CELEX: 62019CJ0012
Överklagande
Institutionell rätt
Ledamot av Europaparlamentet
Protokollet om Europeiska unionens immunitet och privilegier
Artikel 8
Parlamentarisk immunitet
Verksamhet som saknar samband med ämbetet som parlamentsledamot
Publicering på parlamentsledamotens Twitterkonto
Artikel 9
Parlamentarisk okränkbarhet
Räckvidd
Beslut om att upphäva den parlamentariska immuniteteten

Klaganden har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 8 november 2018, Troszczynski/parlamentet (
T‑550/17
, ej publicerad,
EU:T:2018:754
) (nedan kallad den överklagade domen). Genom denna dom ogillade tribunalen klagandens talan om ogiltigförklaring av Europaparlamentets beslut av den 14 juni 2017 om att upphäva klagandens parlamentariska immunitet (nedan kallat det omtvistade beslutet).
Tillämpliga bestämmelser
I artikel 8 i protokoll (nr 7) om Europeiska unionens immunitet och privilegier, som fogats till EU- och EUF-fördragen (
EUT C 202, 2016, s. 266
) (nedan kallat protokollet), föreskrivs följande:
”Europaparlamentets ledamöter får inte förhöras, kvarhållas eller lagföras på grund av yttranden de gjort eller röster de avlagt under utövandet av sitt ämbete.”
I artikel 9 i protokollet föreskrivs följande:
”Under Europaparlamentets sessioner ska dess ledamöter åtnjuta
a)
vad avser deras egen stats territorium, den immunitet som beviljas parlamentsledamöter i deras land,
b)
vad avser alla andra medlemsstaters territorium, immunitet vad gäller alla former av kvarhållande och lagföring.
Immuniteten ska även vara tillämplig på ledamöterna under resan till och från Europaparlamentets mötesplats.
Immuniteten kan inte åberopas av en ledamot som tas på bar gärning och kan inte hindra Europaparlamentet att utöva sin rätt att upphäva en av dess ledamöters immunitet.”
I artikel 5 i Europaparlamentets arbetsordning (Åttonde valperioden – januari 2017), med rubriken ”Immunitet och privilegier”, finns punkt 2 i vars andra mening följande föreskrivs:
”Parlamentarisk immunitet är inte en ledamots personliga privilegium, utan en garanti för hela parlamentets och dess ledamöters oberoende.”
Bakgrund till tvisten
Bakgrunden till tvisten, som beskrivs i punkterna 1–10 i den överklagade domen, kan med avseende på förevarande mål sammanfattas enligt följande.
Klaganden valdes till ledamot av Europaparlamentet i valen för den åttonde valperioden, vilka hölls den 22–25 maj 2014.
Den 23 september 2015 publicerades ett foto på klagandens konto på det sociala mediet Twitter, föreställande en grupp kvinnor som bar ett plagg som helt dolde deras ansikten förutom ögonen och som tycktes vänta framför en kassa för familjeförmåner (Caisse d’allocations familiales, CAF). Fotot åtföljdes av följande kommentar: ”CAF i Rosny-sous-Bois den 9 december 2014. Att bära heltäckande slöja ska vara förbjudet enligt lag…” (nedan kallad den omtvistade tweeten).
Till följd av ett klagomål som generaldirektören för CAF i Seine-Saint-Denis (Frankrike) hade ingett den 27 november 2015 och som gällde förtal riktat mot en offentlig förvaltning, inledde allmänna åklagaren i Bobigny (Frankrike), den 19 januari 2016, en förundersökning avseende ”uppvigling till hat eller våld mot en person eller en grupp av personer på grund av deras ursprung eller tillhörighet eller icke-tillhörighet till en viss etnisk grupp, nation, ras eller religion” och förtal.
En förundersökningsdomare kallade klaganden till en första inställelse den 20 september 2016. Klaganden motsatte sig kallelsen genom att hävda sin parlamentariska immunitet.
Genom handling av den 23 september 2016 ansökte förundersökningsdomaren vid Tribunal de grande instance de Bobigny (Förstainstansdomstolen i Bobigny, Frankrike) om att det till parlamentet skulle översändas en begäran om upphävande av nämnda immunitet.
Den 1 december 2016 översände den franska justitieministern denna begäran till parlamentets ordförande.
Utskottet för rättsliga frågor hörde klaganden den 11 april 2017.
Den 14 juni 2017 antog parlamentet det omtvistade beslutet.
Vice ordföranden vid Tribunal de grande instance de Bobigny (Förstainstansdomstolen i Bobigny), som ansvarade för förundersökningen, förordnade genom beslut av den 26 april 2018 att klaganden skulle ställas inför rätta vid Tribunal correctionnel (Brottmålsdomstolen i första instans, Frankrike).
Förfarandet vid tribunalen och den överklagade domen
Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 12 augusti 2017 väckte klaganden talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet och om ersättning för den ideella skada som detta beslut påstods ha orsakat.
Till stöd för sina yrkanden anförde klaganden fyra grunder. Som första grund gjordes det gällande att artikel 8 i protokollet hade åsidosatts. Den andra grunden avsåg åsidosättande av artikel 9 i protokollet. Klaganden gjorde som tredje grund gällande att motiveringsskyldigheten samt principen om likabehandling och principen om god förvaltningssed hade åsidosatts. Den fjärde grunden avsåg åsidosättande av rätten till försvar och en invändning om att artiklarna 9.9 och 150.2 i parlamentets arbetsordning var rättsstridiga.
Tribunalen prövade den första och den andra grunden tillsammans och erinrade inledningsvis, i punkt 34 i den överklagade domen, om att det, om parlamentet, vid vilket en begäran om upphävande av den parlamentariska immuniteten ingetts, kommer fram till slutsatsen att de omständigheter som har gett upphov till denna begäran inte omfattas av artikel 8 i protokollet, ankommer på parlamentet att kontrollera om den berörda ledamoten åtnjuter den immunitet som föreskrivs i artikel 9 i protokollet rörande dessa omständigheter och, om så är fallet, besluta om immuniteten ska upphävas eller inte.
Därefter delade tribunalen upp de argument som klaganden hade anfört till stöd för dessa båda grunder i fem delar: Den första delen avsåg att artikel 26 i den franska konstitutionen var tillämplig på den omtvistade tweeten. Den andra delen avsåg att tweeten utgjorde ett yttrande som uttrycktes under utövandet av klagandens ämbete som parlamentsledamot, i den mening som avses i artikel 8 i protokollet. Den tredje delen avsåg ett åsidosättande av den grundläggande rätten till yttrandefrihet som parlamentet gjorde sig skyldigt till genom att otillbörligen upphäva klagandens parlamentariska immunitet. Den fjärde delen avsåg att klaganden inte hade skrivit den omtvistade tweeten. Den femte delen avsåg att klagandens och parlamentets oberoende hade kränkts.
Tribunalen underkände den första delen såsom verkningslös. Tribunalen konstaterade, i punkt 41 i den överklagade domen, att skälet till att parlamentet ansåg att klaganden inte kunde dra fördel av artikel 26 i den franska konstitutionen inte var att det omtvistade uttalandet hade gjorts på Twitter, utan att den omtvistade tweeten inte kunde betecknas som ett yttrande som gjorts eller en röst som avlagts under utövandet av klagandens ämbete som parlamentsledamot, i den mening som avses i artikel 8 i protokollet.
Den andra delen underkändes såsom ogrundad. Tribunalen konstaterade, i punkt 53 i den överklagade domen, att den omtvistade tweeten hade till syfte att beklaga att en fransk lag om förbud mot att dölja ansiktet på allmän plats inte hade iakttagits angående en konkret händelse som antogs ha inträffat inför ett organ som har i uppdrag att tillhandahålla allmännyttiga tjänster i Frankrike och inte kunde likställas med ett mer allmänt ställningstagande i frågor som är aktuella eller behandlas av parlamentet. Tribunalen fann därför, i punkt 54 i den överklagade domen, att det inte fanns något direkt och tydligt samband mellan den omtvistade tweeten och klagandens ämbete som parlamentsledamot och att parlamentet följaktligen inte hade gjort en uppenbart oriktig bedömning när den slog fast att de anklagelser som riktades mot klaganden inte avsåg yttranden som hon hade gjort eller röster som hon hade avlagt under utövandet av sitt ämbete som parlamentsledamot, i den mening som avses i artikel 8 i protokollet.
Även den tredje delen underkändes såsom ogrundad. Även om tribunalen, i punkt 58 i den överklagade domen, erinrade om att artikel 8 i protokollet har ett nära samband med yttrandefriheten, ansåg den, i punkt 59 i den domen, att de omständigheter som lades klaganden till last inte omfattades av nämnda artikel, till följd av vilket den drog slutsatsen att parlamentet inte hade kränkt denna frihet.
Tribunalen underkände den fjärde delen såsom verkningslös. Den fann, i punkterna 61 och 62 i den överklagade domen, dels att frågan huruvida villkoren för att upphäva immuniteten var uppfyllda vid den tidpunkt då begäran om detta framställdes skiljer sig från den fråga som består i att fastställa huruvida de faktiska omständigheter som läggs den aktuella parlamentsledamoten till last är styrkta, dels att det inte ankommer på parlamentet att ta ställning till huruvida ansvar kan ådras för sådana omständigheter.
Slutligen underkändes den femte delen såsom ogrundad. I punkterna 66 och 67 i den överklagade domen angav tribunalen att eftersom det enligt artikel 9 i protokollet är tillåtet för parlamentet att upphäva den immunitet som ledamöterna åtnjuter, kan parlamentet inte kritiseras för att det, mot bakgrund av de faktiska omständigheterna i det aktuella ärendet och till följd av den begäran som hade översänts av den franska justitieministern, fann det lämpligt att upphäva klagandens immunitet så att de franska rättsliga myndigheterna kunde fortsätta den utredning som de hade inlett.
Vad beträffar den tredje grunden, vars första delgrund avsåg åsidosättande av motiveringsskyldigheten och principen om likabehandling, och vars andra delgrund avsåg åsidosättande av principen om god förvaltningssed, underkändes denna i sin helhet av tribunalen i punkt 102 i den överklagade domen.
Såvitt avser den tredje grundens första del, genom vilken klaganden hävdade att parlamentet hade behandlat henne på ett annat sätt än ledamöter som befann sig i jämförbara situationer, utan att ange tillräckliga skäl för detta, preciserade tribunalen inledningsvis, i punkt 76 i den överklagade domen, att handlingen från parlamentets utskott för rättsliga frågor och den inre marknaden av den 6 juni 2003, med rubriken ”Meddelande till ledamöterna nr 11/2003” och som avsåg ”Upphävande av immunitet enligt artikel [9] i protokollet om immunitet och privilegier. Principer som fastställts på grundval av ärenden som rör åsiktsyttringar” (nedan kallat meddelande nr 11/2003), vilken klaganden åberopat till stöd för den tredje grundens första del, inte är en akt från parlamentet, i den mening som avses i artikel 288 FEUF, och inte har någon bindande verkan. Tribunalen påpekade därefter, i punkterna 80 och 81 i den överklagade domen, att eftersom klaganden varken hade preciserat vilka handlingar eller yttranden som lades de parlamentsledamöter till last som hon hade angett som personer som kommit i åtnjutande av detta meddelande, eller under vilka omständigheter de aktuella händelserna hade ägt rum, hade klaganden inte visat att situationen för dessa ledamöter var jämförbar med hennes situation. Eftersom det inte fanns något direkt samband mellan den omtvistade tweeten och klagandens ämbete som parlamentsledamot, hade klaganden inte heller visat att parlamentet hade avvikit från den princip som anges i nämnda meddelande, enligt vilken immuniteten inte ska upphävas när de handlingar som läggs ledamoten till last ingår i ledamotens politiska verksamhet eller har ett direkt samband med denna.
Tribunalen konstaterade i punkterna 88 och 89 i den överklagade domen, såvitt avser den tredje grundens andra del, att klaganden inte hade lämnat någon konkret uppgift, bortsett från skillnaden i politisk ideologi, som kan visa att den franska regeringen, särskilt dess justitieminister, ägnade sig åt förföljelse av Front national, för vilket klaganden är en av företrädarna, eller att det enbart, eller ens till viss del, var hennes tillhörighet till detta parti som ledde till att det inleddes en förundersökning. Tribunalen konstaterade även, i punkt 94 i den överklagade domen, att det inte fanns någon uppgift som tydde på att begäran om upphävande av klagandens parlamentariska immunitet hade framställts inom ramen för ett rättsligt förfarande som genomförts på ett onormalt sätt, bland annat vad gäller frister. Tribunalen ansåg slutligen, i punkt 96 i den överklagade domen, att ingen av de uppgifter som klaganden hade åberopat i detta sammanhang – nämligen att den omtvistade tweeten hade skrivits av hennes assistent, att klaganden hade tagit bort tweeten så snart hon fått kännedom om denna och att hon, vid fällande dom, riskerade ett ytterligare straff i form av förlorad valbarhet samt att förlora sitt mandat som Europaparlamentsledamot och alla uppdrag som förtroendevald – hörde till de omständigheter som parlamentet skulle beakta för att avgöra huruvida villkoren för att upphäva den parlamentariska immuniteten, enligt artikel 9 i protokollet, var uppfyllda i detta fall.
Tribunalen konstaterade för fullständighetens skull, i punkt 101 i den överklagade domen, att beslutet att klaganden skulle ställas inför rätta vid Tribunal correctionnel (Brottmålsdomstolen), vilket nämnts i punkt 14 ovan, hade meddelats efter det omtvistade beslutet och föreföll tala emot klagandens argument att det förelåg
fumus persecutionis
från de franska rättsliga myndigheternas sida. Tribunalen underströk i detta sammanhang att enligt nämnda beslut utgör bland annat den omständigheten att klaganden inte har skrivit den omtvistade tweeten inte något hinder för att hon lagförs med stöd av lagen av den 29 juli 1881 om tryckfrihet (JORF av den 30 juli 1881, s. 4201), i dess gällande lydelse (nedan kallad lagen av den 29 juli 1881).
Parternas yrkanden
Klaganden har yrkat att domstolen ska
–
upphäva den överklagade domen,
–
ogiltigförklara det omtvistade beslutet,
–
fastställa den ersättning för rättegångskostnader som klaganden har rätt till enligt gällande rätt, och
–
förplikta parlamentet att ersätta rättegångskostnaderna.
Parlamentet har yrkat att överklagandet ska ogillas och att domstolen ska förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.
Prövning av överklagandet
Klaganden har till stöd för sitt överklagande åberopat två grunder, vilka är samlade i ett enda avsnitt med rubriken ”Tribunalens åsidosättande av unionsrätten – felaktig rättstillämpning och felaktig kvalificering av omständigheternas rättsliga art – uppenbart oriktig bedömning”. Klaganden har i synnerhet kritiserat tribunalen för att ha gjort två ”uppenbart oriktiga bedömningar” vid prövningen av såväl den andra som den tredje grunden vid första instans, fel som fått ”konsekvenser för tribunalens rättsliga kvalificering av de yttranden som är föremål för lagföring och deras sammanhang” och som lett till att artiklarna 8 och 9 i protokollet inte tillämpats till förmån för klaganden.
Den första grunden
Parternas argument
Klaganden har genom sin första grund, med hänvisning till punkterna 47 och 52–54 i den överklagade domen, kritiserat tribunalen för att inte ha bedömt den omtvistade tweeten som ett yttrande som gjorts under utövandet av klagandens ämbete som parlamentsledamot. Till stöd för denna grund har klaganden åberopat tre argument.
För det första konstaterade tribunalen felaktigt att den händelse som kommenterats i den omtvistade tweeten, på grund av dess geografiska lokalisering till Frankrike, inte hör till de frågor som är av intresse för en ledamot av Europaparlamentet. Varje parlamentsledamot är nämligen folkvald i sitt land, företräder sina väljare och ska under sin mandatperiod upprätthålla en nödvändig anknytning till väljarna genom att bland annat lyfta fram omständigheter som intresserar eller angår dem.
För det andra ansåg tribunalen felaktigt att ett yttrande med nödvändighet utgör ett allmänt ställningstagande och inte kan syfta på en konkret händelse. Enligt klaganden strider detta konstaterande mot både meddelande nr 11/2003, särskilt princip 2 i meddelandet, och lagen av den 29 juli 1881, i enlighet med vilken den omtvistade tweeten ska betraktas som ett yttrande. Klaganden har slutligen åberopat domen av den 8 oktober 2009, Brunet-Lecomte och Tanant mot Frankrike (CE:ECHR:2009:1008JUD 001266206). Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna förklarade i den domen att ett förolämpande eller ärekränkande yttrande kan bli ett inslag i den politiska debatten och skyddas som den grundläggande rättighet som yttrandefriheten utgör, när det finns ett allmänintresse av att diskutera detta.
För det tredje ansåg tribunalen felaktigt att den omständigheten att en parlamentsledamot påtalar ett beteende som strider mot fransk lag inte är en aktuell fråga. Klaganden har härvidlag gjort gällande att bärandet av heltäckande slöja på allmän plats, som ett yttre uttryck för tillhörighet till islam, är en ”fråga av allmänintresse som berör samhällslivet och kvinnors rättigheter”. Tribunalen borde dessutom ha tillämpat den rättspraxis som fastställts i domen av den 6 september 2011, Patriciello (
C‑163/10
,
EU:C:2011:543
), enligt vilken det, för att avslå en begäran om upphävande av den parlamentariska immuniteten för en parlamentsledamot, ska prövas huruvida ledamoten har agerat inom ramen för sin politiska verksamhet i en fråga som är av allmänt intresse för ledamotens väljare.
Parlamentet anser för sin del att dessa tre argument grundas på en felaktig tolkning av den överklagade domen och att överklagandet följaktligen inte kan vinna bifall såvitt avser den första grunden.
Domstolens bedömning
Klaganden har genom sin första grund hävdat att tribunalen har åsidosatt artikel 8 i protokollet genom sin bedömning att den omtvistade tweeten inte var ett yttrande som gjorts under utövandet av klagandens ämbete som parlamentsledamot, i den mening som avses i denna bestämmelse.
Det ska härvidlag för det första erinras om att artikel 8 i protokollet är en specialbestämmelse som syftar till att skydda Europaparlamentsledamöternas yttrandefrihet och oberoende, varför den utgör hinder för samtliga rättsliga förfaranden med anledning av de yttranden som dessa ledamöter har gjort eller röster som de har avlagt under utövandet av sitt ämbete som parlamentsledamot (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 september 2011, Patriciello,
C‑163/10
,
EU:C:2011:543
, punkt
och där angiven rättspraxis).
För det andra är artikel 8 i protokollet, med beaktande av dess syfte och lydelse, i vilken det uttryckligen hänvisas till de yttranden som Europaparlamentsledamöterna har gjort och de röster som de har avlagt, väsentligen avsedd att tillämpas på uttalanden som ledamöterna har gjort i parlamentet. Det kan emellertid inte uteslutas att ett uttalande som en ledamot har gjort utanför parlamentet kan utgöra ett yttrande som han eller hon har gjort under utövandet av sitt ämbete som parlamentsledamot. Huruvida det är fråga om ett yttrande av detta slag beror nämligen inte på var yttrandet har gjorts, utan på dess art och innehåll. Begreppet yttrande, i den mening som avses i denna bestämmelse, ska således förstås i en vid bemärkelse och anses innefatta framställningar och uttalanden som till sitt innehåll utgör påståenden som uttrycker subjektiva uppfattningar (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 september 2011, Patriciello,
C‑163/10
,
EU:C:2011:543
, punkterna
,
och
).
Eftersom den immunitet som föreskrivs i artikel 8 i protokollet kan utgöra ett definitivt hinder för de nationella rättsliga myndigheterna och domstolarna att utöva sin respektive behörighet att lagföra och utdöma påföljder för brott och därmed berövar de personer som lidit skada av dessa yttranden möjlighet till rättslig prövning, i förekommande fall inbegripet möjlighet att i tvistemål begära ersättning för den skada som lidits, måste, för det tredje, sambandet mellan ledamotens yttrande och hans eller hennes ämbete som parlamentsledamot vara direkt och tydligt (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 september 2011, Patriciello,
C‑163/10
,
EU:C:2011:543
, punkterna
–
).
Till skillnad från den parlamentariska okränkbarhet som föreskrivs i artikel 9 första stycket a i protokollet, som är avhängig av nationell rätt, ska räckvidden av immuniteten enligt artikel 8 i protokollet fastställas enbart på grundval av unionsrätten, eftersom det i denna artikel inte hänvisas till nationell rätt (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 september 2011, Patriciello,
C‑163/10
,
EU:C:2011:543
, punkt
).
Det kan i förevarande fall konstateras – såvitt avser det första argumentet som har anförts till stöd för den första grunden, och såsom generaladvokaten har påpekat i punkterna 61–63 i sitt förslag till avgörande – att till skillnad från vad klaganden har gjort gällande slog tribunalen inte fast att den påstådda händelse som kommenterades i den omtvistade tweeten, på grund av dess geografiska lokalisering till Frankrike, inte hörde till de frågor som var av intresse för en ledamot av Europaparlamentet. Tribunalen uteslöt inte heller att händelser som kan ha anknytning till problematiken rörande islamism och rörande kränkning av kvinnors rättigheter kan utgöra frågor av allmänintresse. Tribunalen fann, i punkt 53 i den överklagade domen, att den omtvistade tweeten mer uttryckte en vilja att påtala ett beteende som stred mot fransk lag än en strävan att värna om kvinnors rättigheter och att den därför inte kunde likställas med ett mer allmänt ställningstagande i frågor som är aktuella eller behandlas av parlamentet.
Av detta följer att det första argumentet som har anförts till stöd för den första grunden bygger på en felaktig tolkning av den överklagade domen och ska underkännas.
Vad beträffar det andra argumentet som har anförts till stöd för den första grunden, ska det för det första konstateras att, såsom generaladvokaten har påpekat i punkterna 64 och 65 i sitt förslag till avgörande, tribunalen i punkt 46 i den överklagade domen inte gjorde en begränsning av begreppet yttrande, i den mening som avses i artikel 8 i protokollet, så att det endast omfattade allmänna ställningstaganden, som utesluter varje hänvisning till en konkret händelse. Tribunalen erinrade tvärtom, med hänvisning till domstolens praxis om begreppet yttrande, om att nämnda begrepp ska förstås i en vid bemärkelse och anses innefatta framställningar och uttalanden som till sitt innehåll utgör påståenden som uttrycker subjektiva uppfattningar. Tribunalen gjorde följaktligen ingen otillbörlig begränsning av samma begrepp, utan konstaterade endast, efter sin prövning, att det inte fanns något tydligt direkt samband mellan den omtvistade tweeten och klagandens ämbete som parlamentsledamot.
För det andra innehåller meddelande nr 11/2003, som har åberopats av klaganden, med förbehåll för att meddelandet inte är rättsligt bindande, endast en precisering, i dess princip 2, av att yttranden, även från den läktare som är förbehållen allmänheten i ett nationellt parlament vid offentliga sammanträden, i politiska tidskrifter, i press, i böcker, på tv, genom undertecknande av politiska flygblad och även i en rättssal, betraktas som åsiktsyttringar som omfattas av parlamentsledamotens politiska verksamhet, vilket innebär att immuniteten inte upphävs. Däri behandlas emellertid inte de villkor som ska vara uppfyllda för att dessa yttranden särskilt ska kunna omfattas av artikel 8 i protokollet, såsom yttranden som ledamoten har gjort eller röster som han eller hon har avlagt under utövandet av sitt ämbete som parlamentsledamot. Det finns följaktligen inget i detta meddelande som kan göras gällande mot tribunalens slutsats att den omtvistade tweeten inte omfattades av utövandet av klagandens ämbete som parlamentsledamot, i den mening som avses i artikel 8 i protokollet, såsom denna artikel tolkats i bland annat domstolens dom av den 6 september 2011, Patriciello,
C‑163/10
,
EU:C:2011:543
, punkterna
–
).
Eftersom räckvidden av immuniteten enligt artikel 8 i protokollet ska fastställas enbart på grundval av unionsrätten, såsom det har erinrats om i punkt 40 ovan, finner domstolen, för det tredje, att klagandens argument som bygger på lagen av den 29 juli 1881 saknar relevans och ska underkännas såsom verkningslöst.
För det fjärde konstaterar domstolen att även den dom som Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna meddelade den 8 oktober 2009, Brunet-Lecomte och Tanant mot Frankrike (CE:ECHR:2009:1008JUD 001266206), som klaganden har åberopat i detta sammanhang, saknar relevans. Det är tillräckligt att konstatera att den domen inte rör frågan huruvida ett uttalande utgör ett yttrande som en parlamentsledamot har gjort under utövandet av sitt ämbete, utan, såsom klaganden själv har angett, frågan huruvida det kan anses att ett ärekränkande yttrande skyddas av den grundläggande rätten till yttrandefrihet.
Vad beträffar det tredje argumentet som har anförts till stöd för den första grunden, ska det påpekas att tribunalen, till skillnad från vad klaganden har gjort gällande, inte konstaterade att den omständigheten att en parlamentsledamot påtalar ett beteende som strider mot nationell lag inte är en aktuell fråga. I punkt 53 i den överklagade domen konstaterade tribunalen nämligen endast att den omtvistade tweeten mer framstod som en vilja att påtala ett beteende som stred mot fransk lag än som en strävan att värna om kvinnors rättigheter, varför den omständigheten att klaganden är suppleant i parlamentets utskott för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män inte gör det möjligt att hänföra den omtvistade tweeten till det ämbete som hon utövar i egenskap av parlamentsledamot.
Av detta följer att överklagandet inte kan bifallas såvitt avser den första grunden, enligt vilken parlamentet har åsidosatt artikel 8 i protokollet.
Den andra grunden
Parternas argument
Klaganden har genom sin andra grund, med hänvisning till punkterna 61, 62, 96, 100 och 101 i den överklagade domen, kritiserat tribunalen för att ha fastställt det omtvistade beslutet genom att felaktigt slå fast att villkoren för att upphäva hennes parlamentariska immunitet var uppfyllda. Till stöd för denna grund har klaganden gjort gällande tre argument.
För det första konstaterade tribunalen felaktigt att det inte ankommer på parlamentet att kontrollera huruvida de handlingar som tillskrivits parlamentsledamoten, för vilken det begärts att den parlamentariska immuniteten ska upphävas, har styrkts, när parlamentet till och med har prövat och medgett att dessa handlingar har begåtts.
För det andra drog tribunalen inte korrekta rättsliga slutsatser av artikel 42 i lagen av den 29 juli 1881, vilken genom införandet av ett ”subsidiärt ansvar” gör det möjligt för de behöriga nationella myndigheterna att lagföra den som faktiskt hade skrivit den omtvistade tweeten, i detta fall klagandens assistent.
För det tredje drog tribunalen, i punkt 101 i den överklagade domen, av det ovan i punkt 14 nämnda beslutet att klaganden skulle ställas inför rätta vid Tribunal correctionnel (Brottmålsdomstolen) den motsatta rättsliga slutsatsen, i förhållande till den som tribunalen borde ha dragit av beslutet, eftersom klaganden inte hade skrivit den omtvistade tweeten och tog bort denna så snart hon fick kännedom om den, vilket bevisar att hon inte hade någon avsikt att begå brott. Den omständigheten att klaganden var den enda som ställdes inför rätta vid en brottmålsdomstol, medan den som faktiskt hade skrivit den omtvistade tweeten drog fördel av åtalspreskription, återspeglar vidare ”en domares envishet” gentemot klaganden och visar på en ”avsikt att skada henne på det politiska planet, vilket är ett beteende som är utmärkande för
fumus persecutionis
”.
Parlamentet anser att den andra grunden inte kan tas upp till prövning, eftersom de tre argument som har anförts till stöd för denna grund varken uppfyller kraven enligt artikel 58 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol, artiklarna 168.1 d och 169 i domstolens rättegångsregler, samt domstolens praxis om fastställande av vilka fel av tribunalen som kan göras gällande till stöd för ett överklagande, eller villkoren för att felaktiga bedömningar av bevisningen ska kunna prövas av domstolen i ett mål om överklagande. Parlamentet har bland annat grundat sig på beslutet av den 27 juni 2013, Concal/kommissionen (
C‑570/12 P
, ej publicerat,
EU:C:2013:440
, punkt
), och beslutet av den 16 september 2010, Dominio de la Vega/harmoniseringsbyrån (
C‑459/09 P
, ej publicerat,
EU:C:2010:533
, punkt
).
Domstolens bedömning
Klaganden har genom sin andra grund hävdat att tribunalen har åsidosatt artikel 9 i protokollet genom att fastställa det omtvistade beslutet.
Det ska inledningsvis påpekas att klaganden genom de argument som anförts till stöd för den andra grunden tillräckligt har angett vilka fel som hon anser att parlamentet har begått. Till skillnad från vad parlamentet har gjort gällande kan denna grund följaktligen inte genast avvisas.
Såvitt avser prövningen av denna grund i sak, ska det erinras om att även om det i artikel 9 första stycket a i protokollet föreskrivs att Europaparlamentets ledamöter, vad avser deras egen stats territorium, under parlamentets sessioner ska åtnjuta den immunitet som beviljas parlamentsledamöter i deras land, preciseras det i tredje stycket i denna artikel att parlamentet kan besluta att upphäva en av dess ledamöters immunitet.
Vad beträffar det första argumentet som har åberopats till stöd för den andra grunden, gjorde tribunalen en riktig bedömning när den, i punkterna 61, 62 och 96 i den överklagade domen, konstaterade att frågan huruvida villkoren för att upphäva den parlamentariska immuniteten, enligt artikel 9 i protokollet, var uppfyllda vid den tidpunkt då begäran om detta framställdes skiljer sig från den fråga som består i att fastställa huruvida de handlingar som läggs den aktuella parlamentsledamoten till last är styrkta, vilket är en fråga som omfattas den befogenhet som medlemsstatens myndigheter har.
Även om det är riktigt, såsom tribunalen konstaterade i punkt 100 i den överklagade domen, att parlamentet i det omtvistade beslutet hade medgett att klaganden inte hade skrivit den omtvistade tweeten och att hon hade tagit bort denna så snart hon fått kännedom om den, gjordes detta konstaterande endast för att redogöra för de faktiska omständigheter som det hade upplysts om till stöd för begäran om upphävande av klagandens parlamentariska immunitet, och det kan inte alls likställas med en bedömning av klagandens ansvar för hennes assistents eventuella användning av klagandens twitterkonto, vilket i förekommande fall kan leda till att parlamentet avslår begäran om att klagandens parlamentariska immunitet ska upphävas, enligt artikel 9 i protokollet. Tribunalen gjorde följaktligen ingen felaktig rättstillämpning när den slog fast att denna omständighet saknade betydelse för det omtvistade beslutets lagenlighet.
Såvitt avser det andra argumentet som har åberopats till stöd för den andra grunden, genom vilket klaganden har hävdat att tribunalen inte drog korrekta rättsliga slutsatser av artikel 42 i lagen av den 29 juli 1881, konstaterar domstolen att det varken ankom på parlamentet, vid antagandet av det omtvistade beslutet, eller på tribunalen, vid prövningen av beslutets lagenlighet, att tillämpa lagen av den 29 juli 1881. Detta argument är följaktligen verkningslöst.
Vad beträffar det tredje argumentet, är det tillräckligt att konstatera att det avser punkt 101 i den överklagade domen och att denna punkt, såsom tribunalen själv har angett, innehåller ett skäl som, i jämförelse med skälen i punkterna 99 och 100 i den domen, har anförts för fullständighetens skull. För det första har klaganden inte ifrågasatt punkt 99 i nämnda dom. För det andra utgör, såsom framgår av punkt 58 i förevarande dom, punkt 100 i den överklagade domen ingen felaktig rättstillämpning. Under dessa omständigheter ska detta argument underkännas såsom verkningslöst (se, för ett liknande resonemang, dom av den 30 maj 2018, Azoulay m.fl./parlamentet,
C‑390/17 P
,
EU:C:2018:347
, punkt
).
Av detta följer att överklagandet inte kan bifallas såvitt avser den andra grunden, eftersom den delvis är obefogad och delvis är verkningslös.
Av det ovan anförda följer att förevarande överklagande ska ogillas.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna, som är tillämplig på mål om överklagande enligt artikel 184.1 i rättegångsreglerna, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Parlamentet har yrkat att klaganden ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Klaganden har tappat målet och ska därför förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna i förevarande mål om överklagande.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (fjärde avdelningen) följande:

1)
Överklagandet ogillas.

2)
Mylène Troszczynski ska ersätta rättegångskostnaderna.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.