenjivač odsutan, dok je predmetni dužnosnik prisutan tijekom promaknuća, u skladu s njegovim radnim uputama. To je tumačenje potkrijepljeno činjenicom da su izvješća o ocjeni potrebna za valjano osiguranje usporedbe zasluga promaknutih dužnosnika, što također proizlazi iz članka 3. OPO‑a članka 45., koji kao opće pravilo traži da ta izvješća postanu konačna. Prema EUIPO‑ovu mišljenju, s obzirom na to da se za osobu koja je na bolovanju općenito ne smatra da može pobijati svoje izvješće o ocjeni i poštovati rokove postupka, trebalo je obustaviti postupak ocjenjivanja tužitelja te, prema istom načelu, također obustaviti postupak promaknuća u odnosu na njega kako bi se jamčila njegova postupovna prava. Osim toga, EUIPO smatra da se usporedba zasluga na osnovi informacija različitih od onih koje su sadržane u izvješću o ocjeni mora provesti samo u krajnjoj nuždi te se može opravdati samo ako je jasno da, zbog toga što se predmetni dužnosnik nije vratio na svoje radno mjesto, nije dostupno nikakvo izvješće utvrđeno u valjanom i propisanom obliku. EUIPO, na temelju dužnosti pažljivog postupanja, ima obvezu osigurati da se odluka o tužiteljevu promaknuću donese nakon što mu je ponuđena mogućnost davanja mišljenja o njegovim zaslugama. Osim toga, EUIPO u odgovoru na mjeru upravljanja postupkom Općeg suda ističe da je u tužiteljevu interesu da sudjeluje u razgovoru radi ocjenjivanja i u cjelokupnom postupku ocjenjivanja, a ne u postupku u kojem bi se EUIPO pozivao na druge valjane informacije, s obzirom na to da je tužitelj predmet istrage Europskog ureda za borbu protiv prijevara (OLAF), koja, ako je pokrenuta nakon donošenja pobijane odluke, obuhvaća relevantno razdoblje postupka ocjenjivanja. Dodaje da izvješća o ocjeni osiguravaju zaštitu prava članova osoblja putem dijaloga i žalbenog postupka, što ne može biti slučaj ako se usporedba zasluga temelji na drugim dostupnim informacijama.
U ovom slučaju najprije je potrebno navesti da je obrazloženje relevantno za ocjenu zakonitosti pobijane odluke ono koje se nalazi u odluci o odbijanju žalbe. Iz te odluke u biti proizlazi da je tijelo za imenovanje smatralo da se članak 3. peta alineja druga rečenica OPO‑a članka 45. odnosi na situacije u kojima izvješće o ocjeni dužnosnika samo po sebi nije dovršeno zbog, primjerice, izostanka ocjenjivača ili drugostupanjskog ocjenjivača u trenutku kad su oni bili pozvani intervenirati u postupak ocjenjivanja. Ono je stoga zaključilo da se ta odredba ne primjenjuje na tužiteljev slučaj. Tijelo za imenovanje zatim je navelo da tužitelj zbog bolovanja nije imao izvješća o ocjeni za godine 2013. i 2014. te da su postupci ocjenjivanja i promaknuća koji se na njega odnose obustavljeni dok on ponovno ne preuzme svoje dužnosti. Ističe da, s obzirom na to da je postupak tužiteljeva promaknuća obustavljen zbog njegova opravdanog izostanka, njegove usporedive zasluge opravdano nisu uzete u obzir u postupku promaknuća za 2015. godinu. Napokon, tijelo za imenovanje na temelju prethodno navedenog zaključilo je da tužiteljevo ime pravilno nije uvršteno na popis dužnosnika promoviranih za 2015. godinu.
U tom pogledu, u skladu s člankom 110. Pravilnika o osoblju, ako ne postoji odstupanje, Odluka Europske komisije C(2013) 8985
final
od 16. prosinca 2013., koja se odnosi na opće provedbene odredbe članka 43. Pravilnika o osoblju (u daljnjem tekstu: OPO članka 43.) i OPO članka 45., po analogiji se primjenjuju na EUIPO.
Valja podsjetiti da se, u skladu s odredbama članka 2. OPO‑a članka 45., postupak promaknuća provodi jednom godišnje.
Tijekom tog postupka koji se organizira svake godine dužnosnik može biti predmet odluke o promaknuću, odnosno može biti promaknut, ako ispunjava pet kumulativnih uvjeta, u skladu s člankom 3. OPO‑a članka 45. Peti od tih uvjeta je, kako to navodi EUIPO, da izvješća o ocjeni dužnosnika postanu konačna primjenom OPO‑a članka 43. Ipak, navedeni članak 3. izričito predviđa da, „u slučaju da izvješće o ocjeni nije dovršeno zbog zakašnjenja koje se nije moglo pripisati zaposleniku, potonji sudjeluje u postupku promaknuća na osnovi drugih valjanih informacija koje zamjenjuju nedostatak izvješća o ocjeni te stoga može biti predmet odluke o promaknuću”.
Iz te odredbe proizlazi da dužnosnik koji ispunjava četiri prva uvjeta iz članka 3. OPO‑a članka 45., ali čije izvješće o ocjeni nije postalo konačno, svejedno može biti promaknut, s obzirom na to da navedeno izvješće nije moglo biti dovršeno zbog činjenice zakašnjenja koja mu se ne može pripisati. Predmetni dužnosnik u tom slučaju sudjeluje u postupku promaknuća na temelju drugih valjanih informacija koje zamjenjuju nepostojanje izvješća o ocjeni.
U ovom slučaju iz spisa proizlazi da je nesporno da tužiteljeva izvješća o ocjeni za 2013. i 2014. godinu ne postoje zbog njegova bolovanja te da je to bolovanje opravdani izostanak.
Stoga valja utvrditi da se, s obzirom na to da je njegovo bolovanje bilo opravdani izostanak, tužitelju ne može pripisati nemogućnost dovršavanja njegovih izvješća o ocjeni za 2013. i 2014. godinu te, prema tome, ni njihovo nepostojanje. EUIPO je osim toga na raspravi priznao da tužiteljevo bolovanje nije okolnost koja mu se može pripisati.
Međutim, u takvoj situaciji članak 3. peta alineja druga rečenica OPO‑a članka 45. ističe da dužnosnik može biti promaknut i da ima pravo sudjelovati u godišnjem postupku promaknuća na osnovi drugih valjanih informacija. Stoga je tijelo za imenovanje povrijedilo navedenu odredbu i počinilo pogrešku koja se tiče prava time što je tužitelju odbilo priznati pravo sudjelovanja u postupku promaknuća za 2015. godinu zato što njegov izostanak opravdan bolovanjem nije omogućio sastavljanje nekih od njegovih izvješća o ocjeni.
EUIPO‑ovo tumačenje članka 3. pete alineje druge rečenice OPO‑a članka 45. prema kojem se ta odredba ne odnosi na tužiteljevu situaciju je, sukladno tomu, netočno
U tom pogledu, EUIPO‑ov argument prema kojem, kako to pokazuje odjeljak III. točka (a) radnih uputa, treba obustaviti postupak ocjenjivanja i, posljedično, postupak tužiteljeva promaknuća tijekom njegova bolovanja, kako bi mu se jamčila postupovna prava koja su mu dodijeljena tijekom navedenog postupka ocjenjivanja, ne može se prihvatiti. Naime, u tužiteljevoj situaciji – odnosno u situaciji u kojoj se utvrđenje izvješća o ocjeni u okviru za to predviđenog postupka nije moglo pravodobno ostvariti zato da bi se moglo uzeti u obzir u sklopu relevantnog postupka promaknuća – tužitelj je na temelju OPO‑a članka 45. uživao pravo promaknuća, pravo sudjelovanja u tom postupku promaknuća i, prema tome, pravo sudjelovanja u usporedbi zasluga dužnosnika promaknutih u sklopu postupka promaknuća za 2015. godinu s obzirom na druge valjane informacije koje zamjenjuju nedostatak njegovih izvješća o ocjeni.
Konačno, valja primijetiti da – kao odluka koju agencija priopćuje svojem osoblju i kojoj je cilj predmetnim dužnosnicima jamčiti istovjetno postupanje kad je riječ o promaknućima – radne upute predstavljaju unutarnji naputak. Ništa načelno ne zabranjuje tijelu za imenovanje da internom odlukom opće primjene uvede pravila za provedbu široke diskrecijske ovlasti koju mu dodjeljuje Pravilnik o osoblju. Međutim, mogućnost pribjegavanja takvim unutarnjim napucima podvrgnuta je određenim granicama i, među ostalim, obvezi poštovanja načela hijerarhije normi. Unutarnji naputak, kao što su radne upute, niži je propis u odnosu na Pravilnik o osoblju i pravne propise donesene radi njegove primjene (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 30. siječnja 2008., Strack/Komisija,
T‑85/04
,
EU:T:2008:18
, t.
37.
do
41.
i navedenu sudsku praksu). Stoga EUIPO‑ove radne upute ne mogu zakonito postaviti pravila koja odstupaju od odredbi Pravilnika o osoblju ili OPO‑a članka 45.
Jednako tako, nije uvjerljiv EUIPO‑ov argument prema kojem sudjelovanje dužnosnika u postupku promaknuća na osnovi informacija različitih od onih sadržanih u izvješćima o ocjeni treba biti samo u krajnjoj nuždi. S jedne strane, valja utvrditi da EUIPO ne navodi zašto tužiteljeva situacija nije bila situacija „krajnje nužde” koja opravdava primjenu drugih informacija koje zamjenjuju nedostatak njegovih izvješća o ocjeni za 2013. i 2014. godinu. Osim toga, prilikom ispitivanja na raspravi EUIPO je priznao da se njegovo tumačenje članka 3. pete alineje druge rečenice OPO‑a članka 45., prikazano osobito radnim uputama, nije trebalo odnositi na slučaj kakav je tužiteljev, odnosno na opravdani izostanak dulji od jedne godine. Naime, to tumačenje – prema kojem EUIPO odbija sudjelovanje predmetnog dužnosnika u relevantnom postupku promaknuća na osnovi informacija koje zamjenjuju njegova izvješća o ocjeni te uvjetuje njegovo ponovno preuzimanje funkcija – ne uzima u obzir situacije u kojima tužitelj ne preuzme pravodobno svoje funkcije odnosno nikada ne preuzme svoje funkcije.
S druge strane, tijelo za imenovanje mora provesti godišnji postupak promaknuća (vidjeti u tom smislu presudu od 12. prosinca 2002., Morello/Komisija,
T‑338/00 i T‑376/00
,
EU:T:2002:314
, t.
111.
) i ne može nekoliko godina zaredom odgađati sudjelovanje dužnosnika u postupku promaknuća u sklopu tog postupka ako on ispunjava uvjete za promaknuće na temelju OPO‑a članka 45.
Kad je riječ o EUIPO‑ovoj obvezi da na temelju dužnosti pažljivog postupanja osigura da se osobi omogući davanje mišljenja o njezinim zaslugama, u ovom slučaju valja utvrditi da EUIPO nije ni u jednom trenutku tužitelja nastojao staviti u situaciju u kojoj bi imao mogućnost dati mišljenje o svojim zaslugama. Naime, EUIPO je pogriješio kad je samo odgodio tužiteljevo sudjelovanje u postupku promaknuća u sklopu postupka promaknuća za 2015. godinu zbog njegova bolovanja, čekajući da on eventualno ponovno preuzme svoje funkcije. Međutim, EUIPO ne može u svim slučajevima predmnijevati da dužnosnik koji je na bolovanju nije sposoban dati valjano mišljenje o svojim zaslugama. K tome, čak i ako utvrđenje izvješća o ocjeni osigurava, kao što to ističe EUIPO, zaštitu prava članova osoblja putem dijaloga i žalbenog postupka, što možda nije slučaj kod usporedbe zasluga koja se temelji na drugim informacijama, valja podsjetiti da se protiv odluke kao što je ona pobijana može podnijeti žalba, a potom, ako je potrebno, i tužba.
U ovom slučaju, iako je bio na bolovanju, tužitelj je najprije elektroničkom poštom valjano osporavao činjenicu da njegovo ime nije uvršteno na popis dužnosnika predloženih za promaknuće pred ZOP‑om, u skladu s člankom 5. stavkom 7. OPO‑a članka 45., te je zatim valjano podnio žalbu protiv pobijane odluke na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju i potom ovu tužbu pred Općim sudom, što također otklanja EUIPO‑ov argument prema kojem je on morao obustaviti postupak tužiteljeva promaknuća jer se za dužnosnika koji je na bolovanju općenito smatra da ne može „na primjeren način razmisliti i podnijeti svoje argumente ili osporavati odluke koje se odnose na razvoj njegove karijere”.
Napokon, EUIPO‑ov argument koji se temelji na činjenici da je tužitelj predmet OLAF‑ove istrage nije relevantan u ovom slučaju. Naime, valja primijetiti da je, s jedne strane, kako to priznaje sam EUIPO, istraga pokrenuta nakon donošenja pobijane odluke. S druge strane, s obzirom na to da ništa u odluci o odbijanju žalbe ne upućuje na to da je tužiteljevo ponašanje razlog za pobijanu odluku, EUIPO je samo odgodio tužiteljevo sudjelovanje u postupku promaknuća u sklopu postupka promaknuća za 2015., čekajući da on eventualno ponovno preuzme svoje funkcije.
Nadalje slijedi da je povreda članka 3. OPO‑a članka 45. u postupku promaknuća za 2015. godinu u odnosu na tužitelja mogla imati samo odlučujući učinak na odvijanje tog postupka i na odluku o tome da neće biti promaknut, s obzirom na to da nije pozvan sudjelovati u navedenom postupku promaknuća.
Stoga pobijanu odluku treba poništiti u dijelu u kojem se tužitelja nije uzelo u obzir u postupku promaknuća za 2015. godinu.
Podredno, Opći sud smatra da, kako bi tužitelju pripala njegova prava, mora se ponovno razmotriti mogućnost njegova sudjelovanja u postupku promaknuća za 2015. godinu. Tek će nakon takvog ponovnog razmatranja tijelo za imenovanje moći valjano donijeti odluku o njemu i ocijeniti treba li ga retroaktivno uvrstiti na popis već promaknutih dužnosnika u sklopu promaknuća za 2015. godinu. U tom pogledu, EUIPO je u odgovoru na mjeru upravljanja postupkom Općeg suda, kao i na raspravi, istaknuo da nema proračunskih prepreka za to da tužitelj, prema potrebi, bude retroaktivno promaknut uz dužnosnike koji su već promaknuti u sklopu postupka promaknuća za 2015. godinu.
Ostali tužbeni razlozi i argumenti koje je iznio tužitelj
S obzirom na poništenje pobijane odluke koje je određeno na temelju prvog tužbenog razloga, nije potrebno razmatrati drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi načela zaštite legitimnih očekivanja, načela dobre uprave i prava obrane kao i na iskrivljavanju činjenica, ni treći tužbeni razlog, koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni koju je počinio EUIPO zbog toga što je odbio izvršiti svoju ovlast ocjenjivanja. Nije stoga potrebno razmatrati podredni argument kojim se nastoji istaknuti da je tužitelj trebao biti promaknut u sklopu postupka promaknuća za 2015. godinu te da je stoga trebao biti uvršten na popis dužnosnika promaknutih u sklopu postupka promaknuća za 2015. godinu.
Troškovi
U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da EUIPO nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova, u skladu s tužiteljevim zahtjevom.

Slijedom navedenoga,
OPĆI SUD (treće vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Odluka Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 24. srpnja 2015. kojom je utvrđen popis dužnosnika promoviranih u sklopu promaknuća za 2015. godinu poništava se u dijelu u kojem se Guillaumea Vincentija nije uzelo u obzir u postupku promaknuća za 2015. godinu.

2.
EUIPO‑u se nalaže snošenje troškova.

Frimodt Nielsen
Kreuschitz
Półtorak
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 14. studenoga 2017.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski