CELEX: 62021TJ0088
Közszolgálat
Tisztviselő
Az EKSZ harmadik országba beosztott személyi állománya
Küldöttségvezető
Vezetői próbaidő
Vezetői próbaidőre vonatkozó végső értékelő jelentés
Sérelmet nem okozó aktus
Elfogadhatatlanság
Az EKSZ székhelyén lévő nem vezetői álláshelyre történő újrabeosztás
Indokolási kötelezettség
A meghallgatáshoz való jog
A középvezetői személyi állományról szóló, 2008. szeptember 9‑i C(2008) 5028/2 bizottsági határozat 11. cikke küldöttségvezetőkre való alkalmazásának feltételei
Iratok személyi aktában való elhelyezésének elmaradása
Szolgálati érdek
Hatáskörrel való visszaélés
Segítségnyújtás iránti kérelem
A kérelmet elutasító határozat
Felelősség

)
Az EUMSZ 270. cikken alapuló keresetében a felperes, Sandra Paesen egyrészt először is a rá vonatkozó, vezetői próbaidőt értékelő végső jelentés (a továbbiakban: próbaidőre vonatkozó végső értékelő jelentés), másodszor az Európai Külügyi Szolgálat (EKSZ) által 2020. április 10‑én hozott, a felperes nem vezetői álláshelyre való újrabeosztásáról szóló határozat (a továbbiakban: első megtámadott határozat), harmadszor az EKSZ által 2020. május 12‑én hozott, a felperes segítségnyújtás iránti kérelmét elutasító határozat (a továbbiakban: második megtámadott határozat) megsemmisítését, másrészt vagyoni és nem vagyoni kárának megsemmisítését követeli.
A jogvita előzményei
A felperes az Európai Unió tisztviselője. 2004‑ben lépett az Európai Unió Tanácsának szolgálatába, majd 2011‑ben áthelyezték az EKSZ‑hez.
Az Unió külügyi és biztonságpolitikai főképviselőjének (a továbbiakban: főképviselő) 2018. július 17‑i határozatával a felperest 2018. szeptember 1‑jei hatállyal az Unió Malawi Köztársaságban működő küldöttségének (a továbbiakban: malawi küldöttség) vezetőjévé nevezték ki.
Ugyanezen a napon a középvezetői személyi állományról szóló, 2008. szeptember 9‑i C(2008) 5028/2 bizottsági határozat (a továbbiakban: 5028/2 határozat) alapján, amelyet az EKSZ adminisztrációs főigazgatójának 2011. november 29‑i PROC EEAS(2011) 002 határozata az EKSZ‑re is alkalmazandóvá tett, kilenc hónap próbaidőt írtak elő a felperes számára.
2019. március 18‑én a próbaidőre vonatkozó közbenső értékelő jelentésre tekintettel, amely a felperes vezetői és felügyeleti képességeit elégtelennek ítélte, a vezetői próbaidőt 2019. június 1‑jétől hat hónappal meghosszabbították.
2019. szeptember 16. és 25. között az EKSZ vizsgálati szolgálata
ad hoc
vizsgálati látogatást tett a küldöttségnél.
2019. október 14‑én az
ad hoc
vizsgálati misszió által a vizsgálatról készített jelentéstervezetet (a továbbiakban: vizsgálatijelentés‑tervezet) esetleges észrevételek megtétele céljából közölték a felperessel. E tervezet tizenkét ajánlást tartalmazott a küldöttség vezetésére vonatkozóan, amelyek közül hatot a felperesnek mint küldöttségvezetőnek címeztek.
Az EKSZ főtitkára 2019. november 27‑én megküldte a felperesnek a próbaidőre vonatkozó végső értékelő jelentést, amely a felperes vezetői és felügyeleti képességeit nem tartotta elégségesnek.
Az EKSZ főtitkára továbbá arról is tájékoztatta a felperest, hogy a főképviselő úgy ítélte meg, hogy a felperes a próbaidő alatt nem teljesítette az elvárásokat, és hogy a főtitkár a felperest az EKSZ székhelyére, nem vezetői álláshelyre kívánja újrabeosztani.
2019. november 29‑én a felperes megküldte az EKSZ főtitkárának a vizsgálatijelentés‑tervezettel kapcsolatos megjegyzéseit.
2019. december 12‑én a felperes megküldte az EKSZ főtitkárának a próbaidőre vonatkozó végső értékelő jelentéssel kapcsolatos észrevételeit.
A felperes 2019. december 18‑án megismételte az EKSZ főtitkárának a próbaidőre vonatkozó végső értékelő jelentéssel és a próbaidő eltöltésének feltételeivel kapcsolatos észrevételeit, és hozzáférést kért az e jelentés alapjául szolgáló dokumentumokhoz.
2019. december 19‑én az afrikai ügyekért felelős főigazgató (a továbbiakban: Afrika‑ügyi főigazgató) észrevételeket intézett az EKSZ vizsgálati szolgálatához az ellenőrzési jelentés tervezetére vonatkozóan.
2020. január 11‑én a felperes azt kérte a főképviselőtől, hogy erősítse meg a malawi küldöttségvezetői tisztségében.
2020. január 17‑én a felperes az Európai Unió tisztviselői személyzeti szabályzatának (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) 24. cikke alapján segítségnyújtás iránti kérelmet (a továbbiakban: segítségnyújtás iránti kérelem) intézett az EKSZ humánerőforrás‑igazgatójához, amely igazgatási vizsgálat megindítására irányult, azzal az indokkal, hogy felettesei, többek között az Afrika‑ügyi főigazgató és az Afrika déli részéért és az Indiai‑óceánért felelős osztályának vezetője (a továbbiakban: az Afrika‑2 osztály vezetője) részéről lelki zaklatás érte.
A felperes 2020. január 29‑én megkapta az
ad hoc
vizsgálati misszió vizsgálati jelentésének végleges változatát (a továbbiakban: végleges vizsgálati jelentés).
2020. március 22‑én engedélyezték a felperes számára, hogy elhagyja az alkalmazási helyét, és orvosi és családi okokból visszatérjen Belgiumba. A felperes ugyanezen naptól betegszabadságon, majd éves szabadságon volt 2020. szeptember 1‑jéig.
2020. március 30‑án a felperes további információkat küldött az EKSZ humánerőforrás‑igazgatóságának a segítségnyújtás iránti kérelem kiegészítése érdekében.
2020. április 10‑i levelében a főképviselő elfogadta az első megtámadott határozatot, amelyben a felperest 2020. május 1‑jétől nem vezetői álláshelyre osztotta be az EKSZ székhelyére.
2020. április 30‑én kelt határozattal a felperest 2020. május 1‑jétől az EKSZ gazdasági és globális ügyek igazgatóságához osztották be.
2020. május 12‑én az EKSZ humánerőforrás‑igazgatója elfogadta a második megtámadott határozatot, amellyel elutasította a segítségnyújtás iránti kérelmet.
2020. július 10‑én a felperes egyrészt panaszt nyújtott be a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése alapján a próbaidőre vonatkozó végső értékelő jelentéssel és a fent említett 2020. április 10‑i, április 30‑i és május 12‑i határozatokkal szemben, másrészt az általa elszenvedett nem vagyoni kár, valamint a költségek és az ügyvédi munkadíjak megtérítését kérte 60000 euró összegben.
2020. november 4‑én a kinevezésre jogosult hatóság elutasította a panaszt (a továbbiakban: panaszt elutasító határozat).
A felek kérelmei
A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
semmisítse meg a megtámadott határozatokat, valamint másodlagosan a próbaidőre vonatkozó végső értékelő jelentést, és amennyiben szükséges, semmisítse meg a panaszt elutasító határozatot;
–
kötelezze az EKSZ‑t az állítása szerint keletkezett vagyoni és nem vagyoni kárának megtérítésére;
–
„vonja vissza az eljárásból” a viszonválasz D.2., D.3. és D.4. mellékletét;
–
az EKSZ‑t kötelezze a költségek viselésére.
Az EKSZ azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
utasítsa el a keresetet mint részben elfogadhatatlant és részben megalapozatlant;
–
a felperest kötelezze a költségek viselésére.
A jogkérdésről
[omissis]
A próbaidőre vonatkozó végső értékelő jelentés megsemmisítése iránti kérelmekről
Emlékeztetni kell arra, hogy a kereset elfogadhatósága olyan imperatív jogalap, amelyet a Törvényszéknek hivatalból kell vizsgálnia (lásd ebben az értelemben: 2020. március 5‑iCredito Fondiario kontra ESZT ítélet,
C‑69/19 P
,
EU:C:2020:178
,
54.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése és 91. cikkének (1) bekezdése értelmében vett, sérelmet okozó aktus léte elengedhetetlen feltétele minden, a tisztviselő által azon intézmény aktusával szemben benyújtott kereset elfogadhatóságának, amelyhez e tisztviselő tartozik. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint megsemmisítés iránti kereset csak olyan jellegű kötelező joghatásokat kiváltó intézkedésekkel szemben nyújtható be, amelyek a felperes érdekeit közvetlenül és azonnal érintik, azáltal, hogy a felperes jogi helyzetében lényeges változást idéznek elő (lásd ebben az értelemben: 2017. december 14‑iMartinez De Prins és társai kontra EKSZ ítélet,
T‑575/16
,
EU:T:2017:911
,
30.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A megsemmisítés iránti keresetek elfogadhatóságával kapcsolatos állandó ítélkezési gyakorlatból az is következik, hogy a megtámadott jogi aktusok minősítése során e jogi aktusok tényleges tartalma és kibocsátójuk szándéka az irányadó. E tekintetben főszabály szerint azok az intézkedések minősülnek megtámadható jogi aktusnak, amelyek az igazgatási eljárás végén véglegesen meghatározzák az uniós intézmény, szerv vagy hivatal álláspontját, és amelyek a felperes érdekeit érintő kötelező joghatások kiváltására irányulnak; nem minősülnek viszont ilyennek különösen az olyan közbenső intézkedések, amelyek a végleges határozat előkészítését szolgálják, és nem eredményeznek ilyen joghatásokat, valamint a korábbi, határidőben meg nem támadott jogi aktust pusztán megerősítő aktusok (lásd: 2020. június 25‑iSatcen kontra KF ítélet,
C‑14/19 P
,
EU:C:2020:492
,
70.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben először is a felperes által megsemmisíteni kért, próbaidőre vonatkozó végső értékelő jelentés az 5028/2 határozat hatálya alá tartozik (lásd a fenti 4. pontot).
Az 5028/2 határozat 11. cikke szerint az első alkalommal középvezetői beosztásba kinevezett személyek kilenc hónap próbaidőt teljesítenek, amelynek során öt hónap elteltével próbaidőre vonatkozó közbenső értékelő jelentést, majd egy hónappal a próbaidő lejárta előtt próbaidőre vonatkozó végső értékelő jelentést kell készíteni. Ez a próbaidő kivételes körülmények között legfeljebb hat hónappal meghosszabbítható, amelynek végén próbaidőre vonatkozó legvégső értékelő jelentést kell készíteni.
Továbbá az 5028/2 határozat 11. cikke (4) bekezdésének harmadik albekezdése szerint, ha a próbaidő végén (azaz legfeljebb 15 hónap elteltével) a próbaidő sikertelen, mert az értékelendő képességek valamelyike elégtelennek bizonyul, a kinevezésre jogosult hatóságnak javasolnia kell az érintett alkalmazott nem vezetői beosztásba történő újrabeosztását.
Így az 5028/2 határozat 11. cikke (4) bekezdése harmadik albekezdésének szövegéből, amint azt az EKSZ a pervezető intézkedésekre adott írásbeli válaszában elismeri, az következik, hogy a próbaidőre vonatkozó olyan végső értékelő jelentés, amely legalább egy vezetői képesség elégtelenségét állapítja meg, azt jelenti, hogy az a kinevezésre jogosult hatóság, amely ezt a jelentést megalkotja, nem az érintett tisztviselő nem vezetői állásba való újrabeosztásáról szóló határozatot hoz, hanem csupán e tisztviselő újrabeosztására irányuló, a főképviselőhöz – mint e tisztviselő újrabeosztására hatáskörrel rendelkező kinevezésre jogosult hatósághoz – intézett javaslatot tesz; mindez a vezetői próbaidő meghosszabbítása esetén is igaz.
Másodszor megállapítást nyert, hogy a személyzeti szabályzat 2013. december 31‑ig hatályos szövege 44. cikkének második bekezdése szerinti próbaidő indoka kellően közel állt az Unió egyéb alkalmazottaira vonatkozó alkalmazási feltételek 2013. december 31‑ig hatályos szövegének 14. cikke alapján az ideiglenes alkalmazottak számára előírt próbaidő indokához, így az erre vonatkozó ítélkezési gyakorlatból lehet kiindulni (lásd ebben az értelemben: 2016. május 12‑iFS kontra EGSZB ítélet,
F‑50/15
,
EU:F:2016:119
,
97.
pont).
Ilyen közelség áll fenn az EKSZ új küldöttségvezetőire az 5028/2 határozat alapján előírt próbaidő tekintetében is. Így az olyan jelentés, mint a próbaidőre vonatkozó végső értékelő jelentés nem hasonlítható össze a tisztviselő pályafutása során készített éves értékelő jelentésekkel, amelyek sérelmet okozó aktusnak minősülnek (lásd ebben az értelemben: 2020. június 25‑iXH kontra Bizottság ítélet,
T‑511/18
,
EU:T:2020:291
,
133.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ugyanis a próbaidőre vonatkozó értékelő jelentéseknek, amelyek célja az érintettnek a próbaidő leteltekor történő véglegesítésére vagy elbocsátására vonatkozó közigazgatási határozat előkészítése, egyetlen célja az adminisztráció egy konkrét határozatának előkészítése, amelyhez szorosan kapcsolódnak, és következésképpen nem minősülnek sérelmet okozó aktusnak (lásd ebben az értelemben: 2020. június 25‑iXH kontra Bizottság ítélet,
T‑511/18
,
EU:T:2020:291
,
134.
pont).
Így ugyanígy a próbaidőre vonatkozó végső értékelő jelentés egyetlen célja, amennyiben az negatív, egy konkrét közigazgatási határozat előkészítése, nevezetesen az, hogy a pályázót más, nem vezetői álláshelyre osszák be újra, amely határozathoz ez a jelentés tehát szorosan kapcsolódik.
Harmadszor, ahogyan az EKSZ rámutat, igaz, hogy a személyzeti szabályzat 44. cikkének második bekezdése a többek között egységvezetőnek kinevezett tisztviselők számára az e rendelkezésben biztosított, fizetési fokozatban való előmenetelt attól a feltételtől teszi függővé, hogy feladataikat a kinevezésüket követő első kilenc hónap során a személyzeti szabályzat 43. cikke értelmében véve kielégítően látták el.
Meg kell azonban jegyezni, hogy a személyzeti szabályzat 44. cikkének második bekezdésében biztosított, fizetési fokozatban való kivételes előmenetel az egységvezetői, igazgatói vagy főigazgatói minőségben kinevezett tisztviselőkre vonatkozik, nem pedig az EKSZ azon alkalmazottaira, akiket a felpereshez hasonlóan először neveznek ki az Európai Külügyi Szolgálat szervezetének és működésének a megállapításáról szóló, 2010. július 26‑i 2010/427/EU határozat (
HL 2010. L 201., 30. o.
) 5. cikkében meghatározott küldöttségvezetői feladatok ellátására.
Következésképpen az a tény, hogy a személyzeti szabályzat 44. cikkének második bekezdése a személyzeti szabályzat 43. cikkére utal, nem érinti az EKSZ küldöttségvezetőiről készített, próbaidőre vonatkozó végső értékelő jelentés előkészítő aktus mivoltát.
Negyedszer, az is igaz, hogy az 5028/2 határozat 11. cikke (4) bekezdésének második albekezdése utal a személyzeti szabályzat 43. cikkére, mivel előírja, hogy a próbaidőre vonatkozó végső értékelő jelentést csatolni kell az utóbbi rendelkezés által szabályozott éves értékelő jelentéshez.
Mindazonáltal a tisztviselő személyi aktájában szereplő, próbaidőre vonatkozó végső értékelő jelentés főszabály szerint semmilyen hatást nem fejthet ki az e próbaidő végén hozott határozatot követően, amelynek érdekében a jelentés készült, és amelynek csak az előkészítése volt a célja (lásd analógia útján: 2020. június 25‑iXH kontra Bizottság ítélet,
T‑511/18
,
EU:T:2020:291
,
136.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Így a próbaidőre vonatkozó közbenső vagy végső értékelő jelentést, még ha tartalmaz is bizonyos számú, a tisztviselő vagy alkalmazott munkával kapcsolatos képességeire vonatkozó észrevételt, főszabály szerint nem veheti figyelembe sem az előléptetési bizottság (lásd analógia útján: 2020. június 25‑iXH kontra Bizottság ítélet,
T‑511/18
,
EU:T:2020:291
,
137.
pont), sem – amint azt az EKSZ a tárgyaláson elismerte – a főképviselő 2011. március 9‑i PROC HR(2011) 005 határozatában említett, kinevezésekkel foglalkozó tanácsadó bizottság, sem pedig a kinevezésre jogosult hatóság a küldöttségvezetők kiválasztására irányuló újabb eljárás során.
Végül meg kell állapítani, hogy a vezetői próbaidő mint eljárás befejezéseként hozott határozat elleni keresetben a felperes hivatkozhat az e határozathoz szorosan kapcsolódó korábbi aktusok szabálytalanságára, és különösen azokra a szabálytalanságokra, amelyek álláspontja szerint érintik a próbaidőre vonatkozó végső értékelő jelentést (lásd ebben az értelemben: 2015. december 3‑iSesma Merino kontra OHIM ítélet,
T‑127/14 P
,
EU:T:2015:927
,
24.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A fentiek összességére tekintettel a felperes nem vezetői álláshelyre való újrabeosztásáról szóló első megtámadott határozat, amennyiben az véglegesen rögzíti az adminisztráció álláspontját, és ezáltal közvetlenül és azonnal érinti a felperes érdekeit, a felperesnek sérelmet okozó aktusnak minősül, más viszont a helyzet a próbaidőre vonatkozó végső értékelő jelentés esetében, amely e határozatnak csupán előkészítő aktusát képezi.
Ilyen körülmények között a próbaidőre vonatkozó végső értékelő jelentés megsemmisítésére irányuló kérelmek elfogadhatatlanok, és azokat el kell utasítani.
Az első megtámadott határozat megsemmisítése iránti kérelemről
E kereseti kérelmek alátámasztására a felperes lényegében hat jogalapra hivatkozik, amelyek először is az indokolási kötelezettség és a személyzeti szabályzat 25. cikkének megsértésén, másodszor a gondos ügyintézéshez és a meghallgatáshoz való jog megsértésén, harmadszor az 5028/2 határozat 11. cikkének és a kinevezésre jogosult hatóságra és a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóságra ruházott hatáskörök gyakorlásáról és továbbruházásáról szóló, 2019. november 15‑i EKSZ ADMIN (2019) 31 határozatnak (a továbbiakban: ADMIN (2019) 31 határozat) a megsértésén, negyedszer a személyzeti szabályzat 26. cikkének megsértésén, ötödször nyilvánvaló mérlegelési hibán és a személyzeti szabályzat 7. cikke (1) bekezdésének megsértésén, hatodszor pedig hatáskörrel való visszaélésen alapulnak.
[omissis]
A második, a megfelelő ügyintézéshez való jog és a meghallgatáshoz való jog megsértésére alapított jogalapról
A felperes lényegében először is a kinevezésekkel foglalkozó tanácsadó bizottsággal folytatott konzultáció során elkövetett szabálytalanságra, másodszor a meghallgatáshoz való jog megsértésére, harmadszor pedig a megfelelő ügyintézéshez való jog megsértésére hivatkozik.
[omissis]
–
A második jogalap második, a meghallgatáshoz való jog megsértésére alapított részéről
A jelen rész keretében a felperes lényegében a következő négy kifogásra hivatkozik.
Először is a felperes előadja, hogy az EKSZ főtitkárának 2019. november 27‑én kelt, a próbaidőre vonatkozó végső értékelő jelentést közlő levelére válaszul észrevételeket nyújtott be, amelyekkel kapcsolatban nem történt intézkedés. A felperes azt állítja, hogy nem volt lehetősége befolyásolni a kinevezésre jogosult hatóság döntéshozatali eljárását, amit az is bizonyít, hogy az első megtámadott határozat nem utal az általa 2019. december 12‑én és 2020. január 30‑án benyújtott észrevételekre, és hogy a határozatból semmilyen módon nem tűnik ki, hogy a kinevezésre jogosult hatóság ténylegesen az e jelentéssel kapcsolatban általa benyújtott észrevételek ismeretében gyakorolta mérlegelési jogkörét.
Másodszor a felperes úgy véli, hogy a próbaidőre vonatkozó végső értékelő jelentés olyan szubjektív állításokat tartalmaz, amelyeket bizonyító erejű dokumentumok nem támasztanak alá, így e dokumentumok hiánya kétségtelenül megakadályozta őt abban, hogy kimerítő módon állást foglaljon minden olyan tényről és dokumentumról, amelyen az első megtámadott határozat alapul.
Harmadszor a felperes azt állítja, hogy az ADMIN (2019) 31 határozat alapján a főképviselőnek meg kellett volna hallgatnia őt.
Negyedszer a felperes előadja, hogy nem kapott lehetőséget arra, hogy a próbaidőre vonatkozó végső értékelő jelentés tartalmát a felettesével megvitassa, mielőtt azt az EKSZ főtitkára 2019. november 27‑én megküldte neki, ami ellentétes a személyzeti szabályzat rendelkezéseivel és az alkalmazandó belső szabályokkal.
Az EKSZ vitatja a felperes állításait.
Emlékeztetni kell arra, hogy a Charta 41. cikkének (2) bekezdése alapján a megfelelő ügyintézéshez való jog magában foglalja többek között mindenkinek a jogát arra, hogy az őt hátrányosan érintő egyedi intézkedések meghozatala előtt meghallgassák.
Így a meghallgatáshoz való jog mindenki számára biztosítja azt a lehetőséget, hogy hasznos és hatékony módon ismertesse álláspontját a közigazgatási eljárásban és minden olyan határozat meghozatala előtt, amely az érdekeit hátrányosan érintheti (lásd: 2021. október 21‑iParlament kontra UZ ítélet,
C‑894/19 P
,
EU:C:2021:863
,
89.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Különösen a harmadik országban szolgálatot teljesítő tisztviselő újrabeosztásáról szóló határozat érinti az igazgatási helyzetét, mivel megváltoztatja a feladatai jellegét, valamint azok ellátásának helyét és feltételeit. E határozat kihatással lehet e tisztviselő szakmai előmenetelére is, amennyiben befolyásolhatja a szakmai kilátásait, mivel azonos besorolás esetén bizonyos feladatok az elvégzett feladatok jellegéből adódóan inkább vezethetnek előléptetéshez, mint mások. E határozat a díjazás csökkenéséhez is vezethet (lásd ebben az értelemben: 2007. december 6‑iMarcuccio kontra Bizottság ítélet,
C‑59/06 P
,
EU:C:2007:756
,
45.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ebből következik, hogy egy tisztviselő akarata ellenére történő újrabeosztásáról szóló határozat, amelyet olyan, az irányítási feladatok ellátásának hiányosságai által jellemzett környezetben terveznek, mint amilyen a jelen ügyben is fennáll, megköveteli a védelemhez való jog tiszteletben tartásának elvét, amely az uniós jog egyik alapelve, még a szóban forgó eljárásra vonatkozó szabályok hiányában is (lásd analógia útján: 2007. december 6‑iMarcuccio kontra Bizottság ítélet,
C‑59/06 P
,
EU:C:2007:756
,
46.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A meghallgatáshoz való jog megsértésére alapított jogalapot ezen elvek fényében kell vizsgálni.
A jelen ügyben először is nem vitatott, hogy az EKSZ főtitkára 2019. november 27‑i levelében közölte a felperessel a próbaidőre vonatkozó végső értékelő jelentést, és tájékoztatta arról, hogy e jelentés alapján a főképviselő az 5028/2 határozat 11. cikke (4) bekezdésének megfelelően az EKSZ székhelyén kívül álló feladatokra kívánja újrabeosztani.
Ezenkívül ugyanezen levélben az EKSZ főtitkára felhívta a felperest, hogy a végleges határozat elfogadása előtt, tizennégy napon belül tegye meg észrevételeit.
Másodszor, a felperes által az EKSZ főtitkárának, illetve a főképviselőnek címzett 2019. december 12‑i és 2020. január 11‑i írásbeli észrevételeken kívül az eljárásból kitűnik, hogy a felperes 2019. december 17‑én telefonbeszélgetést folytatott a főtitkárral, és hogy másnap a felperes újabb írásbeli észrevételeket intézett hozzá.
Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy a felperesnek lehetősége volt arra, hogy az első megtámadott határozat meghozatala előtt hasznos és hatékony módon ismertesse álláspontját, és előadja azokat a tényezőket, amelyek véleménye szerint e határozat elfogadásának mellőzése mellett szóltak. Így alaptalanul állítja, hogy az első megtámadott határozat elfogadása előtt megsértették a meghallgatáshoz való jogát.
A fellebbező által a Törvényszék előtt előadott érvek nem alkalmasak e következtetés megkérdőjelezésére.
Először is a felperes nem állíthatja megalapozottan, hogy őt a kinevezésre jogosult hatóságnak a próbaidőre vonatkozó végső értékelő jelentés elfogadása előtt meg kellett volna hallgatnia.
Először is meg kell jegyezni, hogy az 5028/2 határozat egyáltalán nem ró ilyen kötelezettséget a kinevezésre jogosult hatóságra.
Másrészt igaz, hogy a 2013. szeptember 16‑iWurster/EIGE ítélet (
F‑20/12 és F‑43/12
,
EU:F:2013:129
)
75.
pontja a vezetői képességeknek a Nemek Közötti Egyenlőség Európai Intézete (EIGE) középvezetőkre vonatkozó általános végrehajtási rendelkezései által szabályozott értékelésével kapcsolatban megállapította, hogy mindenki részére, akiről olyan értékelő jelentés szól, amely következményekkel járhat a karrierjére nézve, lehetőséget kell adni arra – akár kifejezett rendelkezés hiányában is –, hogy e jelentés véglegessé válása előtt megtegye észrevételeit.
Ez a következtetés azonban az éves értékelő jelentésekkel kapcsolatos ítélkezési gyakorlaton alapul. Minthogy ezek a jelentések a tisztviselő egész pályafutása során befolyást gyakorolhatnak, sérelmet okozó aktusnak minősülnek (lásd a fenti 46. pontot); ez nem áll fenn a próbaidőre vonatkozó végső értékelő jelentésre (lásd a fenti 56. és 57. pontot).
Ugyanez vonatkozik a Wahlström kontra Frontex ügyben 2013. október 9‑én hozott ítéletre (
F‑116/12
,
EU:F:2013:143
), amelyre a felperes érvelése alátámasztására szintén hivatkozik.
A fenti 86–88. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatból továbbá az következik, hogy noha a meghallgatáshoz való jog garantálja, hogy minden olyan személyt, akit egy őt hátrányosan érintő aktus címzettje, meg kell hallgatni, mielőtt azt elfogadják, ám ez a jog nem biztosított az előkészítő aktus tekintetében (lásd: 2018. november 22‑iBrahma kontra az Európai Unió Bírósága ítélet,
T‑603/16
, nem tették közzé,
EU:T:2018:820
,
71.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Így a jelen ügyben elegendő volt, hogy a felperest meghallgatták az első megtámadott határozat elfogadása előtt, amelyben a felperes nem vezetői munkakörbe történő újrabeosztásáról határoztak, anélkül hogy a kinevezésre jogosult hatóságnak felróható lenne, hogy nem hallgatta meg őt a próbaidőre vonatkozó végső értékelő jelentés elfogadása előtt, amely e határozat előkészítő aktusának minősül (lásd a fenti 56. pontot).
E következtetést megerősíti a fenti 45. és 46. pontban említett azon körülmény, hogy a jelen ügyhöz hasonlóan az új küldöttségvezetőknek előírthoz hasonló próbaidő indoka kellően közel áll az új tisztviselők számára előírt próbaidő indokához ahhoz, hogy a Törvényszék a vonatkozó ítélkezési gyakorlatot vegye alapul.
Az analógia útján alkalmazandó, próbaidőt lezáró jelentésekre vonatkozó ezen ítélkezési gyakorlatból ugyanis az következik, hogy az elbocsátott próbaidős tisztviselő védelemhez való jogának tiszteletben tartása magában foglalja, hogy ez utóbbinak lehetősége volt arra, hogy az elbocsátásról szóló határozathoz vezető közigazgatási eljárás során hatékonyan kifejtse álláspontját azon tények és körülmények valószerűségéről és jelentőségéről, amelyek alapján a kinevezésre jogosult hatóság meghozta határozatát. Így, mivel azok az indokok, amelyeken e határozat alapul, e tisztviselő értékelő jelentésében szereplő értékeléseken alapulnak, a meghallgatáshoz való jog akkor biztosított, ha a tisztviselő az említett értékelésekről határozott, és lehetősége volt arra, hogy állást foglaljon minden olyan dokumentumról, amelyet az intézmény a tisztviselővel szemben fel kíván használni (lásd ebben az értelemben: 2019. június 6‑iBonnafous kontra EACEA ítélet,
T‑614/17
, nem tették közzé,
EU:T:2019:381
,
79.
,
80.
és
93.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben, amint az a fenti 63. pontban szerepel, azok az indokok, amelyeken az első megtámadott határozat alapul, a felperes próbaidőre vonatkozó végső értékelő jelentésében szereplő értékeléseken alapulnak, és nem vitatott, hogy a felperes állást foglalt az említett értékelésekről.
E körülmények között az első megtámadott határozat elfogadásához vezető közigazgatási eljárás során a felperesnek lehetősége volt arra, hogy hatékonyan kifejtse álláspontját azon tények és körülmények valószerűségéről és jelentőségéről, amelyek alapján a kinevezésre jogosult hatóság meghozta a határozatát.
Másodszor, a felperes nem hivatkozhat eredményesen arra, hogy nem állt módjában állást foglalni azokkal a dokumentumokkal kapcsolatban, amelyek álláspontja szerint szükségesek a próbaidőre vonatkozó végső értékelő jelentésben szereplő szubjektív értékelés alátámasztására, miközben az ilyen dokumentumok léte nem nyert bizonyítást, és nem derült ki az ügy irataiból.
Harmadszor, a felperes megalapozatlanul állítja, hogy számára lehetőséget kellett volna biztosítani a főképviselővel folytatott megbeszélésre, mivel az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az érintett tisztviselő részére szóbeli vagy írásbeli lehetőséget kell adni arra, hogy megfelelően kifejtse álláspontját a határozattervezettel kapcsolatban, amely az érdekeit hátrányosan érintheti (lásd ebben az értelemben: 2007. december 6‑iMarcuccio kontra Bizottság ítélet,
C‑59/06 P
,
EU:C:2007:756
,
47.
pont; 2022. április 6‑iFC kontra AUEA ítélet,
T‑634/19
, nem tették közzé,
EU:T:2022:222
,
48.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ezenkívül, bár a 2019. november 16‑tól alkalmazandó ADMIN (2019) 31 határozat akként rendelkezett, hogy a küldöttségvezető szolgálati érdekből történő újrabeosztásáról szóló határozat elfogadására hatáskörrel rendelkező hatóság a főképviselő, e határozat szövegéből nem tűnik ki, hogy e határozat az EKSZ‑t arra kötelezné, hogy a jelen ügyhöz hasonló körülmények között megszervezze a főképviselő és a küldöttségvezető közötti megbeszélést.
Negyedszer, a felperes megalapozatlanul állítja, hogy írásbeli észrevételei nem jártak eredménnyel, hogy nem volt lehetősége arra, hogy befolyásolja a kinevezésre jogosult hatóság döntéshozatali eljárását, és hogy az első megtámadott határozatból egyáltalán nem tűnik ki, hogy a kinevezésre jogosult hatóság az általa benyújtott írásbeli észrevételekre tekintettel valóban gyakorolta volna mérlegelési jogkörét.
Ugyanis, noha a védelemhez való jog és a meghallgatáshoz való jog tiszteletben tartása megköveteli, hogy az uniós intézmények lehetővé tegyék a sérelmet okozó aktus által érintett személy számára, hogy megfelelően ismertethesse az álláspontját, nem írhatja elő az említett intézmények számára, hogy ahhoz csatlakozzanak (lásd ebben az értelemben: 2017. július 7‑iArbuzov kontra Tanács ítélet,
T‑221/15
, nem tették közzé,
EU:T:2017:478
,
84.
pont; 2018. szeptember 27‑iEzz és társai kontra Tanács ítélet,
T‑288/15
,
EU:T:2018:619
,
330.
pont).
Az első megtámadott határozat továbbá kifejezetten utal a felperes 2019. december 12‑i levelében tett észrevételekre. Bár ez a határozat a felperes 2020. január 1‑jei észrevételeit is említi, az eljárásból egyértelműen kiderül, amint azt az EKSZ is jelzi, hogy ez elírás, és a főképviselő a felperes 2020. január 11‑i észrevételeire kívánt hivatkozni.
Végül a felperes nem kifogásolhatja eredményesen, hogy a főképviselő az első megtámadott határozatban nem említette azokat a 2020. január 30‑i észrevételeket, amelyeket a felperes a főképviselő kabinetfőnökének küldött az Afrika‑ügyi főigazgató fenti 13. pontban említett 2019. december 19‑i levelére válaszul. Ezek az észrevételek ugyanis nem álltak – legalábbis nem álltak közvetlenül – összefüggésben az EKSZ által annak érdekében indított eljárással, hogy biztosítsák a felperesnek az első megtámadott határozat elfogadását megelőző meghallgatáshoz való jogát.
Következésképpen a jelen rész nem megalapozott, és azt el kell utasítani.
[omissis]
A harmadik, az 5028/2 határozat 11. cikkének és az ADMIN (2019) 31 határozatnak a megsértésére alapított jogalapról
E jogalapjának alátámasztására a felperes lényegében öt kifogást ad elő, amelyek szerint egyrészt a próbaidőre vonatkozó közbenső értékelő jelentés szabálytalan volt, másrészt a próbaidőszak lefolytatásának körülményei rendellenesek voltak, harmadrészt a próbaidőszak alatt nem voltak célok és mutatók, negyedrészt a próbaidőre vonatkozó végső értékelő jelentés szabálytalan volt, és ötödrészt az első megtámadott határozat meghozatala a főképviselő hatáskörébe tartozott.
Az EKSZ vitatja a felperes állításait.
[omissis]
–
A harmadik jogalap harmadik, a vezetői próbaidő alatti célok és mutatók hiányára alapított kifogásáról
A felperes azt kifogásolja, hogy a felettese és a humánerőforrás‑igazgatóság nem kísérte rendszeresen figyelemmel, különösen, hogy nem tűztek ki célokat és nem készítettek cselekvési programot, ami megfosztotta őt minden olyan mutatótól, amely lehetővé tette volna teljesítményének mérését és az esetleges hiányosságok orvoslását, ami sérti az 5028/2 határozat 11. cikkének (3) bekezdését és (4) bekezdésének második albekezdését.
E tekintetben az 5028/2 határozat 11. cikke (3) bekezdésének első albekezdéséből következik, hogy a közbenső értékelést előzetesen jóváhagyott olyan dokumentum alapján kell végezni, amely egyértelmű célokat és teljesítménymutatókat tűz ki a tipikus vezetői feladatokkal és képességekkel kapcsolatban.
Egyébiránt a vezetői próbaidő értékelése folytonosságának az 5028/2 határozat 11. cikkének (2) bekezdésében említett elve szükségszerűen magában foglalja, hogy a végső értékelést ugyanazon, a közbenső értékeléshez megállapított egyértelmű célokat és teljesítménymutatókat kitűző dokumentum alapján folytassák le.
Elöljáróban meg kell jegyezni, hogy jelen esetben az EKSZ és a felperes nem állapodtak meg a felperes próbaidejét megelőzően olyan hivatalos dokumentumról, amely a tipikus vezetői feladatokkal és képességekkel kapcsolatban egyértelmű célokat és teljesítménymutatókat tartalmazott volna. E tekintetben megsértették az 5028/2 határozat 11. cikke (3) bekezdésének első albekezdését.
Ami először is a célok meghatározását illeti, emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint, ha az intézmény belső szabályai előírják, hogy a tisztviselő részére kitűzött célokat az értékelési időszak elején meg kell határozni, akkor e szabályok megsértése lényegesnek minősül, és indokolja a vitatott értékelés kifogásolását azon az alapon, hogy a munkaköri leírás nem volt elégséges a célok meghatározása tekintetében (lásd: 2016. május 12‑iFS kontra EGSZB ítélet,
F‑50/15
,
EU:F:2016:119
,
100.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A fenti 161. pontban említett, a tisztviselő értékelésére vonatkozó ítélkezési gyakorlatot azonban a tisztviselő által betöltött beosztáshoz kapcsolódó felelősségi szint és az adott beosztásba kinevezett tisztviselő korábbi tapasztalatának figyelembevételével kell alkalmazni. A jelen esetben a felperest küldöttségvezetőnek nevezték ki azzal a feladattal, hogy képviselje az Uniót abban az országban, ahová a küldöttséget akkreditálták, ami szükségszerűen egyrészt nagy fokú felelősséget, másrészt erős vezetői képességeket és nagy fokú autonómiát feltételez, függetlenül a konkrét célok meghatározásától.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a 2010/427 határozat 5. cikkének (2)–(4) és (8) bekezdésében meghatározott, a küldöttségvezetőre ruházott feladatok nem hasonlíthatók össze szigorúan az 5028/2 határozat 4. cikkében meghatározott, az egységvezetőre ruházott középvezetői feladatokkal.
Közelebbről, az egységvezetővel ellentétben a küldöttségvezető az Uniót képviseli abban az országban, ahol a küldöttség akkreditálva van, mind az adott ország hatóságai, mind a tagállamok és a nemzetközi szervezetek diplomáciai szolgálatai felé.
Ezen túlmenően az EKSZ központja és a küldöttségek közötti – különösen földrajzi – elkülönülés szükségszerűen nagyobb képességet követel meg a küldöttségvezető részéről arra, hogy önállóan gyakorolja irányítási feladatait, szemben az egységvezetővel, aki közvetlen hierarchikus felügyelet alatt áll.
A jelen esetben a felperes a malawi küldöttségvezetői kinevezése érdekében egyfelől munkaköri leírás, másfelől álláshirdetés ismeretében nyújtotta be a jelentkezését; ezek konkrét vezetői célokat fogalmaztak meg.
Közelebbről, a malawi küldöttségvezetői állás munkaköri leírása az e beosztással kapcsolatos feladatokra vonatkozó rovatban a humánerőforrás‑gazdálkodásra vonatkozó alrészt tartalmazott, amely felsorolta a következő feladatokat: e képviselet személyi állománya egyéni teljesítményének értékelése, a személyi állomány képzési szükségleteinek azonosítása, a szakmai alkalmatlansággal, zaklatással és fegyelmi jellegű problémákkal kapcsolatos vezetői felelősség gyakorlása, valamint az e kérdésekkel kapcsolatos eljárásrend tiszteletben tartása, a személyi állománnyal szembeni szociális és etikai felelősség gyakorlása.
Az álláshirdetés továbbá kimondta, hogy a malawi küldöttségvezető feladatai a következők voltak: a képviselet megfelelő igazgatásának biztosítása, ideértve a személyek, ingó és ingatlan javak, valamint az információk biztonságára, a pénzügyi igazgatásra és az információkra vonatkozó szabályok helyes alkalmazását, a válságkezelést és az említett képviselet tevékenysége folytonosságának biztosítását, különösen a szolgálati folytonosság keretében.
Így mind a munkaköri leírás, mind a malawi küldöttségvezetői állásra vonatkozó álláshirdetés pontosította az ezen állásra a humánerőforrás‑gazdálkodás és a vezetői igazgatás terén ellátandó feladatokat.
E tekintetben, bár igaz, hogy a munkaköri leírás és az álláshirdetés alapvetően más célt szolgál és más jellemzőkkel bír, mint a tisztviselő számára célkitűzéseket meghatározó dokumentum, nem zárható ki eleve, hogy a próbaidő letöltésének értékeléséhez meghatározható vezetői célkitűzések szerepelhetnek a próbaidő teljesítésére kötelezett küldöttségvezető által betöltött munkakörre vonatkozó munkaköri leírásban és álláshirdetésben.
A jelen esetben tehát azt kell megállapítani, hogy a malawi küldöttségvezetői álláshelyre vonatkozó munkaköri leírásban és az álláshirdetésben meghatározott vezetői feladatokat kellő pontossággal határozták meg ahhoz, hogy azok a felperes vezetői próbaidejének keretében konkrét célkitűzéseknek minősüljenek.
Továbbá, mivel a felperes a malawi küldöttségvezetői álláshelyre a munkaköri leírás és az álláshirdetés ismeretében jelentkezett, szükségszerűen tisztában volt ezekkel a célkitűzésekkel, és a jelentkezésére tekintettel úgy kell tekinteni, hogy a munkába lépése előtt elfogadta azokat.
Következésképpen a jelen ügyben meg kell állapítani, hogy a malawi küldöttségvezetői álláshelyre vonatkozó munkaköri leírásban és az álláshirdetésben szereplő vezetői feladatok alkalmasak voltak arra, hogy az 5028/2 határozat értelmében és alkalmazása szempontjából vezetői céloknak minősüljenek.
Másodszor, ami az egyértelmű teljesítménymutatók előzetes meghatározását illeti, először is meg kell jegyezni, hogy a 2011. november 29‑i PROC EEAS(2011) 002 határozat 1. cikke (2) bekezdésének megfogalmazásából következik, hogy a többek között az 5028/2 határozatban foglalt rendelkezések „értelemszerűen” alkalmazandók az EKSZ személyzetére.
A jelen esetben egyrészt a malawi küldöttségvezetői álláshelyre kiírt álláshirdetésben meghatározott kiválasztási kritériumokból egyértelműen kitűnik, hogy a pályázóknak bizonyítottan rendelkezniük kellett csoportok vezetésében és motiválásában szerzett tapasztalattal, különösen multidiszciplináris és multikulturális környezetben, valamint erős vezetői, kommunikációs és elemzői képességekkel, jó ítélőképességgel párosulva.
Másodszor, az aktából kitűnik, hogy a felperes malawi küldöttségvezetői kinevezésének időpontjában az EKSZ humánerőforrás‑igazgatósága közzétett egy dokumentumot, amely az EKSZ valamennyi vezetőjétől megkövetelt képességeket tartalmazza, és konkrét példákat említ annak érdekében, hogy a vezetők felmérhessék, hogy rendelkeznek‑e az e dokumentumban felsorolt tizennégy képességgel, és hogy azokkal hatékonyan élnek‑e.
Végül a Törvényszék előtt folyamatban lévő ügy körülményeiből nem derül ki, hogy a felperes kérte volna feletteseitől, hogy a próbaidő végén a vezetői képességeinek értékelése céljából teljesítménymutatókat állapítsanak meg, noha az 5028/2 határozat úgy rendelkezik, hogy az ilyen mutatókat a vezetői próbaidő teljesítésére kötelezett tisztviselőnek kell jóváhagynia.
Ebben az összefüggésben úgy tűnik, hogy a felperes kellően tisztában volt azzal, hogy a malawi küldöttségvezetői próbaideje alatt a teljesítményének értékelése tekintetében mit várnak el tőle.
Következésképpen a jelen kifogást el kell utasítani.
[omissis]

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (kibővített hetedik tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.

2)
A Törvényszék Sandra Paesent kötelezi a költségek viselésére.

da Silva Passos
Valančius
Reine
Truchot
Sampol Pucurull
Kihirdetve Luxembourgban, a 2022. október 12‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: francia.
(
)	A jelen ítéletnek csak azok a pontjai kerülnek ismertetésre, amelyek közzétételét a Törvényszék hasznosnak tartja.