CELEX: 62016CJ0073
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Charta základných práv Európskej únie
Články 7, 8 a 47
Smernica 95/46/[ES]
Články 1, 7 a 13
Spracovanie osobných údajov
Článok 4 ods. 3 ZEÚ
Vytvorenie zoznamu s osobnými údajmi
Predmet
Správa dane
Potláčanie daňových podvodov
Súdne preskúmanie
Ochrana základných práv a slobôd
Podmienenie súdneho opravného prostriedku požiadavkou predchádzajúcej správnej sťažnosti
Prípustnosť uvedeného zoznamu ako dôkazného prostriedku
Podmienky týkajúce sa zákonnosti spracovania osobných údajov
Splnenie úlohy prevádzkovateľa vykonávanej vo verejnom záujme

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 7, 8 a 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), článku 1 ods. 1, článku 7 písm. e) a článku 13 ods. 1 písm. e) a f) smernice Európskeho parlamentu a Rady 95/46/[ES] z 24. októbra 1995 o ochrane fyzických osôb pri spracovaní osobných údajov a voľnom pohybe týchto údajov (
Ú. v. ES L 281, 1995, s. 31
; Mim. vyd. 13/015, s. 335), ako aj článku 4 ods. 3 ZEÚ a článku 267 ZFEÚ.
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pánom Petrom Puškárom a Finančným riaditeľstvom Slovenskej republiky (ďalej len „finančné riaditeľstvo“) a Kriminálnym úradom finančnej správy (Slovensko) vo veci žaloby o uloženie povinnosti týmto orgánom vyradiť meno pána Puškára zo zoznamu osôb považovaných finančným riaditeľstvom za tzv. „biele kone“, vytvoreného týmto úradom v rámci správy daní, a ktorého aktualizáciu zabezpečuje toto finančné riaditeľstvo, jemu podriadené daňové úrady, ako aj Kriminálny úrad finančnej správy (ďalej len „sporný zoznam“).
Právny rámec
Právo Únie
V zmysle článku 1 smernice 95/46:
„1.   V súlade s touto smernicou členské štáty chránia základné práva a slobody fyzických osôb, a najmä ich právo na súkromie v súvislosti so spracovaním osobných údajov.
2.   Členské štáty neobmedzujú, ani nebránia voľnému toku osobných údajov medzi členskými štátmi z dôvodov spojených s ochranou poskytnutou podľa odseku 1.“
Článok 2 uvedenej smernice stanovuje:
„Na účely tejto smernice:
a)
‚osobné údaje‘ znamenajú akúkoľvek informáciu, ktorá sa týka identifikovanej alebo identifikovateľnej fyzickej osoby (‚údajového subjektu‘); identifikovateľná osoba je osoba, ktorú možno identifikovať, priamo alebo nepriamo, najmä pomocou overenia identifikačného čísla alebo jedného alebo viacerých faktorov špecifických pre jeho fyzickú, fyziologickú, duševnú, hospodársku, kultúrnu alebo sociálnu identitu;
b)
‚spracovanie osobných údajov‘ (‚spracovanie‘) znamená akúkoľvek operáciu alebo komplex operácií, ktorá sa vykonáva na osobných údajoch, či už automatickými prostriedkami, alebo nie, ako je zber, zaznamenávanie, organizácia, uskladnenie, úprava alebo nahradenie, vyhľadávanie, nahliadnutie, používanie, odhalenie prenosom, šírenie alebo sprístupnenie iným spôsobom, upravenie alebo kombinácia, blokovanie, vymazanie alebo zničenie;
…
d)
‚kontrolór‘ [‚prevádzkovateľ‘ –
neoficiálny preklad
] znamená fyzickú alebo právnickú osobu, verejný orgán, agentúru alebo akýkoľvek iný orgán, ktorý sám, alebo v spojení s inými, určí účely a prostriedky spracovania osobných údajov; tam, kde sú účely a prostriedky spracovania stanovené vnútroštátnymi zákonmi a nariadeniami [zákonmi a inými právnymi predpismi –
neoficiálny preklad
], alebo zákonmi a nariadeniami [legislatívnymi aktmi a inými právnymi predpismi –
neoficiálny preklad
] spoločenstva, ten, kto spracovanie riadi [prevádzkovateľ –
neoficiálny preklad
], alebo konkrétne kritéria pre jeho menovanie [osobitné kritériá na jeho určenie –
neoficiálny preklad
], môžu byť navrhnuté na základe vnútroštátneho práva alebo práva spoločenstva;
…“
Článok 3 smernice 95/46 nazvaný „Rozsah“ [„Pôsobnosť“ –
neoficiálny preklad
] stanovuje:
„1.   Táto smernica sa uplatňuje na spracovanie osobných údajov vcelku alebo čiastočných údajov, automatickými prostriedkami, a na spracovanie osobných údajov inými, ako automatickými prostriedkami, ktoré tvoria časť registračného systému alebo určených pre to, aby tvorili časť registračného systému.
2.   Táto smernica sa neuplatňuje na spracovanie osobných údajov:
–
v priebehu činností, ktoré sú mimo rozsahu zákona spoločenstva, ako sú tie, ktoré sú uvedené v hlave V a VI Zmluvy o Európskej únii a v žiadnom prípade sa neuplatňujú na operácie spracovania týkajúce sa verejnej bezpečnosti, obrany, bezpečnosti štátu (vrátane hospodárskej prosperity štátu, keď sa operácia spracovania týka záležitostí bezpečnosti štátu) a činností štátu v oblastiach trestného zákona,
…“
Článok 6 tejto smernice stanovuje:
„1.   Členské štáty zabezpečia, že osobné údaje musia byť:
a)
spracované spravodlivo a zákonne;
b)
zhromaždené na špecifikované, explicitné a zákonné účely a nebudú sa ďalej spracovávať spôsobmi, ktoré nie sú zlučiteľné s týmito účelmi. Ďalšie spracovanie údajov pre historické, štatistické alebo vedecké účely sa nepovažuje za nezlučiteľné, pod podmienkou, že členské štáty zabezpečia primerané bezpečnostné opatrenia;
c)
adekvátne, relevantné a nie neprimerané vo vzťahu k účelom, pre ktoré sú zhromažďované a/alebo ďalej spracované;
d)
presné a tam, kde je to nevyhnutné, udržiavané aktuálne; musí sa vykonať každé primerané opatrenie, aby sa zaistilo, že údaje, ktoré sú nepresné alebo neúplné, so zreteľom na účely, pre ktoré boli zhromažďované, alebo pre ktoré sú ďalej spracovávané sa vymažú alebo skorigujú;
e)
udržiavané vo forme, ktorá umožňuje identifikáciu osôb pracujúcich s údajmi počas obdobia ktoré je nevyhnutné na účely, pre ktoré boli údaje zhromažďované, alebo pre ktoré sú ďalej spracovávané. Členské štáty stanovia primerané bezpečnostné opatrenia pre osobné údaje uložené na dlhšie obdobia pre historické, štatistické alebo vedecké použitie.
2.   Úlohou kontrolóra [prevádzkovateľa –
neoficiálny preklad
] je zaistiť, aby sa vyhovelo odseku 1.“
Článok 7 uvedenej smernice znie:
„Členské štáty zabezpečia, aby bolo možné osobné údaje spracovať, iba ak:
a)
osoba pracujúca s údajmi poskytla svoj súhlas jednoznačne [dotknutá osoba vyjadrila svoj súhlas jednoznačne –
neoficiálny preklad
];
alebo
…
c)
spracovanie je nevyhnutné na vyhovenie právnemu záväzku, ktorého subjektom je kontrolór [na splnenie zákonnej povinnosti prevádzkovateľa –
neoficiálny preklad
]
alebo
…
e)
spracovanie je nevyhnutné na splnenie úlohy vykonávanej vo verejnom záujme alebo v uplatňovaní oficiálneho poverenia zvereného kontrolórovi [alebo pri výkone verejnej moci zverenej prevádzkovateľovi –
neoficiálny preklad
], alebo tretej strane, ktorej sa údaje odhalia [ktorej sa údaje poskytnú –
neoficiálny preklad
],
alebo
f)
spracovanie je nevyhnutné pre účely legitímnych záujmov, ktoré plní kontrolór [prevádzkovateľ –
neoficiálny preklad
], alebo tretia strana alebo strany, ktorým sú údaje odhalené [poskytnuté –
neoficiálny preklad
], s výnimkou, ak takéto záujmy sú prevýšené záujmami týkajúcimi sa základných práv a slobôd osoby pracujúcej s údajmi, ktoré potrebujú ochranu podľa článku 1 ods. 1 [s výnimkou prípadov, keď nad takýmito záujmami prevažujú záujmy alebo základné práva a slobody dotknutej osoby, ktoré si vyžadujú ochranu podľa článku 1 ods. 1 –
neoficiálny preklad
].“
Článok 10 smernice 95/46 stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia, že kontrolór [prevádzkovateľ –
neoficiálny preklad
] alebo jeho zástupca musí poskytnúť osobe pracujúcej s údajmi [dotknutej osobe –
neoficiálny preklad
], od ktorej sa údaje, ktoré sa jej týkajú, zbierajú, aspoň nasledujúce informácie, s výnimkou, ak ich tento subjekt už má:
a)
identita kontrolóra [prevádzkovateľa –
neoficiálny preklad
] a jeho zástupcu;
b)
účely spracovania, pre ktoré sú údaje potrebné;
c)
akékoľvek ďalšie informácie, ako napríklad:
–
príjemcovia alebo kategórie príjemcov údajov,
–
či odpovede na otázky sú povinné alebo dobrovoľné, ako aj možné dôsledky neschopnosti odpovedať,
–
existencia práva prístupu a práva skorigovania údajov, ktoré sa ho týkajú,
pokiaľ sú takéto ďalšie informácie potrebné, so zreteľom na špecifické okolnosti za ktorých sa údaje zhromažďujú, zaručenie správneho spracovania vzhľadom na osobu pracujúcu s údajmi.“
Článok 11 uvedenej smernice stanovuje:
„1.   Tam, kde sa údaje od údajového subjektu nezískali, členské štáty zabezpečia, že kontrolór [prevádzkovateľ –
neoficiálny preklad
] alebo jeho zástupca musí v čase zaznamenávania osobných údajov, alebo ak sa predpokladá odhalenie tretej strane, nie neskôr, než v čase, keď sa údaje prvýkrát odhalia, poskytnúť údajovému subjektu aspoň nasledujúce informácie, ak ich už nemá:
—
identita kontrolóra [prevádzkovateľa –
neoficiálny preklad
] a jeho zástupcu, ak existuje;
—
účely spracovania;
—
akékoľvek ďalšie informácie, ako napríklad:
–
kategórie údajov, ktorých sa to týka,
–
príjemcovia alebo kategórie príjemcov,
–
existencia práva prístupu k údajom a právo na skorigovanie údajov, ktoré sa ho týkajú,
—
pokiaľ sú takéto informácie nevyhnutné, so zreteľom na špecifické okolnosti, za ktorých sa údaje spracovávajú, aby sa zabezpečilo správne spracovanie pokiaľ ide o údajový subjekt.
…“
Článok 12 tej istej smernice stanovuje:
„Členské štáty zaručia osobe pracujúcej s údajmi právo získať od kontrolóra [prevádzkovateľa –
neoficiálny preklad
]:
a)
bez obmedzenia v dostatočných intervaloch a bez prílišného zdržiavania alebo výdavkov:
–
potvrdenie týkajúce sa toho, či sa spracovávajú (alebo nie) údaje, ktoré sa ho týkajú a informácie aspoň podľa účelov spracovania, kategórií uvedených údajov a príjemcov alebo kategórií príjemcov, ktorým sa údaje oznámili,
–
možnosť komunikovania pre neho v zrozumiteľnej forme o údajoch, ktoré sa spracovávajú a o akýchkoľvek dostupných informáciách čo sa týka ich zdroja,
–
vedomosti o logike automatického spracovávania údajov, ktoré sa ho týkajú aspoň v prípade automatizovaných rozhodnutí uvedených v článku 15 ods. 1;
b)
ak je to vhodné, úpravu, vymazanie alebo zablokovanie údajov, ktorých spracovanie nezodpovedá ustanoveniam tejto smernice, najmä z dôvodu neúplného alebo nepresného charakteru údajov;
c)
hlásenie tretím stranám, ktorým sa tieto údaje oznámili, o akejkoľvek úprave, vymazaní alebo zablokovaní vykonaných v súlade s b), pokiaľ to nie je nemožné, alebo pokiaľ to nevyžaduje neprimerané úsilie.“
Článok 13 ods. 1 smernice 95/46 stanovuje:
„Členské štáty môžu prijať legislatívne opatrenia na obmedzenie rozsahu povinností a práv uvedených v článk[u] 6 ods. 1, v článku 10 a 11 ods. 1, v článkoch 12 a 21, keď takéto obmedzenie vytvára nevyhnutné opatrenia na zabezpečenie údajov o [na zabezpečenie –
neoficiálny preklad
]
…
c)
verejnej bezpečnosti;
d)
prevencii, vyšetrovaní, pátraní a trestnom konaní alebo porušení etiky pre predpísané profesie [predchádzania trestným činom alebo porušovaniam pravidiel etiky pre regulované profesie, ich vyšetrovania, odhaľovania a stíhania –
neoficiálny preklad
];
e)
dôležitom hospodárskom alebo finančnom záujme [dôležitého hospodárskeho alebo finančného záujmu –
neoficiálny preklad
] členského štátu alebo Európskej únie, vrátane peňažných, rozpočtových a daňových záležitostí;
f)
monitorovaní, inšpekcii alebo regulačnej funkcii spojenej aj s výkonom oficiálneho orgánu v prípadoch uvedených v písmenách c), d) a e) [monitorovacej, kontrolnej alebo regulačnej funkcie spojenej, hoci aj príležitostne, s výkonom verejnej moci v prípadoch uvedených v písmenách c), d) a e) –
neoficiálny preklad
];
…“
Článok 14 smernice 95/46 stanovuje:
„Členské štáty zaručia osobe pracujúcej s údajmi [dotknutej osobe právo –
neoficiálny preklad
]:
a)
aspoň v prípadoch uvedených v článku 7 písm. e) a f) kedykoľvek vzniesť námietky z nevyvrátiteľných zákonných [z vážnych a legitímnych –
neoficiálny preklad
] dôvodov týkajúcich sa jeho [jej –
neoficiálny preklad
] konkrétnej situácie proti spracovaniu údajov, ktoré sa ho týkajú [jej týka –
neoficiálny preklad
], iba ak to nie je upravené inak vnútroštátnym právom [ak vnútroštátne právo nestanoví inak –
neoficiálny preklad
]. Tam, kde existuje oprávnená námietka [Ak je námietka oprávnená –
neoficiálny preklad
], nesmie spracovanie zahájené kontrolórom [prevádzkovateľom –
neoficiálny preklad
] už viac zahŕňať tieto údaje;
…“
V článku 17 ods. 1 uvedenej smernice sa stanovuje:
„1.   Členské štáty zabezpečia zavedenie príslušných technických a organizačných opatrení na ochranu osobných údajov pred náhodným alebo nezákonným poškodením alebo [na zabránenie –
neoficiálny preklad
] náhodnej strate, zmene, neoprávnenému prezradeniu alebo sprístupneniu, najmä, kde spracovanie obsahuje prenos údajov cez sieť a proti všetkým iným nezákonným formám spracovania.
So zreteľom na stav techniky a cenu jej zavedenia takéto opatrenia zabezpečia úroveň bezpečnosti primeranú pre riziká, ktoré predstavuje spracovanie a charakter údajov, ktoré sa majú chrániť.“
Článok 22 tej istej smernice znie:
„Bez toho, aby bol[i] dotknuté akékoľvek administratívne prostriedky nápravy, pre ktoré sa môže urobiť predpis [ktoré možno podať, –
neoficiálny preklad
] okrem iného pred dozorným orgánom uvedeným v článku 28[,] pred žiadosťou o súhlas súdneho orgánu [pred predložením veci súdnemu orgánu –
neoficiálny preklad
], zabezpečia členské štáty právo každej osoby na súdny opravný prostriedok za akékoľvek porušenie práv, ktoré [jej] zaručuje vnútroštátne právo, použiteľné na uvedené spracovanie.“
Článok 94 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora stanovuje:
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania okrem znenia prejudiciálnych otázok položených Súdnemu dvoru obsahuje:
a)
stručné zhrnutie predmetu sporu, ako aj relevantné skutočnosti, ktoré zistil vnútroštátny súd, alebo aspoň zhrnutie skutkového stavu, z ktorého prejudiciálne otázky vychádzajú;
b)
znenie vnútroštátnych právnych predpisov, ktoré možno v danom prípade použiť, a prípadne príslušnú vnútroštátnu judikatúru;
c)
uvedenie dôvodov, pre ktoré sa vnútroštátny súd rozhodol položiť otázku o výklade alebo platnosti určitých ustanovení práva Únie, ako aj súvislosti, ktoré vnútroštátny súd vidí medzi týmito ustanoveniami a svojou právnou úpravou uplatniteľnou vo vnútroštátnom konaní.“
Slovenské právo
Článok 19 ods. 3 Ústavy Slovenskej republiky (ďalej len „ústava“), ktorý je súčasťou oddielu II nazvaného „Základné ľudské práva a slobody“, stanovuje:
„Každý má právo na ochranu pred neoprávneným zhromažďovaním, zverejňovaním alebo iným zneužívaním údajov o svojej osobe.“
Článok 46 ods. 2 a 4 ústavy uvádza:
„(2)   Kto tvrdí, že bol na svojich právach ukrátený rozhodnutím orgánu verejnej správy, môže sa obrátiť na súd, aby preskúmal zákonnosť takéhoto rozhodnutia, ak zákon neustanoví inak. Z právomoci súdu však nesmie byť vylúčené preskúmanie rozhodnutí týkajúcich sa základných práv a slobôd.
…
(4)   Podmienky a podrobnosti o súdnej a inej právnej ochrane ustanoví zákon.“
§ 3 ods. 1 zákona č. 9/2010 Z. z. o sťažnostiach stanovuje:
„Sťažnosť je podanie fyzickej osoby alebo právnickej osoby…, ktorým:
a)
sa domáha ochrany svojich práv alebo právom chránených záujmov, o ktorých sa domnieva, že boli porušené činnosťou alebo nečinnosťou… orgánu verejnej správy,
b)
poukazuje na konkrétne nedostatky, najmä na porušenie právnych predpisov, ktorých odstránenie je v pôsobnosti orgánu verejnej správy.“
§ 135 ods. 1 druhá veta Občianskeho súdneho poriadku v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej stanovuje:
„Súd je tiež viazaný rozhodnutím ústavného súdu alebo Európskeho súdu pre ľudské práva, ktoré sa týkajú základných ľudských práv a slobôd.“
Podľa § 250v ods. 1 a 3 Občianskeho súdneho poriadku:
„(1)   Fyzická osoba alebo právnická osoba, ktorá tvrdí, že bola ukrátená na svojich právach a právom chránených záujmoch nezákonným zásahom orgánu verejnej správy, ktorý nie je rozhodnutím, a tento zásah bol zameraný priamo proti nej alebo v jeho dôsledku bol proti nej priamo vykonaný, môže sa pred súdom domáhať ochrany proti zásahu, ak taký zásah alebo jeho dôsledky trvajú alebo hrozí jeho opakovanie.
…
(3)   Návrh nie je prípustný, ak navrhovateľ nevyčerpal prostriedky, ktorých použitie umožňuje osobitný predpis…“
§ 164 zákona č. 563/2009 Z. z. o správe daní (daňový poriadok) v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej stanovuje:
„Na účely správy daní sú správca dane, finančné riaditeľstvo a ministerstvo [financií] oprávnené spracúvať osobné údaje daňových subjektov, zástupcov daňových subjektov a iných osôb podľa osobitného predpisu…; osobné údaje možno sprístupniť len obci ako správcovi dane, finančnej správe a ministerstvu [financií] a v súvislosti so správou daní a plnením úloh podľa osobitného predpisu… aj inej osobe, súdu a orgánom činným v trestnom konaní. V informačných systémoch… možno spracúvať meno a priezvisko fyzickej osoby, adresu jej trvalého pobytu a rodné číslo, ak jej nebolo pri registrácii pridelené identifikačné číslo.“
§ 8 zákona č. 479/2009 Z. z. o orgánoch štátnej správy v oblasti daní a poplatkov znie:
„Finančné riaditeľstvo a finančná správa sú oprávnené spracúvať osobné údaje podľa osobitného predpisu… o fyzických osobách, ktoré boli dotknuté úkonmi súvisiacimi s plnením úloh finančnej správy podľa tohto zákona alebo osobitného predpisu;... zoznam osobných údajov je uvedený v prílohe.“
§ 4 ods. 3 písm. d), e) a o) zákona č. 333/2011 Z. z. o orgánoch štátnej správy v oblasti daní, poplatkov a colníctva stanovuje:
„(3)   Finančné riaditeľstvo plní tieto úlohy:
…
d)
vytvára, rozvíja a prevádzkuje informačné systémy finančnej správy;… zámer vykonať činnosti týkajúce sa vytvárania a rozvoja informačných systémov finančnej správy predkladá ministerstvu [financií],
e)
vytvára a vedie centrálny register hospodárskych subjektov a iných osôb, ktoré sa zaoberajú činnosťami, na ktoré sa vzťahujú colné predpisy, a zabezpečuje jeho zosúladenie s príslušnými registrami Európskej komisie,... vytvára a vedie centrálny register daňových subjektov, udržiava a aktualizuje bázu dát; uvedené registre vytvára a vedie prostredníctvom informačných systémov finančnej správy,
…
o)
informuje osoby o ich právach a povinnostiach vo veciach daní a poplatkov a o ich právach a povinnostiach podľa osobitného predpisu…“
Podľa § 5 ods. 3 písm. b) zákona č. 333/2011 Z. z.:
„Kriminálny úrad finančnej správy používa informačné systémy finančnej správy, v ktorých zhromažďuje, spracúva, uchováva, odovzdáva, využíva, ochraňuje a vyraďuje informácie a osobné údaje o osobách, ktoré porušili daňové predpisy alebo colné predpisy alebo je dôvodné podozrenie, že porušujú daňové predpisy alebo colné predpisy, alebo ktoré v oblasti pôsobnosti finančnej správy narušili alebo je dôvodné podozrenie, že narúšajú verejný poriadok a ďalšie informácie o takýchto porušeniach daňových predpisov alebo colných predpisov alebo narušeniach verejného poriadku; takéto informácie a osobné údaje poskytne alebo sprístupní finančnému riaditeľstvu, daňovému úradu alebo colnému úradu v rozsahu potrebnom na plnenie ich úloh.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Pán Puškár, ktorý sa domnieva, že zaradením jeho mena do sporného zoznamu bolo porušené jeho právo na ochranu osobnosti, sa návrhom podaným 9. januára 2014 a následne návrhom podaným 19. novembra 2014 domáhal, aby Najvyšší súd Slovenskej republiky nariadil finančnému riaditeľstvu, všetkým podriadeným daňovým úradom a Kriminálnemu úradu finančnej správy nezapísať jeho meno do sporného zoznamu alebo iného obdobného zoznamu, ako aj odstrániť jeho záznam z týchto zoznamov a z informačného systému finančnej správy.
Podľa pána Puškára finančné riaditeľstvo a Kriminálny úrad finančnej správy zostavili a používajú sporný zoznam, teda zoznam fyzických osôb v celkovom počte, podľa informácií pána Puškára, 1227 osôb, ktoré orgány verejnej moci označujú za tzv. „biele kone“. Tento výraz je podľa vnútroštátneho súdu zaužívaný na označovanie zástupných osôb na riadiacich funkciách. Každá fyzická osoba je v zásade priradená spolu so svojím rodným číslom a daňovým identifikačným číslom k jednej alebo viacerým právnickým osobám, podľa informácií pána Puškára v celkovom počte 3369, v rámci ktorej alebo ktorých vykonáva svoje úlohy počas určitého obdobia.
Vnútroštátny súd uvádza, že existenciu sporného zoznamu potvrdil Kriminálny úrad finančnej správy, ktorý však uvádza, že tento zoznam vytvorilo finančné riaditeľstvo.
Podľa vnútroštátneho súdu je sporný zoznam chránený pred „neoprávneným prezradením alebo sprístupnením“ v zmysle článku 17 ods. 1 smernice 95/46 príslušnými technickými a organizačnými opatreniami. Pán Puškár však ani vo svojich podaniach, ani na pojednávaní nevyhlásil, že by sporný zoznam získal s legálnym súhlasom finančného riaditeľstva, alebo prípadne Kriminálneho úradu finančnej správy.
Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že Najvyšší súd Slovenskej republiky zamietol ako nedôvodné žaloby podané pánom Puškárom a dvoma ďalšími osobami zapísanými v spornom zozname z procesných dôvodov, a to pre skutočnosť, že títo žalobcovia nevyčerpali opravné prostriedky pred vnútroštátnymi správnymi orgánmi, alebo z meritórnych dôvodov.
V nadväznosti na ústavné sťažnosti, ktoré neskôr podali P. Puškár a tieto dve ďalšie osoby, Ústavný súd Slovenskej republiky najmä s ohľadom na judikatúru Európskeho súdu pre ľudské práva rozhodol, že takýmto rozhodnutím Najvyšší súd Slovenskej republiky porušil viaceré základné práva týchto žalobcov, a to najmä právo na spravodlivý proces, právo na ochranu súkromia, ako aj právo na ochranu osobných údajov. V dôsledku toho Ústavný súd Slovenskej republiky zrušil všetky dotknuté rozhodnutia Najvyššieho súdu Slovenskej republiky a vrátil mu vec na nové konanie a rozhodnutie s poukazom na skutočnosť, že je viazaný judikatúrou Európskeho súdu pre ľudské práva v oblasti ochrany osobných údajov.
Podľa Najvyššieho súdu Slovenskej republiky však Ústavný súd Slovenskej republiky nezohľadnil relevantnú judikatúru Súdneho dvora týkajúcu sa uplatňovania práva Únie v oblasti ochrany osobných údajov.
Za týchto okolností Najvyšší súd Slovenskej republiky rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Bráni článok 47 prvý odsek Charty, podľa ktorého každý, koho právo, t. j. aj právo na súkromie v súvislosti so spracovaním osobných údajov zakotvené v článku 1 ods. 1 a nasledujúcich ustanoveniach smernice 95/46, je porušené, má za podmienok ustanovených v tomto článku právo na účinný prostriedok nápravy pred súdom, takému ustanoveniu vnútroštátneho práva, ktoré podmieňuje použitie účinného prostriedku nápravy pred súdom, t. j. žaloby v správnom súdnictve, tým, že navrhovateľ musí na ochranu svojich práv a slobôd, pred jej podaním vyčerpať prostriedky, ktorých použitie umožňuje osobitný predpis taký, akým je slovenský zákon o sťažnostiach?
2.
Je možné právo na rešpektovanie súkromného a rodinného života, obydlia a komunikácie, ktoré je zakotvené v článku 7, a právo na ochranu osobných údajov, ktoré je zakotvené v článku 8 Charty, v prípade tvrdeného porušenia práva na ochranu osobných údajov vykonaného predovšetkým pre podmienky Európskej únie citovanou smernicou 95/46, t. j. najmä
–
povinnosti členských štátov chrániť právo na súkromie osôb v súvislosti so spracovaním ich osobných údajov (článok 1 odsek 1) a
–
oprávnenia členských štátov spracovať osobné údaje, ak spracovanie je nevyhnutné na splnenie úlohy vykonávanej vo verejnom záujme [článok 7 písm. e)] alebo spracovanie je nevyhnutné na účely legitímnych záujmov, ktoré plní kontrolór, alebo tretia strana alebo strany, ktorým sú údaje odhalené,
–
a to aj s prihliadnutím na výnimočné oprávnenie členského štátu [článok 13 ods. 1 písm. e) a f)], keď takéto obmedzenie vytvára nevyhnutné opatrenia na zabezpečenie údajov o dôležitom hospodárskom alebo finančnom záujme členského štátu alebo Európskej únie, vrátane peňažných, rozpočtových a daňových záležitostí,
vykladať tak, že neumožňuje členskému štátu bez súhlasu dotknutej osoby vytvárať zoznamy osobných údajov na účely správy daní, t. j. že získanie osobných údajov do dispozičnej sféry orgánu verejnej moci na účely potláčania daňových podvodov je nebezpečné samo o sebe?
3.
Je možné označiť zoznam finančného orgánu členského štátu, ktorý obsahuje osobné údaje žalobcu a ktorého nedostupnosť bola zabezpečovaná príslušnými technickými a organizačnými opatreniami na ochranu osobných údajov pred neoprávneným prezradením alebo sprístupnením v zmysle článku 17 ods. 1 citovanej smernice 95/46, tým, že bol žalobcom získaný bez legálneho súhlasu dotknutého finančného orgánu členského štátu, za nezákonný dôkazný prostriedok, ktorého predloženie musí vnútroštátny súd odmietnuť v súlade s požiadavkou práva Únie na spravodlivý proces uvedenou v článku 47 druhom odseku Charty?
4.
Je v súlade s uvedeným právom na účinný prostriedok nápravy a na spravodlivý proces (najmä už citovaný článok 47 Charty) taký postup vnútroštátneho súdu, že v prípade existencie judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva v prejednávanej veci rozdielnej od odpovede obdržanej od Súdneho dvora Európskej únie vnútroštátny súd v súlade so zásadou lojality podľa článku 4 ods. 3 ZEÚ a článku 267 ZFEÚ uprednostní právny názor Súdneho dvora?“
O prejudiciálnych otázkach
Úvodné pripomienky
Na úvod treba na základe informácií poskytnutých vnútroštátnym súdom konštatovať, že údaje uvedené v spornom zozname, a to najmä mená niektorých fyzických osôb, vrátane pána Puškára, predstavujú „osobné údaje“ v zmysle článku 2 písm. a) smernice 95/46, pretože ide o „informácie, ktoré sa týkajú identifikovanej alebo identifikovateľnej fyzickej osoby“ (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 16. decembra 2008, Satakunnan Markkinapörssi a Satamedia,
C‑73/07
,
EU:C:2008:727
, bod
, ako aj z 1. októbra 2015, Bara a i.,
C‑201/14
,
EU:C:2015:638
, bod
).
Tak ich zber, ako aj ich používanie rôznymi daňovými orgánmi dotknutými vo veci samej majú preto charakter „spracovani[a] osobných údajov“ v zmysle článku 2 písm. b) tej istej smernice (pozri v tomto zmysle rozsudky z 20. mája 2003, Österreichischer Rundfunk a i.,
C‑465/00, C‑138/01 a C‑139/01
,
EU:C:2003:294
, bod
; zo 16. decembra 2008, Huber,
C‑524/06
,
EU:C:2008:724
, bod
, ako aj z 1. októbra 2015, Bara a i.,
C‑201/14
,
EU:C:2015:638
, bod
).
Španielska vláda však tvrdí, že toto spracovanie údajov je vylúčené z pôsobnosti smernice 95/46 podľa jej článku 3 ods. 2 prvej zarážky, podľa ktorého sa táto smernica v každom prípade neuplatňuje na spracovanie osobných údajov týkajúcich sa verejnej bezpečnosti, obrany, bezpečnosti štátu vrátane hospodárskej prosperity štátu, keď sa operácia spracovania týka záležitostí bezpečnosti štátu a činností štátu v oblastiach trestného práva.
V tomto ohľade treba pripomenúť, že činnosti demonštratívne uvedené v tomto ustanovení sú v každom prípade činnosti vyhradené štátu a štátnym orgánom a nepatria do oblasti činností jednotlivcov (pozri rozsudky zo 6. novembra 2003, Lindqvist,
C‑101/01
,
EU:C:2003:596
, bod
, ako aj zo 16. decembra 2008, Satakunnan Markkinapörssi a Satamedia,
C‑73/07
,
EU:C:2008:727
, bod
).
Súdny dvor tiež uviedol, že činnosti, ktoré sú demonštratívne vymenované v článku 3 ods. 2 prvej zarážke smernice 95/46, sú určené na definovanie rozsahu pôsobnosti výnimky stanovenej v tomto ustanovení, aby sa táto výnimka uplatňovala iba na činnosti, ktoré sú tam výslovne vymenované alebo ktoré môžu byť zaradené do rovnakej kategórie (pozri rozsudok zo 6. novembra 2003, Lindqvist,
C‑101/01
,
EU:C:2003:596
, bod
).
V rozsahu, v akom výnimka stanovená v článku 3 ods. 2 prvej zarážke smernice 95/46 vylučuje uplatniteľnosť systému ochrany osobných údajov stanoveného touto smernicou a odchyľuje sa tým od jej základného cieľa, ktorý spočíva v zabezpečení ochrany základných práv a slobôd fyzických osôb pri spracovaní osobných údajov, musí byť vykladaná reštriktívne.
Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že dotknuté údaje vo veci samej sa zbierajú a používajú na účely správy daní a potláčania daňových podvodov. S výhradou overení, ktoré v tomto ohľade musí vykonať vnútroštátny súd, sa však nezdá, že spracovanie týchto údajov sa týka verejnej bezpečnosti, obrany alebo bezpečnosti štátu.
Okrem toho, aj keď sa nezdá vylúčené, že tieto údaje môžu byť použité v rámci trestných stíhaní, ktoré by mohli byť vedené v prípade daňového trestného činu proti určitým osobám, ktorých mená sa nachádzajú v spornom zozname, údaje dotknuté vo veci samej zrejme nie sú zbierané s osobitným cieľom výkonu týchto trestných stíhaní alebo v rámci činností štátu týkajúcich sa oblastí trestného práva.
Okrem toho z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že daňové údaje predstavujú „osobné údaje“ v zmysle článku 2 písm. a) smernice 95/46 (pozri v tomto zmysle rozsudok z 1. októbra 2015, Bara a i.,
C‑201/14
,
EU:C:2015:638
, bod
).
V tomto kontexte treba uviesť, že článok 13 ods. 1 písm. e) smernice 95/46 oprávňuje členské štáty, aby prijali legislatívne opatrenia na obmedzenie rozsahu práv a povinností uvedených v článku 6 ods. 1, článku 10, článku 11 ods. 1 a v článkoch 12 a 21 tejto smernice, ak takéto obmedzenie predstavuje nevyhnutné opatrenie na zabezpečenie dôležitého hospodárskeho alebo finančného záujmu členského štátu alebo Únie, vrátane peňažných, rozpočtových a daňových záležitostí. Obmedzenie ochrany údajov stanovené smernicou 95/46 na daňové účely je tak výslovne upravené touto smernicou.
Článok 13 ods. 1 smernice 95/46 pritom nevyhnutne predpokladá, že vnútroštátne opatrenia, ktoré sú tam spomenuté, ako sú opatrenia nevyhnutné na ochranu dôležitého hospodárskeho alebo finančného záujmu členského štátu v daňovej oblasti, patria do pôsobnosti tejto smernice (pozri analogicky rozsudok z 21. decembra 2016, Tele2 Sverige a Watson a i.,
C‑203/15 a C‑698/15
,
EU:C:2016:970
, bod
).
Z vyššie uvedeného vyplýva, že s výhradou overení, ktoré musí vykonať vnútroštátny súd, spracovanie osobných údajov, ako je spracovanie dotknuté vo veci samej, patrí do pôsobnosti smernice 95/46.
O prvej otázke
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 47 Charty vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá podmieňuje podanie súdneho opravného prostriedku osobou, ktorá tvrdí, že sa zasiahlo do jej práva na ochranu osobných údajov zaručeného smernicou 95/46, predchádzajúcim vyčerpaním opravných prostriedkov dostupných pred vnútroštátnymi správnymi orgánmi (ďalej len „dostupné správne opravné prostriedky“).
O prípustnosti
Pán Puškár a slovenská vláda spochybňujú prípustnosť prvej prejudiciálnej otázky.
Pán Puškár najmä tvrdí, že táto otázka je hypotetická, keďže v nadväznosti na zamietnutie jeho prvej žaloby vnútroštátnym súdom z dôvodu, že nepodal správnu sťažnosť, vyčerpal ešte pred podaním svojej druhej žaloby na tomto súde všetky predchádzajúce prípustné opravné prostriedky.
Slovenská vláda rovnako zdôrazňuje, že rozhodnutie vnútroštátneho súdu spomína minimálne dve konania začaté pánom Puškárom bez spresnenia, ktoré je predmetom tohto prejudiciálneho konania. Informácie uvedené v rozhodnutí vnútroštátneho súdu neumožňujú určiť, či bola podaná sťažnosť podľa zákona č. 9/2010, pričom v takom prípade by bola prvá prejudiciálna otázka neprípustná z dôvodu jej hypotetickej povahy.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora v rámci spolupráce medzi týmto súdom a vnútroštátnymi súdmi zakotvenej v článku 267 ZFEÚ prináleží iba vnútroštátnemu súdu, ktorý prejednáva spor a ktorý musí niesť zodpovednosť za následné súdne rozhodnutie, aby so zreteľom na osobitosti veci posúdil tak potrebu rozhodnutia v prejudiciálnom konaní pre vyhlásenie svojho rozsudku, ako aj dôležitosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. Preto, ak sa položené otázky týkajú výkladu práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť (pozri najmä rozsudok z 26. apríla 2017, Stichting Brein,
C‑527/15
,
EU:C:2017:300
, bod
a citovanú judikatúru).
Pri otázkach týkajúcich sa výkladu práva Únie položených vnútroštátnym súdom v rámci právnej úpravy a skutkových okolností, ktoré tento súd vymedzí na svoju vlastnú zodpovednosť a ktorých správnosť Súdnemu dvoru neprináleží preverovať, platí prezumpcia relevantnosti (pozri rozsudok zo 17. júla 2014, YS a i.,
C‑141/12 a C‑372/12
,
EU:C:2014:2081
, bod
). Súdny dvor môže odmietnuť návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný vnútroštátnym súdom len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá nijakú súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými ani právnymi okolnosťami potrebnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré sa mu položili (pozri najmä rozsudok z 26. apríla 2017, Stichting Brein,
C‑527/15
,
EU:C:2017:300
, bod
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci však nejde o taký prípad. Ako sa totiž uviedlo v bodoch 29 a 30 tohto rozsudku, z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že Najvyšší súd Slovenskej republiky najskôr zamietol žaloby podané pánom Puškárom a dvoma ďalšími osobami najmä z dôvodu, že tieto osoby nevyčerpali dostupné správne opravné prostriedky, a že tieto rozhodnutia boli zrušené Ústavným súdom Slovenskej republiky.
Za týchto podmienok nie je zjavné, že by výklad práva Únie požadovaný vnútroštátnym súdom nemal žiadnu súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej.
Z toho vyplýva, že prvá otázka je prípustná.
O veci samej
Článok 22 smernice 95/46 výslovne vyžaduje, aby členské štáty zabezpečili každej osobe právo na súdny opravný prostriedok pri akomkoľvek porušení práv, ktoré im zaručuje vnútroštátne právo vzťahujúce sa na spracovanie uvedených osobných údajov.
Táto smernica, ktorá neobsahuje nijaké ustanovenie osobitne upravujúce podmienky, za ktorých možno tento opravný prostriedok uplatniť, však nevylučuje, aby vnútroštátne právo upravilo tiež opravné prostriedky pred správnymi orgánmi. Naopak, treba uviesť, že tento článok 22 výslovne uvádza, že „bez toho, aby bol[i] dotknuté akékoľvek administratívne prostriedky nápravy, ktoré možno podať, okrem iného pred dozorným orgánom uvedeným v článku 28 [smernice 95/46], pred predložením veci súdnemu orgánu“, členské štáty zabezpečia, aby mala každá osoba právo na uvedený súdny opravný prostriedok.
Treba však určiť, či článok 47 Charty bráni tomu, aby členský štát stanovil, že podmienkou podania takéhoto súdneho opravného prostriedku je predchádzajúce vyčerpanie dostupných správnych opravných prostriedkov.
Treba totiž pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora súdom členských štátov prislúcha, aby v zmysle zásady lojálnej spolupráce uvedenej v článku 4 ods. 3 ZEÚ zabezpečili súdnu ochranu práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Únie, pričom článok 19 ods. 1 ZEÚ okrem toho členským štátom ukladá povinnosť stanoviť v oblastiach, na ktoré sa vzťahuje právo Únie, prostriedky nápravy potrebné na zabezpečenie účinnej súdnej ochrany (pozri najmä rozsudky z 8. novembra 2016, Lesoochranárske zoskupenie VLK,
C‑243/15
,
EU:C:2016:838
, bod
, a z 26. júla 2017, Sacko,
C‑348/16
,
EU:C:2017:591
, bod
).
Táto povinnosť členských štátov zodpovedá právu upravenému v článku 47 Charty s názvom „Právo na účinný prostriedok nápravy a na spravodlivý proces“, podľa ktorého každý, koho práva a slobody zaručené právom Únie sú porušené, má za podmienok ustanovených v tomto článku právo na účinný prostriedok nápravy pred súdom (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 16. mája 2017, Berlioz Investment Fund,
C‑682/15
,
EU:C:2017:373
, body
, a z 26. júla 2017, Sacko,
C‑348/16
,
EU:C:2017:591
, bod
).
Z toho vyplýva, že členské štáty sú povinné pri určovaní procesných podmienok súdnych opravných prostriedkov určených na zabezpečenie ochrany práv priznaných smernicou 95/46 zaistiť dodržanie práva na účinný prostriedok nápravy a spravodlivý proces upraveného v článku 47 Charty, ktorý je potvrdením zásady účinnej súdnej ochrany (pozri v tomto zmysle rozsudky z 15. septembra 2016, Star Storage a i.,
C‑439/14 a C‑488/14
,
EU:C:2016:688
, bod
, ako aj z 26. júla 2017, Sacko,
C‑348/16
,
EU:C:2017:591
, bod
).
Povaha opravného prostriedku upraveného v článku 22 smernice 95/46 tak musí byť určená v súlade s článkom 47 Charty (pozri analogicky rozsudky zo 17. decembra 2015, Tall,
C‑239/14
,
EU:C:2015:824
, bod
, a z 26. júla 2017, Sacko,
C‑348/16
,
EU:C:2017:591
, bod
).
V predmetnom prípade je vo veci samej zrejmé, že dotknutá vnútroštátna právna úprava tým, že podmieňuje prípustnosť súdneho opravného prostriedku podaného osobou, ktorá tvrdí, že sa zasiahlo do jej práva na ochranu osobných údajov zaručeného smernicou 95/46, predchádzajúcim vyčerpaním dostupných správnych opravných prostriedkov, zavádza dodatočný krok pre prístup k súdu. Ako uviedla generálna advokátka v bode 53 svojich návrhov, takýto procesný postup spôsobí oneskorenie prístupu k súdnemu opravnému prostriedku a môže vyvolať dodatočné náklady.
Povinnosť vyčerpať dostupné správne opravné prostriedky teda predstavuje, ako podmienka, ktorá predchádza podaniu súdneho opravného prostriedku, obmedzenie práva na účinný prostriedok nápravy pred súdom v zmysle článku 47 Charty, ktoré je podľa článku 52 ods. 1 Charty odôvodnené, iba ak je stanovené zákonom, ak rešpektuje podstatu tohto práva a ak je pri dodržaní zásady proporcionality nevyhnutné a skutočne zodpovedá cieľu všeobecného záujmu uznanému Úniou alebo je potrebné na ochranu práv a slobôd iných (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. septembra 2016, Star Storage a i., C‑439/14 a C‑488/14, bod 49).
Treba konštatovať, že z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že vo veci samej právny základ povinnosti vyčerpať dostupné správne opravné prostriedky je stanovený v článku 250v ods. 3 Občianskeho súdneho poriadku, takže ho treba považovať za stanovený vnútroštátnou právnou úpravou (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. septembra 2016, Star Storage a i., C‑439/14 a C‑488/14, bod 50, ako aj citovanú judikatúru).
Táto povinnosť okrem toho rešpektuje podstatu základného práva na účinnú súdnu ochranu, ako je upravené článkom 47 Charty. Uvedená povinnosť totiž nespochybňuje toto právo ako také. Ukladá sa len dodatočný procesný krok na jeho vykonanie.
Je však potrebné ešte overiť, či povinnosť vyčerpať dostupné správne opravné prostriedky zodpovedá cieľu všeobecného záujmu a či v prípade kladnej odpovede dodržiava zásadu proporcionality v zmysle článku 52 ods. 1 Charty.
Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu a pripomienok slovenskej vlády vyplýva, že dôvody, na ktorých sa zakladá povinné podanie správnej sťažnosti pred podaním súdneho opravného prostriedku, sú spojené na jednej strane s vôľou umožniť správnemu orgánu, hneď ako má k dispozícii tvrdenia žalobcu, rýchlejšie napraviť nezákonnú situáciu, ak konštatuje dôvodnosť tejto sťažnosti, ako aj vyhnúť sa tomu, aby boli proti tomuto orgánu začaté nečakané súdne konania. Na druhej strane sú tieto dôvody spojené so skutočnosťou, že takáto povinnosť prispieva k efektívnosti súdneho konania v prípade, keď tento orgán nezastáva názor žalobcu a keď žalobca následne podá súdny opravný prostriedok, pretože súd sa potom môže oprieť o existujúci správny spis.
Zdá sa teda, že povinnosť vyčerpať dostupné správne opravné prostriedky má za cieľ odľahčiť súdy od sporov, ktoré možno priamo vyriešiť pred dotknutým správnym orgánom, ako aj zvýšiť efektívnosť súdnych konaní, pokiaľ ide o spory, v ktorých je začaté súdne konanie napriek skutočnosti, že už bola podaná sťažnosť. Táto povinnosť v dôsledku toho sleduje legitímne ciele všeobecného záujmu.
Ako vyplýva z bodu 62 návrhov generálnej advokátky, obligatórne vyčerpanie dostupných správnych opravných prostriedkov sa zdá ako vhodné na dosiahnutie týchto cieľov, pričom neexistuje žiadny miernejší prostriedok ako táto povinnosť, ktorý by bol spôsobilý tieto ciele dosiahnuť tak účinne.
Okrem toho sa nezdá, že existuje zjavný nepomer medzi týmito cieľmi a prípadnými nepríjemnosťami, ktoré spôsobí povinnosť vyčerpať dostupné správne opravné prostriedky (pozri analogicky rozsudok z 18. marca 2010, Alassini a i.,
C‑317/08 až C‑320/08
,
EU:C:2010:146
, bod
).
V tomto ohľade treba pripomenúť, že Súdny dvor rozhodol, že zásada účinnej súdnej ochrany, potvrdená v článku 47 Charty, nebránila vnútroštátnej právnej úprave podmieňujúcej podanie súdneho prostriedku nápravy v oblasti elektronických komunikačných a spotrebiteľských služieb predchádzajúcemu využitiu mimosúdneho zmierovacieho a mediačného konania, keďže tieto konania nevedú k záväznému rozhodnutiu pre účastníkov, nespôsobujú podstatné oneskorenie podania súdnej žaloby, pozastavujú premlčanie dotknutých práv a nevedú ku vzniku výdavkov pre účastníkov, alebo vedú len ku vzniku drobných výdavkov, avšak za predpokladu, že uvedené konania nie sú dostupné výlučne elektronicky a predbežné opatrenia sú možné vo výnimočných prípadoch, keď to vyžaduje naliehavosť situácie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 18. marca 2010, Alassini a i.,
C‑317/08 až C‑320/08
,
EU:C:2010:146
, bod
, ako aj zo 14. júna 2017, Menini a Rampanelli,
C‑75/16
,
EU:C:2017:457
, bod
).
Tieto rozdielne podmienky sa uplatnia
mutatis mutandis
na povinnosť vyčerpať dostupné správne opravné prostriedky dotknuté vo veci samej.
Je tak úlohou vnútroštátneho súdu preskúmať, či konkrétne postupy uplatnenia dostupných správnych opravných prostriedkov v slovenskom práve neprimerane nezasahujú do práva na účinný prostriedok nápravy pred súdom podľa článku 47 Charty.
V tomto kontexte treba uviesť, že pán Puškár najmä poukázal na existenciu neistoty, pokiaľ ide o otázku, či lehota na podanie súdneho opravného prostriedku začína plynúť pred tým, ako bolo prijaté rozhodnutie v rámci opravného prostriedku podaného pred dotknutým správnym orgánom. Ak by išlo o takýto prípad, povinnosť vyčerpať dostupné správne opravné prostriedky, ktorá by mohla brániť prístupu k súdnej ochrane, by nebola v súlade s právom na účinný prostriedok nápravy pred súdom v zmysle článku 47 Charty.
Čo sa týka oneskorení, treba pripomenúť, že článok 47 druhý odsek Charty stanovuje, že každý má právo na to, aby jeho záležitosť bola prejednaná v primeranej lehote. Toto právo sa síce vzťahuje na samotné súdne konanie, napriek tomu však nesmie byť obmedzené ani podmienkou predchádzajúcou podaniu súdneho opravného prostriedku.
Pokiaľ ide o náklady, ktoré môžu vzniknúť v súvislosti s predchádzajúcou správnou sťažnosťou, členské štáty v zásade môžu uložiť povinnosť zaplatiť primeraný poplatok za podanie opravného prostriedku pred správnym orgánom, takýto poplatok, ako uviedla aj generálna advokátka v bodoch 68 a 69 svojich návrhov, však nemôže byť stanovený na úrovni, ktorá by mohla predstavovať prekážku výkonu práva na súdny prostriedok nápravy zaručeného v článku 47 Charty. V tomto ohľade treba zohľadniť skutočnosť, že tento poplatok sa pripočítava k nákladom súdneho konania.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 47 Charty sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá podmieňuje podanie súdneho opravného prostriedku osobou, ktorá tvrdí, že sa zasiahlo do jej práva na ochranu osobných údajov zaručeného smernicou 95/46, predchádzajúcim vyčerpaním dostupných správnych opravných prostriedkov pod podmienkou, že konkrétne postupy uplatnenia týchto opravných prostriedkov neprimerane nezasahujú do práva na účinný prostriedok nápravy pred súdom podľa tohto ustanovenia. Predovšetkým treba, aby predchádzajúce vyčerpanie dostupných správnych opravných prostriedkov nespôsobilo podstatné oneskorenie podania súdneho opravného prostriedku, aby pozastavilo premlčanie dotknutých práv a aby neviedlo ku vzniku nadmerných nákladov.
O tretej otázke
Svojou treťou otázkou, ktorú treba preskúmať v druhom rade, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 47 Charty má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby vnútroštátny súd odmietol ako dôkazný prostriedok porušenia ochrany osobných údajov priznanej smernicou 95/46 zoznam, akým je sporný zoznam, predložený dotknutou osobou a obsahujúci jej osobné údaje, za predpokladu, že táto osoba získala tento zoznam bez legálneho súhlasu prevádzkovateľa spracovania týchto údajov.
O prípustnosti
Viacerí účastníci konania a oprávnené subjekty, ktoré predložili Súdnemu dvoru pripomienky, sa domnievajú, že tretia otázka je neprípustná.
Na jednej strane podľa pána Puškára a slovenskej vlády táto otázka nemá nijakú súvislosť s právom Únie vzhľadom na neexistenciu právnej úpravy Únie týkajúcej sa dôkazných prostriedkov.
Takéto odôvodnenie však nemožno prijať.
Treba totiž konštatovať, že pán Puškár sa domáha súdneho preskúmania opatrenia slovenských daňových orgánov, a to vytvorenia sporného zoznamu, ktorým boli práva priznané smernicou 95/46 podľa jeho názoru porušené.
Odmietnutie dôkazného prostriedku dotknutého vo veci samej vnútroštátnym súdom iba z dôvodu, že pán Puškár ho mal získať bez legálneho súhlasu prevádzkovateľa spracovania, predstavuje obmedzenie práva na súdny opravný prostriedok zaručeného článkom 22 smernice 95/46, ako aj obmedzenie práva na účinný prostriedok nápravy pred súdom v zmysle článku 47 Charty.
Na druhej strane má česká vláda pochybnosti, pokiaľ ide o relevantnosť tretej otázky pre vyriešenie sporu vo veci samej, keďže jeden zo správnych orgánov, ktorý je účastníkom tohto sporu, a to Kriminálny úrad finančnej správy, nespochybňuje existenciu sporného zoznamu. Spor vo veci samej preto podľa nej nevyvoláva otázku týkajúcu sa existencie sporného zoznamu, takže nie je potrebné rozhodnúť o prípustnosti tohto zoznamu ako dôkazného prostriedku.
V tomto ohľade stačí konštatovať, že vnútroštátny súd zrejme neposudzoval okolnosti súvisiace s vytvorením sporného zoznamu.
Za týchto podmienok, vzhľadom na judikatúru pripomenutú v bodoch 49 a 50 tohto rozsudku, sa nezdá, že by požadovaný výklad práva Únie nemal zjavne žiadnu súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba tretiu otázku považovať za prípustnú.
O veci samej
Ako sa uviedlo v bode 82 tohto rozsudku, odmietnutie zoznamu, akým je sporný zoznam, ako dôkazného prostriedku na preukázanie porušenia práv priznaných smernicou 95/46, predstavuje obmedzenie práva na účinný prostriedok nápravy pred súdom v zmysle článku 47 Charty.
Z bodu 62 tohto rozsudku vyplýva, že takéto obmedzenie je v súlade s článkom 52 ods. 1 Charty odôvodnené, iba ak je stanovené zákonom, ak rešpektuje podstatu tohto práva a ak je pri dodržaní zásady proporcionality nevyhnutné a skutočne zodpovedá cieľom všeobecného záujmu uznaným Úniou alebo je potrebné na ochranu práv a slobôd iných.
Preto predtým, než by vnútroštátny súd mohol odmietnuť sporný zoznam ako dôkazný prostriedok, musí sa najskôr ubezpečiť, že toto obmedzenie práva na účinný prostriedok nápravy je skutočne stanovené vnútroštátnym právom.
Uvedený súd musí ďalej preskúmať, či takéto odmietnutie zasahuje do podstaty základného práva na účinnú súdnu ochranu, ako je upravené článkom 47 Charty. V tomto kontexte treba najmä overiť, či existencia sporného zoznamu a skutočnosť, že obsahuje osobné údaje pána Puškára, sú spochybnené v rámci sporu vo veci samej a prípadne či má táto osoba v tomto ohľade k dispozícii iné dôkazné prostriedky.
Nakoniec bude úlohou uvedeného súdu posúdiť, či je odmietnutie sporného zoznamu ako dôkazného prostriedku nevyhnutné a skutočne zodpovedá cieľom všeobecného záujmu uznaným Úniou alebo je potrebné na ochranu práv a slobôd iných.
V tomto ohľade sa zdá, že cieľ vyhnúť sa neoprávnenému používaniu vnútorných dokumentov v rámci súdneho konania môže predstavovať legitímny cieľ všeobecného záujmu (pozri v tomto zmysle uznesenia z 23. októbra 2002, Rakúsko/Rada,
C‑445/00
,
EU:C:2002:607
, bod
; z 23. marca 2007, Stadtgemeinde Frohnleiten a Gemeindebetriebe Frohnleiten,
C‑221/06
,
EU:C:2007:185
, bod
, ako aj z 29. januára 2009, Donnici/Parlament,
C‑9/08
, neuverejnené,
EU:C:2009:40
, bod
). Okrem toho, ak má zoznam, akým je sporný zoznam, zostať dôverný a obsahuje tiež osobné údaje iných fyzických osôb, existuje potreba chrániť práva týchto osôb.
Aj keď sa odmietnutie dôkazného prostriedku, akým je sporný zoznam, získaného bez legálneho súhlasu prevádzkovateľa spracovania údajov nachádzajúcich sa v tomto zozname zdá ako vhodné na dosiahnutie týchto cieľov, je napriek tomu úlohou vnútroštátneho súdu overiť, či takéto odmietnutie neprimerane nezasahuje do práva na účinný prostriedok nápravy pred súdom podľa článku 47 Charty.
Pritom prinajmenšom v prípade, keď osoba, ktorej osobné údaje sa nachádzajú v zozname, má právo prístupu k týmto údajom, sa takéto odmietnutie zdá ako neprimerané vo vzťahu k týmto cieľom.
V tomto ohľade treba uviesť, že článok 12 smernice 95/46 zaručuje každej osobe právo na prístup k zozbieraným údajom, ktoré sa jej týkajú. Okrem toho z článkov 10 a 11 smernice 95/46 vyplýva, že prevádzkovateľ spracovania týchto údajov musí poskytnúť dotknutým osobám určité informácie týkajúce sa tohto spracovania.
Hoci článok 13 ods. 1 smernice 95/46 umožňuje obmedziť rozsah práv uvedených v jej článkoch 10 až 12, ak takéto obmedzenie predstavuje opatrenie nevyhnutné na zabezpečenie najmä prevencie, vyšetrovania, pátrania a trestného konania alebo dôležitého hospodárskeho alebo finančného záujmu členského štátu, vrátane daňových záležitostí, ako aj monitorovacej, kontrolnej alebo regulačnej funkcie, napriek tomu výslovne vyžaduje, aby takéto obmedzenia boli prijaté prostredníctvom legislatívnych opatrení (pozri v tomto zmysle rozsudok z 1. októbra 2015, Bara a i.,
C‑201/14
,
EU:C:2015:638
, bod
).
S cieľom posúdiť primeranosť odmietnutia sporného zoznamu ako dôkazného prostriedku tak musí vnútroštátny súd preskúmať, či vnútroštátna právna úprava obmedzuje alebo neobmedzuje, vo vzťahu k údajom nachádzajúcim sa v tomto zozname, práva na informácie a prístupu uvedené v článkoch 10 až 12 smernice 95/46 a či je takéto obmedzenie prípadne odôvodnené. Okrem toho aj keď ide o takýto prípad a existujú dôvody oprávneného záujmu na prípadnej dôvernosti sporného zoznamu, musia vnútroštátne súdy jednotlivo podľa prípadu preskúmať, či prevažujú nad záujmom na ochrane práv jednotlivca a či existujú v rámci konania pred uvedeným súdom iné prostriedky na zabezpečenie tejto dôvernosti, najmä pokiaľ ide o osobné údaje iných fyzických osôb nachádzajúcich sa v tomto zozname.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba na tretiu otázku odpovedať tak, že článok 47 Charty sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby vnútroštátny súd odmietol ako dôkazný prostriedok porušenia ochrany osobných údajov priznanej smernicou 95/46 zoznam, akým je sporný zoznam, predložený dotknutou osobou a obsahujúci jej osobné údaje, za predpokladu, že táto osoba získala tento zoznam bez legálneho súhlasu prevádzkovateľa spracovania týchto údajov, ibaže takéto odmietnutie je stanovené vnútroštátnou právnou úpravou a rešpektuje súčasne podstatu práva na účinný prostriedok nápravy a zásadu proporcionality.
O druhej otázke
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa smernica 95/46 a články 7 a 8 Charty majú vykladať v tom zmysle, že bránia spracovaniu osobných údajov orgánmi členského štátu na účely správy daní a potláčania daňových podvodov, akým je spracovanie, ku ktorému dochádza vytvorením sporného zoznamu vo veci samej, bez súhlasu dotknutých osôb.
O prípustnosti
Podľa pána Puškára je druhá prejudiciálna otázka hypotetická a bez vplyvu na riešenie sporu vo veci samej. Vnútroštátny súd chce totiž len zistiť, či spracovanie osobných údajov finančným riaditeľstvom je vo všeobecnosti prípustné, ale nezaoberá sa konkrétne sporným zoznamom, ktorý bol vypracovaný finančným riaditeľstvom bez právneho základu.
Vzhľadom na judikatúru pripomenutú v bodoch 49 a 50 tohto rozsudku a informácie uvedené v rozhodnutí vnútroštátneho súdu však treba uviesť, že sa nezdá, že by požadovaný výklad práva Únie nemal zjavne žiadnu súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej.
O veci samej
Druhú otázku treba preskúmať z hľadiska smernice 95/46, keďže, ako vyplýva najmä z jej cieľa, ako je stanovený v jej článku 1 ods. 1, v rozsahu, v akom sú splnené podmienky zákonného spracovania osobných údajov podľa tejto smernice, sa toto spracovanie považuje za spracovanie spĺňajúce tiež požiadavky stanovené v článkoch 7 a 8 Charty.
Ako vyplýva z bodov 33 a 34 tohto rozsudku, vytvorenie zoznamu, akým je sporný zoznam, ktorý obsahuje mená určitých fyzických osôb a priraďuje ich k jednej alebo viacerým právnickým osobám, v rámci ktorých tieto fyzické osoby fiktívne zastávajú riadiace funkcie, predstavuje „spracovanie osobných údajov“ v zmysle článku 2 písm. b) smernice 95/46.
V súlade s ustanoveniami kapitoly II smernice 95/46 nazvanej „Všeobecné nariadenia [podmienky –
neoficiálny preklad
] týkajúce sa zákonnosti spracovania osobných údajov“ musí byť okrem výnimiek pripustených na základe článku 13 tejto smernice akékoľvek spracovanie osobných údajov jednak v súlade so zásadami o kvalite údajov vymenovanými v článku 6 uvedenej smernice a jednak musí zodpovedať jednej zo zásad týkajúcich sa legitímnosti spracovania údajov uvedených v článku 7 tej istej smernice (pozri rozsudok z 1. októbra 2015, Bara a i.,
C‑201/14
,
EU:C:2015:638
, bod
).
Rovnako treba pripomenúť, že z cieľa spočívajúceho v zabezpečení rovnakej úrovne ochrany vo všetkých členských štátoch sledovaného uvedenou smernicou vyplýva, že jej článok 7 stanovuje taxatívny a obmedzujúci zoznam prípadov, v ktorých možno spracovanie osobných údajov považovať za prípustné (pozri rozsudok z 24. novembra 2011, ASNEF a FECEMD,
C‑468/10 a C‑469/10
,
EU:C:2011:777
, bod
).
Osobitne treba uviesť, že písm. e) uvedeného článku 7 stanovuje, že spracovanie osobných údajov je zákonné, ak „je nevyhnutné na splnenie úlohy vykonávanej vo verejnom záujme alebo pri výkone verejnej moci zverenej prevádzkovateľovi, alebo tretej strane, ktorej sa údaje poskytnú“.
Zdá sa, že na vytvorenie sporného zoznamu sa môže uplatniť toto ustanovenie.
Správu daní a potláčanie daňových podvodov, na účely ktorých je vytvorený sporný zoznam, totiž zrejme treba považovať za úlohy vykonávané vo verejnom záujme v zmysle tohto ustanovenia.
Je však úlohou vnútroštátneho súdu overiť, či slovenské orgány, ktoré vytvorili tento zoznam, alebo orgány, ktorým bol uvedený zoznam sprístupnený, boli poverené výkonom týchto úloh slovenskou právnou úpravou.
V tomto ohľade treba uviesť, že článok 6 ods. 1 písm. b) smernice 95/46 ukladá povinnosť, aby osobné údaje boli zbierané na špecifikované, explicitné a zákonné účely. Ako konštatovala generálna advokátka v bode 106 svojich návrhov, účel spracovania osobných údajov je v rámci pôsobnosti článku 7 písm. e) smernice 95/46 neoddeliteľne spojený s úlohou, ktorou je poverený prevádzkovateľ spracovania. V dôsledku toho musí zverenie tejto úlohy uvedenému subjektu jednoznačne zahŕňať účel daného spracovania.
Úlohou vnútroštátneho súdu je tiež overiť, či je vytvorenie sporného zoznamu nevyhnutné na výkon predmetných úloh vo verejnom záujme vo veci samej, najmä s prihliadnutím na presný účel vytvorenia sporného zoznamu, právne účinky, ktorým podliehajú osoby nachádzajúce sa v tomto zozname, a verejnú či neverejnú povahu tohto zoznamu.
V tomto ohľade treba dbať na dodržiavanie zásady proporcionality. Ochrana základného práva na rešpektovanie súkromného života na úrovni Únie totiž vyžaduje, aby výnimky a obmedzenia v súvislosti s ochranou osobných údajov nepôsobili nad rámec toho, čo je prísne nevyhnutné (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. decembra 2016, Tele2 Sverige a Watson a i.,
C‑203/15 a C‑698/15
,
EU:C:2016:970
, bod
, ako aj citovanú judikatúru).
Je tak úlohou vnútroštátneho súdu overiť, či vytvorenie sporného zoznamu a zápis mien dotknutých osôb do tohto zoznamu sú spôsobilé uskutočniť nimi sledované ciele a či neexistujú iné menej obmedzujúce prostriedky na dosiahnutie týchto cieľov.
Skutočnosť, že určitá osoba je zapísaná v spornom zozname, môže zasiahnuť niektoré z jej práv. Zápis do tohto zoznamu totiž môže poškodiť jej povesť a dotknúť sa jej vzťahov s daňovými orgánmi. Tento zápis by rovnako mohol zasiahnuť do prezumpcie neviny tejto osoby zakotvenej v článku 48 ods. 1 Charty, ako aj do slobody podnikania právnických osôb priradených k fyzickým osobám zapísaným v spornom zozname stanovenej v článku 16 Charty. Zdá sa, že takýto zásah môže byť primeraný len vtedy, ak existujú dostatočné dôvody na podozrenie, že dotknutá osoba fiktívne vykonáva riadiace funkcie v právnických osobách, s ktorými bola spojená, a tým narúša správu daní a potláčanie daňových podvodov.
Ak vnútroštátny súd dospeje k záveru, že vytvorenie sporného zoznamu je nevyhnutné na výkon úloh vo verejnom záujme, ktorými je poverený prevádzkovateľ spracovania v súlade s článkom 7 písm. e) smernice 95/46, mal by tiež overiť, či sú splnené aj ostatné podmienky zákonnosti tohto spracovania osobných údajov uložené touto smernicou, najmä tie, ktoré vyplývajú z jej článku 6 a článkov 10 až 12.
Okrem toho ak existoval dôvod obmedziť podľa článku 13 smernice 95/46 niektoré z práv upravených v týchto posledných uvedených článkoch, ako je právo na informácie dotknutej osoby, takéto obmedzenie by malo byť, ako vyplýva z bodu 96 tohto rozsudku, nevyhnutné na ochranu záujmu spomenutého v odseku 1 tohto článku 13, akým je dôležitý hospodársky a finančný záujem v daňovej oblasti, a mať základ v legislatívnych opatreniach.
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy treba odpovedať na druhú otázku tak, že článok 7 písm. e) smernice 95/46 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni spracovaniu osobných údajov orgánmi členského štátu na účely správy daní a potláčania daňových podvodov, akým je spracovanie, ku ktorému dochádza vytvorením sporného zoznamu vo veci samej, bez súhlasu dotknutých osôb, pod podmienkou, na jednej strane, že tieto orgány boli vnútroštátnou právnou úpravou poverené úlohami vo verejnom záujme v zmysle tohto ustanovenia, vytvorenie tohto zoznamu a zápis mien dotknutých osôb do uvedeného zoznamu sú skutočne spôsobilé a nevyhnutné na účely uskutočnenia sledovaných cieľov a existujú dostatočné dôvody domnievať sa, že dotknuté osoby sa nachádzajú v uvedenom zozname oprávnene, a na druhej strane, že všetky podmienky zákonnosti tohto spracovania osobných údajov uložené smernicou 95/46 sú splnené.
O štvrtej otázke
Svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 47 Charty má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby vnútroštátny súd, ktorý konštatoval, že vo veci, o ktorej rozhoduje, existujú rozdiely medzi judikatúrou Európskeho súdu pre ľudské práva a Súdneho dvora, uprednostnil túto poslednú uvedenú judikatúru.
Táto otázka však bola položená vnútroštátnym súdom všeobecne bez toho, aby tento súd jasne a konkrétne spresnil, v čom spočívajú rozdiely, na ktoré poukazuje.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že požiadavky na obsah návrhu na začatie prejudiciálneho konania sú výslovne uvedené v článku 94 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ktoré má vnútroštátny súd v rámci spolupráce zavedenej článkom 267 ZFEÚ poznať a ktoré je povinný náležite dodržiavať. Vnútroštátny súd teda musí uviesť presné dôvody, na základe ktorých si kladie otázku v súvislosti s výkladom niektorých ustanovení práva Únie a považuje predloženie prejudiciálnych otázok Súdnemu dvoru za nevyhnutné. Súdny dvor už rozhodol, že je nevyhnutné, aby vnútroštátny súd aspoň v minimálnej miere objasnil dôvody výberu ustanovení práva Únie, o ktorých výklad žiada, ako aj súvislosť medzi týmito ustanoveniami a ustanoveniami vnútroštátnej právnej úpravy, ktoré sa vzťahujú na spor, o ktorom rozhoduje (rozsudok z 9. marca 2017, Milkova,
C‑406/15
,
EU:C:2017:198
, body
a
, ako aj citovaná judikatúra).
Tieto požiadavky sa tiež odzrkadľujú v Odporúčaniach Súdneho dvora Európskej únie pre vnútroštátne súdy pri podávaní návrhov na začatie prejudiciálnych konaní (
Ú. v. EÚ C 439, 2016, s. 1
).
V tomto prípade je nutné konštatovať, že štvrtá otázka nezodpovedá požiadavkám pripomenutým v predchádzajúcich bodoch.
Rovnako treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora návrh na začatie prejudiciálneho konania nesmie smerovať k formulácii poradných stanovísk o všeobecných alebo hypotetických otázkach, ale musí byť odôvodnený potrebou spojenou s účinným vyriešením sporu týkajúceho sa práva Únie (pozri rozsudok z 21. decembra 2016, Tele2 Sverige a Watson a i.,
C‑203/15 a C‑698/15
,
EU:C:2016:970
, bod
).
Z toho vyplýva, že štvrtá otázka je neprípustná.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:

1.
Článok 47 Charty základných práv Európskej únie sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá podmieňuje podanie súdneho opravného prostriedku osobou, ktorá tvrdí, že sa zasiahlo do jej práva na ochranu osobných údajov zaručeného smernicou Európskeho parlamentu a Rady 95/46/[ES] z 24. októbra 1995 o ochrane fyzických osôb pri spracovaní osobných údajov a voľnom pohybe týchto údajov, predchádzajúcim vyčerpaním opravných prostriedkov dostupných pred vnútroštátnymi správnymi orgánmi pod podmienkou, že konkrétne postupy uplatnenia týchto opravných prostriedkov neprimerane nezasahujú do práva na účinný prostriedok nápravy pred súdom podľa tohto ustanovenia. Predovšetkým treba, aby predchádzajúce vyčerpanie opravných prostriedkov dostupných pred vnútroštátnymi správnymi orgánmi nespôsobilo podstatné oneskorenie podania súdneho opravného prostriedku, aby pozastavilo premlčanie dotknutých práv a aby neviedlo ku vzniku nadmerných nákladov.

2.
Článok 47 Charty základných práv Európskej únie sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby vnútroštátny súd zamietol ako dôkazný prostriedok porušenia ochrany osobných údajov priznanej smernicou 95/46 zoznam, akým je sporný zoznam, predložený dotknutou osobou a obsahujúci jej osobné údaje, za predpokladu, že táto osoba získala tento zoznam bez legálneho súhlasu prevádzkovateľa spracovania týchto údajov, ibaže takéto odmietnutie je stanovené vnútroštátnou právnou úpravou a rešpektuje súčasne podstatu práva na účinný prostriedok nápravy a zásadu proporcionality.

3.
Článok 7 písm. e) smernice 95/46 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni spracovaniu osobných údajov orgánmi členského štátu na účely správy daní a potláčania daňových podvodov, akým je spracovanie, ku ktorému dochádza vytvorením zoznamu dotknutého vo veci samej, bez súhlasu dotknutých osôb, pod podmienkou, na jednej strane, že tieto orgány boli vnútroštátnou právnou úpravou poverené úlohami vo verejnom záujme v zmysle tohto ustanovenia, vytvorenie tohto zoznamu a zápis mien dotknutých osôb do uvedeného zoznamu sú skutočne spôsobilé a nevyhnutné na účely uskutočnenia sledovaných cieľov a existujú dostatočné dôvody domnievať sa, že dotknuté osoby sa nachádzajú v uvedenom zozname oprávnene, a na druhej strane, že všetky podmienky zákonnosti tohto spracovania osobných údajov uložené smernicou 95/46 sú splnené.

Ilešič
Prechal
Rosas
Toader
Jarašiūnas
Rozsudok bol vyhlásený v Luxemburgu 27. septembra 2017.
Tajomník
A. Calot Escobar
Predseda druhej komory
M. Ilešič
(
*1
)	Jazyk konania: slovenčina.