CELEX: 62021CJ0580
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Vide
Direktīva 2009/28/EK
No atjaunīgajiem energoresursiem ražotas enerģijas izmantošanas veicināšana
16. panta 2. punkta c) apakšpunkts
Pieeja pārvades un sadales tīkliem
No atjaunīgajiem energoresursiem ražotai elektroenerģijai piešķirtā prioritārā pieeja
Ražošana gan no atjaunīgajiem, gan tradicionālajiem energoresursiem

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/28/EK (2009. gada 23. aprīlis) par atjaunojamo energoresursu izmantošanas veicināšanu un ar ko groza un sekojoši atceļ Direktīvas 2001/77/EK un 2003/30/EK (
OV 2009, L 140, 16. lpp.
) 16. panta 2. punkta c) apakšpunktu kopsakarā ar šīs direktīvas 2. panta a) un e) punktu, kā arī minētās direktīvas 5. panta 3. punkta otro daļu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
EEW Energy from Waste Großräschen GmbH
(turpmāk tekstā – “
EEW
”) un
MNG Mitteldeutsche Netzgesellschaft Strom GmbH
(turpmāk tekstā – “
MNG Strom
”) par kaitējumu, kas
EEW
esot nodarīts
MNG Strom
pieprasījumu dēļ attiecībā uz pieeju tīkliem saistībā ar
EEW
ražoto elektroenerģiju.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2001/77/EK
Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/77/EK (2001. gada 27. septembris) par tādas elektroenerģijas pielietojuma veicināšanu iekšējā elektrības tirgū, kas ražota, izmantojot neizsīkstošos enerģijas avotus (
OV 2001, L 283, 33. lpp.
), 2. panta c) punktu:
“Šajā direktīvā lietotas šādas definīcijas:
[..]
c)
“elektrība, kas ražota, izmantojot neizsīkstošos enerģijas avotus” nozīmē elektrību, kas iegūta ražotnēs, kurās izmanto vienīgi neizsīkstošos enerģijas avotus, kā arī elektrību, kas, izmantojot neizsīkstošos enerģijas avotus, ražota hibrīduzņēmumos, kur izmanto arī parastos enerģijas avotus, kā arī ietverot atjaunojamo elektrību, ar ko piepilda enerģijas nesējus, un izņemot elektrību, kas rodas enerģijas nesēju pielietojuma.”
Direktīva 2009/28
Direktīvas 2009/28 11., 60. un 61. apsvērums pirms tās atcelšanas ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2018/2001 (2018. gada 11. decembris) par no atjaunojamajiem energoresursiem iegūtas enerģijas izmantošanas veicināšanu (
OV 2018, L 328, 82. lpp.
) bija formulēts šādi:
“(11)
Ir jāparedz pārredzami un skaidri noteikumi atjaunojamo energoresursu īpatsvara aprēķināšanai un lai definētu šos energoresursus. [..]
[..]
(60)
Prioritāras un garantētas tiesības piekļūt elektroenerģijai, ko iegūst no atjaunojamajiem energoresursiem, ir svarīgas, lai atjaunojamos energoresursus iekļautu iekšējā elektroenerģijas tirgū saskaņā ar 11. panta 2. punktu un turpinātu attīstīt [Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/54/EK (2003. gada 26. jūnijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 96/92/EK atcelšanu – Paziņojumi par izņemšanu no ekspluatācijas un atkritumu apsaimniekošanas darbībām (
OV 2003, L 176, 37. lpp.
)] 11. panta 3. punktu. Prasības, kas ir saistītas ar elektrotīklu uzticamības un drošuma profilaksi un enerģijas izplatīšanu, var būt dažādas atkarībā no attiecīgās dalībvalsts elektrotīkla un tā drošas darbības īpatnībām. Prioritāra piekļuve tīklam nodrošina, ka elektroenerģijas ražotāji, kas izmanto atjaunojamos energoresursus, var vienmēr, kad vien energoresurss kļūst pieejams, pārdot un izplatīt no atjaunojamajiem energoresursiem saražotu elektroenerģiju saskaņā ar pieslēgšanās noteikumiem. Ja elektroenerģija, ko iegūst no atjaunojamajiem energoresursiem, ir iekļauta tūlītējas piegādes tirgū, garantēta piekļuve nodrošina to, ka visa elektroenerģija, kuru pārdod un veicina, gūst piekļuvi tīklam, ļaujot izmantot maksimālo elektroenerģijas apjomu no atjaunojamajiem energoresursiem, ko ražo tīklam pieslēgtas iekārtas. Tomēr tas nenozīmē, ka dalībvalstu pienākums ir veicināt vai noteikt iepirkuma saistības attiecībā uz enerģiju no atjaunojamajiem energoresursiem. Citās sistēmās nemainīgu cenu nosaka elektroenerģijai, kas iegūta no atjaunojamajiem energoresursiem, un to parasti nosaka kopā ar iegādes saistībām sistēmas operatoram. Tādā gadījumā prioritāra piekļuve jau ir nodrošināta.
(61)
Noteiktos apstākļos nav iespējams pilnībā nodrošināt no atjaunojamajiem energoresursiem ražotās elektroenerģijas pārvadi un tirdzniecību, neietekmējot elektrotīkla sistēmas uzticamību vai drošumu. Šādos apstākļos var būt lietderīgi šādām procedūrām piešķirt finansiālu kompensāciju. Tomēr saskaņā ar šīs direktīvas mērķiem ir vajadzīga no atjaunojamajiem energoresursiem ražotās elektroenerģijas pārvades un tirdzniecības stabila pavairošana, neietekmējot elektrotīkla sistēmas darbības uzticamību vai drošumu. Lai to panāktu, dalībvalstīm vajadzētu veikt piemērotus pasākumus ar nolūku panākt lielāku tās elektroenerģijas iesaisti, kas ražota no atjaunojamajiem energoresursiem,
inter alia
ņemot vērā mainīgo resursu īpatnības un to resursu īpatnības, kurus vēl nav iespējams uzkrāt. Saskaņā ar šajā direktīvā noteiktajiem mērķiem pēc iespējas drīz būtu jānodrošina jaunu atjaunojamās enerģijas iekārtu pieslēgšana. Šajā sakarā, lai paātrinātu pieslēgšanos tīklam, dalībvalstis var paredzēt prioritāru pieslēgšanos vai rezervēt pieslēgšanās iespējas jaunām iekārtām, kas ražo elektroenerģiju no atjaunojamajiem energoresursiem.”
Direktīvas 2009/28 1. pantā “Priekšmets un darbības joma” bija paredzēts:
“Ar šo direktīvu izveido vienotu sistēmu no atjaunojamajiem energoresursiem saražotas enerģijas izmantošanas veicināšanai. Tajā paredz valstu obligātos mērķus no atjaunojamajiem energoresursiem saražotas enerģijas kopējā īpatsvara sasniegšanai elektroenerģijas bruto galapatēriņā, kā arī mērķi šādas enerģijas īpatsvaram transporta nozarē. Tajā ir izklāstīti noteikumi par statistisko pārdali dalībvalstu starpā, par kopīgiem dalībvalstu un trešo valstu projektiem, izcelsmes apliecinājumiem, administratīvajām procedūrām, informāciju un mācībām, kā arī no atjaunojamajiem energoresursiem saražotās enerģijas piekļuvi elektrotīkliem. [..]”
Šīs direktīvas 2. pantā bija noteikts:
“Piemērojot šo direktīvu, ir spēkā [Direktīvas 2003/54] definīcijas.
Piemēro arī šādas definīcijas:
a)
“enerģija, kas iegūta no atjaunojamajiem energoresursiem”, ir enerģija no atjaunojamajiem nefosiliem energoresursiem, proti, vēja, saules, aerotermālā, ģeotermālā, hidrotermālā un jūras enerģija, hidroenerģija un biomasas enerģija; atkritumu poligonu un notekūdeņu attīrīšanas iekārtu gāzes un biogāzes enerģija;
[..]
e)
“biomasa” ir lauksaimniecības, mežsaimniecības un saistīto nozaru, arī zivsaimniecības un akvakultūras, produktu, bioloģiskas izcelsmes atkritumu un atlieku bioloģiski noārdāmas frakcijas (tostarp augu un dzīvnieku izcelsmes vielas), kā arī rūpniecības un sadzīves atkritumu bioloģiski noārdāmas frakcijas;
[..]
j)
“izcelsmes apliecinājums” ir elektroniska formāta dokuments, ko izmanto vienīgi kā pierādījumu tiešajam patērētājam, ka attiecīgā enerģijas daļa vai daudzums ir ražots, izmantojot atjaunojamos energoresursus saskaņā ar [Direktīvas 2003/54] 3. panta 6. punkta prasībām;
[..].”
Minētās direktīvas 5. panta 1. un 3. punkts bija izteikti šādā redakcijā:
“1.   Bruto no atjaunojamajiem energoresursiem saražotas enerģijas patēriņu katrā dalībvalstī aprēķina kā turpmāk minēto rādītāju summu:
a)
no atjaunojamajiem energoresursiem saražotas elektroenerģijas bruto galapatēriņš;
[..].
3.   Šā panta 1. punkta a) apakšpunktā bruto no atjaunojamajiem energoresursiem saražotas elektroenerģijas patēriņš ir dalībvalstī no atjaunojamajiem energoresursiem ražotās elektroenerģijas daudzums, izslēdzot to elektroenerģijas daudzumu, kas iegūts no sūkņu hidroakumulācijas elektrostacijām, izmantojot ūdeni, kas iepriekš bijis sūknēts kalnup.
Attiecībā uz jaukta kurināmā iekārtām, kurās izmanto atjaunojamos un tradicionālos energoresursus, ņem vērā tikai no atjaunojamajiem energoresursiem saražotas elektroenerģijas daļu. Aprēķināšanas nolūkos katra energoresursu veida ieguldījumu aprēķina, pamatojoties uz tā enerģijas saturu.
Ar hidroenerģiju un vēja enerģiju ražoto elektroenerģiju ņem vērā saskaņā ar II pielikumā noteikto normalizācijas formulu.”
Šīs pašas direktīvas 15. panta 1. punktā bija paredzēts:
“Lai galapatērētājiem pierādītu no atjaunojamajiem energoresursiem saražotās enerģijas daļu vai daudzumu enerģijas piegādātāja kopējā enerģijas piegādes struktūrā, saskaņā ar [Direktīvas 2003/54] 3. panta 6. punktu dalībvalstis nodrošina, ka no atjaunojamajiem energoresursiem saražotas elektroenerģijas izcelsmi var apliecināt šīs direktīvas nozīmē ar objektīviem, pārredzamiem un nediskriminējošiem kritērijiem.”
Saskaņā ar Direktīvas 2009/28 16. panta 1. un 2. punktu:
“1.   Dalībvalstis veic attiecīgus pasākumus, lai attīstītu pārvades un sadales tīklu infrastruktūru, inteliģentos tīklus, uzglabāšanas iespējas un elektroenerģijas sistēmas, lai varētu nodrošināt elektroenerģijas sistēmas drošu darbību un sagatavotu turpmākai elektroenerģijas ražošanai no atjaunojamajiem energoresursiem, tostarp starpsavienojumus starp dalībvalstīm un starp dalībvalstīm un trešām valstīm. Dalībvalstis arī veic attiecīgus pasākumus, lai paātrinātu atļauju piešķiršanas procedūras tīklu infrastruktūrai un koordinētu tīklu infrastruktūras apstiprināšanu administratīvās un plānošanas procedūrās.
2.   Saskaņā ar tīklu izturībai un drošībai izvirzītām profilakses prasībām, kas pamatojas uz pārredzamiem un nediskriminējošiem kritērijiem, ko ir definējušas kompetentas attiecīgas valsts iestādes:
a)
dalībvalstis nodrošina, ka pārvades sistēmu operatori un sadales sistēmu operatori savā teritorijā garantē no atjaunojamajiem energoresursiem saražotas elektroenerģijas pārvadi un sadali;
b)
attiecībā uz elektroenerģiju, kas iegūta no atjaunojamajiem energoresursiem, dalībvalstis arī paredz vai nu prioritāru pieeju, vai garantētu pieeju tīkla sistēmai;
c)
dalībvalstis nodrošina, ka, izvietojot elektroražošanas iekārtas, pārvades sistēmu operatori, ciktāl to ļauj valsts elektrosistēmas darbība un balstoties uz pārskatāmiem un nediskriminējošiem kritērijiem, dod priekšroku tādām, kuras izmanto atjaunojamos energoresursus. Dalībvalstis nodrošina pareizus ar tīkliem un tirgiem saistītus operatīvus pasākumus, lai mazinātu no atjaunojamajiem energoresursiem saražotas elektroenerģijas izplatīšanas ierobežojumus. Ja tiek veikti būtiski pasākumi, ar kuriem ierobežo atjaunojamos energoresursus, lai nodrošinātu attiecīgās valsts elektrosistēmas darbību un enerģijas piegādes drošību, dalībvalstis nodrošina, ka atbildīgie sistēmu operatori kompetentajai regulatīvajai iestādei sniedz pārskatus par minētajiem pasākumiem un norāda, kādus korektīvos pasākumus tie plāno veikt, lai nepieļautu nevēlamu ierobežošanu.”
Vācijas tiesības
2008. gada 25. oktobra
Erneuerbare-Energien-Gesetz
(Atjaunīgo energoresursu likums;
BGBl
. 2011 I, 1634. lpp.), redakcijā, kas bija spēkā no 2012. gada 1. janvāra līdz 2014. gada 31. jūlijam (turpmāk tekstā – “2012. gada
EEG
”), 3. pantā bija noteikts:
“Šī likuma izpratnē:
1.
“iekārta” ir jebkura ražotne elektroenerģijas ražošanai no atjaunīgajiem energoresursiem [..]
3.
“atjaunīgie energoresursi” ir [..] biomasas enerģija, kā arī sadzīves un rūpniecības atkritumu bioloģiski noārdāmās frakcijas,
[..].”
2012. gada
EEG
11. panta “Ievades tīklā pārvaldība” 1. punktā bija paredzēts:
“Izņēmuma kārtā [..] sistēmu operatoriem ir atļauts [..] regulēt to sistēmai tieši vai netieši pieslēgtas iekārtas, ja:
1.
pretējā gadījumā attiecīgajā tīkla zonā, ieskaitot augšupējos tīklus, rastos tīkla pārslodze,
2.
ir ievērota [..] elektroenerģijas no atjaunīgajiem energoresursiem prioritāte, ja vien citām elektroenerģijas ražošanas iekārtām nav jāpaliek tīklā, lai nodrošinātu elektroapgādes sistēmas drošību un uzticamību [..]
[..].”
2012. gada
EEG
12. panta “Ārkārtas apstākļu tiesiskais regulējums” 1. punktā bija paredzēts:
“Ja elektroenerģijas ievade tīklā no iekārtām, kas ražo elektroenerģiju no atjaunīgajiem energoresursiem, [..] tiek samazināta tīkla pārslodzes dēļ 11. panta 1. punkta izpratnē, iekārtu operatoriem, uz kuriem attiecas pasākums, izmaksā kompensāciju 95 % apmērā no zaudētajiem ieņēmumiem, pieskaitot papildu izmaksas un atskaitot ietaupītās izmaksas. [..]”
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka šīs 2012. gada
EEG
normas būtībā atbilst tām, kas ietvertas trīs
EEG
redakcijās, kuras secīgi ir piemērojamas pamatlietā.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
EEW
Grosrešenē [
Großräschen
] (Vācija) ekspluatē atkritumu termiskas apstrādes iekārtu, kas tai ļauj ražot elektroenerģiju un siltumenerģiju. Daļa no šiem atkritumiem, ko veido bioloģiski noārdāmi atkritumi, tiek apstrādāta, sadedzinot vienlaikus ar citiem atkritumu veidiem. Bioloģiski noārdāmo atkritumu daļa esot mainīga un varot būt līdz pat 50 % no kopējā atkritumu apjoma. Daļa no šajā iekārtā saražotās elektroenerģijas tiek ievadīta tīklā, kura operators ir
MNG Strom
, ko ar
EEW
saista vienošanās par pieslēgumu un ievadi tīklā.
Laikā no 2011. līdz 2016. gadam
MNG Strom
tīkla drošuma pārvaldības ietvaros un attiecīgajā gadījumā apspriežoties ar
50 Hertz Transmission GmbH
kā pārvades sistēmas operatoru, pieprasīja, lai
EEW
uz laiku samazinātu ievadi attiecīgajos tīklos pārslodzes problēmu dēļ. Tāpēc
EEW
pret
MNG Strom
cēla prasību, ar kuru tā pieprasīja, lai tai tiktu izmaksāta kompensācija 2,24 miljonu EUR apmērā, pamatojoties it īpaši uz 2012. gada
EEG
12. pantu.
Apelācijas instances tiesa
EEW
prasību noraidīja, pamatojoties uz to, ka
EEW
iekārtā saražotā elektroenerģija netiek ražota tikai no atjaunīgajiem energoresursiem, līdz ar to šī iekārta nevar tikt kvalificēta kā “iekārta elektroenerģijas ražošanai no atjaunīgajiem energoresursiem” piemērojamo valsts tiesību normu izpratnē.
EEW
par šo nolēmumu iesniedza revīzijas sūdzību
Bundesgerichtshof
(Federālā augstākā tiesa, Vācija) – iesniedzējtiesā.
Šīs tiesas ieskatā šīs pārsūdzības iznākums ir atkarīgs no atbildes uz jautājumu, vai
EEW
iekārta ir “iekārta elektroenerģijas ražošanai no atjaunīgajiem energoresursiem” 2012. gada
EEG
12. panta izpratnē, to interpretējot kopsakarā ar Direktīvas 2001/77 2. panta c) punkta un Direktīvas 2009/28 normām, it īpaši tās 16. panta 2. punkta c) apakšpunktu.
Šādos apstākļos
Bundesgerichtshof
(Federālā augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas 2009/28 16. panta 2. punkta c) apakšpunkts, skatot to kopsakarā ar 2. panta a) punktu un e) punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka prioritāra pieeja elektroenerģijas ievadei tīklā ir jānodrošina arī tādām elektroenerģijas ražošanas iekārtām, kurās elektroenerģija tiek ražota, veicot jauktu atkritumu termisku apstrādi, turklāt atkritumos ir mainīgs rūpniecības un sadzīves atkritumu bioloģiski noārdāmo frakciju īpatsvars?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša: vai prioritāra pieeja elektroenerģijas ievadei tīklā saskaņā ar Direktīvas 2009/28 16. panta 2. punkta c) apakšpunktu ir atkarīga no atkritumu, kas izmantoti elektroenerģijas ražošanai pirmajā jautājumā aprakstītajā veidā, bioloģiski noārdāmo frakciju īpatsvara?
3)
Ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša: vai pastāv atkritumu bioloģiski noārdāmo frakciju īpatsvara slieksnis, kura nesasniegšanas gadījumā saražotajai elektroenerģijai nevar piemērot tiesisko regulējumu, kas attiecas uz elektroenerģiju no atjaunīgajiem energoresursiem?
4)
Ja atbilde uz trešo jautājumu ir apstiprinoša: ar kādu īpatsvaru šis slieksnis ir sasniegts vai arī – kā tas ir jānosaka?
5)
Ja atbilde uz pirmo un otro jautājumu ir apstiprinoša: vai, piemērojot tiesisko regulējumu, kas attiecas uz elektroenerģiju no atjaunīgajiem energoresursiem, elektroenerģijai, kura ražota, tikai daļēji izmantojot atkritumu bioloģiski noārdāmas frakcijas, var atsaukties uz Direktīvas 2009/28 5. panta 3. punkta otrās daļas juridisko koncepciju tādējādi, ka šis regulējums tiek attiecināts tikai uz to elektroenerģijas daļu, kas ir saražota, izmantojot atjaunīgos energoresursus, un ka šī daļa tiek aprēķināta, pamatojoties uz katra energoresursu veida enerģijas saturu?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2009/28 16. panta 2. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pieejas elektroenerģijas tīklam prioritāte, kas tiek nodrošināta elektroenerģijas ražošanas iekārtām, kurās izmanto atjaunīgos energoresursus, ir jāpiešķir ne tikai iekārtām, kurās elektroenerģiju ražo vienīgi no atjaunīgajiem energoresursiem, bet arī iekārtām, kurās tā tiek ražota gan no atjaunīgajiem, gan tradicionālajiem energoresursiem.
Saskaņā ar Direktīvas 2009/28 16. panta 2. punkta c) apakšpunktu dalībvalstis nodrošina, ka, izvietojot elektroenerģijas ražošanas iekārtas, pārvades sistēmu operatori, ciktāl to ļauj valsts elektrosistēmas droša darbība un balstoties uz pārskatāmiem un nediskriminējošiem kritērijiem, dod priekšroku iekārtām, kurās izmanto atjaunīgos energoresursus.
Lai gan Direktīvas 2009/28 2. panta a) punktā jēdziens “enerģija, kas iegūta no atjaunojamajiem energoresursiem [no atjaunīgajiem energoresursiem ražota enerģija]” ir definēts kā tāds, kas citastarp ietver “biomasu”, un tās 2. panta e) punktā jēdziens “biomasa” – kā tāds, kas citastarp ietver “rūpniecības un sadzīves atkritumu bioloģiski noārdāmas frakcijas”, tajā savukārt nav precizēts jēdziena “elektroenerģijas ražošanas iekārta, kurā izmanto atjaunojamos [atjaunīgos] energoresursus” tvērums šīs direktīvas 16. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē.
Šādos apstākļos saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa prasībām izriet, ka Savienības tiesību normas formulējums, kurā nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu tās saturu un piemērošanas jomu, visā Savienībā parasti ir interpretējams autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā ne vien šo formulējumu, bet arī tiesību normas kontekstu un aplūkotā tiesiskā regulējuma mērķi (spriedums, 2022. gada 2. jūnijs, T. N. un N. N. (Paziņojums par mantojuma atraidīšanu),
C‑617/20
,
EU:C:2022:426
,
35.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Vispirms, runājot par Direktīvas 2009/28 16. panta 2. punkta c) apakšpunkta pirmā teikuma formulējumu, kas ietver atsauci uz iekārtām, kurās “izmanto” atjaunīgos energoresursus, pats par sevi neļauj noteikt, vai šī tiesību norma attiecas tikai uz iekārtām, kurās elektroenerģiju ražo vienīgi no atjaunīgajiem energoresursiem, vai arī tā ir tāpat piemērojama iekārtām, kurās šim nolūkam šādi energoresursi tiek izmantoti tikai daļēji.
Turklāt šīs pašas tiesību normas otrais teikums, kurā ir runāts par pasākumiem, kas jāveic, lai mazinātu no atjaunīgajiem energoresursiem ražotās elektroenerģijas neizmantošanu, tā kā tajā ir izmantots darbības vārds “mazināt”, šķietami ir balstīts uz principu, ka prioritāru pieeju būtu jābūt iespējai piešķirt arī iekārtām, kurās atjaunīgos energoresursus izmanto tikai daļēji. Šādu iekārtu izslēgšana izraisītu to, ka no prioritāras pieejas tiktu izslēgta – attiecīgā gadījumā nozīmīga – daļa “zaļās” elektroenerģijas.
Turpinājumā, runājot par kontekstu, kurā iekļaujas minētā tiesību norma, Direktīvas 2001/77 2. panta c) punktā “elektrība, kas ražota, izmantojot neizsīkstošos enerģijas avotus”, bija definēta kā “elektrīb[a], kas iegūta ražotnēs, kurās izmanto vienīgi neizsīkstošos enerģijas avotus, kā arī elektrīb[a], kas, izmantojot neizsīkstošos enerģijas avotus, ražota hibrīduzņēmumos, kur izmanto arī parastos enerģijas avotus”.
Taču Direktīvā 2009/28, ar kuru Direktīva 2001/77 tika aizstāta un kura bija spēkā pamatlietas faktu norises laikā, šī definīcija netika pārņemta. Šīs direktīvas 2. panta a) punktā “enerģija, kas iegūta no atjaunojamajiem energoresursiem [no atjaunīgajiem energoresursiem ražota enerģija]” ir definēta kā “enerģija no atjaunojamajiem [atjaunīgajiem] nefosiliem energoresursiem [..]” un tā turpinājumā ir precizēts, uz kuriem atjaunīgajiem energoresursiem šī definīcija attiecas. Tāpēc, kā norādījusi arī
50 Hertz Transmission
, kvalifikācija par “elektroenerģiju, kas iegūta no atjaunojamajiem [atjaunīgajiem] energoresursiem” vairs nav atkarīga no iekārtas, kurā elektroenerģija ir tikusi saražota, veida, bet vienīgi no energoresursiem, kas šajās iekārtās tiek izmantoti elektroenerģijas ražošanai.
Visbeidzot, attiecībā uz Direktīvas 2009/28 mērķiem – tās mērķis atbilstoši šīs direktīvas 1. pantam, ir izveidot vienotu sistēmu no atjaunīgajiem energoresursiem ražotas enerģijas izmantošanas veicināšanai, tostarp paredzot valstu obligātos mērķus no atjaunīgajiem energoresursiem ražotas enerģijas īpatsvara sasniegšanai enerģijas bruto galapatēriņā.
Piedevām no šīs direktīvas 60. apsvēruma izriet, ka tās mērķis – iekļaujot elektroenerģiju, kas iegūta no atjaunīgajiem energoresursiem, tūlītējas piegādes tirgū, – ir maksimāli veicināt no atjaunīgajiem energoresursiem ražotas elektroenerģijas izmantošanu. Minētās direktīvas 61. apsvērumā ir noteikts, ka tās mērķis ir no atjaunīgajiem energoresursiem ražotas elektroenerģijas pārvades un tirdzniecības stabila pavairošana un tādēļ dalībvalstīm vajadzētu veikt piemērotus pasākumus, lai panāktu lielāku tās elektroenerģijas iesaisti, kas iegūta no atjaunīgajiem energoresursiem.
Turklāt saskaņā ar Tiesas judikatūru, runājot par Direktīvas 2009/28 16. panta 2. punkta b) apakšpunktā garantēto pieeju tīklam, tās mērķis ir iekļaut atjaunīgos energoresursus iekšējā tirgū, nodrošinot, ka visai no atjaunīgajiem energoresursiem ražotajai elektroenerģijai ir pieeja tīkliem, un tas ļauj izmantot maksimālu no atjaunīgajiem energoresursiem ražotās elektroenerģijas daudzumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 27. janvāris, Fondul Proprietatea,
C‑179/20
,
EU:C:2022:58
,
62.
punkts).
Mērķi maksimāli izmantot no atjaunīgajiem energoresursiem ražotu elektroenerģiju un ilgtspējīgi pavairot no atjaunīgajiem energoresursiem ražotas elektroenerģijas pārvadi un sadali varētu tikt apdraudēti, ja elektroenerģijas ražošanas iekārta, kurā netiek izmantoti tikai un vienīgi atjaunīgie energoresursi, šī iemesla dēļ tiktu pielīdzināta iekārtai, kurā tiek izmantoti tikai tradicionālie enerģijas avoti un kura līdz ar to ir izslēgta no Direktīvas 2009/28 16. panta 2. punkta c) apakšpunktā paredzētās prioritārās pieejas.
Tādējādi uz pirmo prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2009/28 16. panta 2. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pieejas elektroenerģijas tīklam prioritāte, kas tiek nodrošināta elektroenerģijas ražošanas iekārtām, kurās izmanto atjaunīgos energoresursus, ir jāpiešķir ne tikai iekārtām, kurās elektroenerģiju ražo vienīgi no atjaunīgajiem energoresursiem, bet arī iekārtām, kurās tā tiek ražota gan no atjaunīgajiem, gan tradicionālajiem energoresursiem.
Par otro līdz piekto jautājumu
Ar otro līdz piekto jautājumu, kas jāizvērtē kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2009/28 16. panta 2. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka iekārtai, kurā elektroenerģija tiek ražota gan no atjaunīgajiem, gan tradicionālajiem energoresursiem mainīgās daļās, pieejas tīklam prioritāte ir nodrošināma vienīgi attiecībā uz to elektroenerģijas daļu, kas ražota no atjaunīgajiem energoresursiem, un, ja tas ir tā – kāda ir šīs pieejas prioritātes piemērošanas kārtība.
Šajā gadījumā iesniedzējtiesa konkrētāk vēlas noskaidrot, vai tādai iekārtai kā tā, kuru ekspluatē
EEW
un kurā elektroenerģija tiek ražota no jauktiem atkritumiem, kas satur rūpniecības un sadzīves atkritumu bioloģiski noārdāmu mainīgu daļu, pieejas tīklam prioritāte ir nodrošināta vienīgi attiecībā uz elektroenerģiju, kura saražota no šīs mainīgās daļas.
Šajā ziņā uzreiz jānorāda – no Direktīvas 2009/28 2. panta a) un e) punktā ietvertajām definīcijām izriet, ka, lai gan biomasas valorizācijā iegūtā enerģija ir no atjaunīgajiem energoresursiem ražota enerģija, jēdziens “biomasa”, kā tas definēts šajā direktīvā, attiecas tikai uz – citastarp rūpniecības un sadzīves atkritumu – bioloģiski noārdāmām frakcijām. Tādējādi tiek uzskatīts, ka enerģija, kura saražota, termiski apstrādājot rūpniecības un sadzīves atkritumus, attiecībā uz elektroenerģiju, kas saražota no šīs šo atkritumu bioloģiski noārdāmās frakcijas, un izņemot tās frakcijas, kuras satur tradicionālos atkritumus, ir no atjaunīgajiem energoresursiem ražota enerģija.
Turpinājumā – par šīs direktīvas 16. panta 2. punkta b) apakšpunktu Tiesa ir atzinusi, ka, lai gan šajā tiesību normā ir minēta iespēja ieviest “garantētu pieeju” tīklam no atjaunīgajiem energoresursiem ražotai elektroenerģijai, tā tas ir vienīgi attiecībā uz “zaļo” elektroenerģiju, un ka minēto tiesību normu tātad nevar izmantot par juridisko pamatu valsts tiesību normām, kuru mērķis ir garantēta pieeja iekārtam, kurās enerģija tiek ražota no tradicionāliem energoresursiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 27. janvāris, Fondul Proprietatea,
C‑179/20
,
EU:C:2022:58
,
65.
punkts). Minētās direktīvas 16. panta 2. punkta c) apakšpunktā paredzētais pieejas tīklam prioritātes princips, kā norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 46. punktā, ir jāinterpretē analoģiski.
Tādējādi elektroenerģijas ražošanas iekārtai, kurā tiek izmantoti jaukti atkritumi, kas satur tikai mainīgu daļu bioloģiski noārdāmu rūpniecības un sadzīves atkritumu vai – vispārīgāk –, kurā mainīgās daļās tiek izmantoti vienlaikus gan atjaunīgie, gan tradicionālie energoresursi, ir jābūt iespējai nodrošināt Direktīvas 2009/28 16. panta 2. punkta c) apakšpunktā paredzēto pieejas prioritāti tikai no atjaunīgajiem energoresursiem ražotās elektroenerģijas mainīgās daļas apmērā.
Tomēr Direktīvā 2009/28 nav noteikts, kā ir jāaprēķina no atjaunīgajiem energoresursiem ražotās elektroenerģijas daļa elektroenerģijas ražošanas iekārtā, kurā tiek izmantoti gan atjaunīgie, gan tradicionālie energoresursi, un, konkrētāk, vai, lai saražotajai elektroenerģijai tiktu nodrošināta pieejas prioritāte, šai daļai ir jāsasniedz minimāls slieksnis.
Šīs direktīvas 16. panta 2. punkta c) apakšpunktā ir noteiktas tikai divas prasības.
Pirmkārt, šajā tiesību normā kā pieejas prioritātes priekšnoteikums ir minētas vajadzības, kas saistītas ar valsts elektrosistēmas darbības nodrošināšanu. Šajā ziņā Direktīvas 2009/28 60. apsvērumā ir precizēts, ka prasības, kas saistītas ar tīkla uzticamības un drošuma profilaksi, kā arī enerģijas izplatīšanu var būt dažādas atkarībā no attiecīgās valsts elektrotīkla un tā drošas darbības īpatnībām.
Otrkārt, Direktīvas 2009/28 16. panta 2. punkta c) apakšpunktā ir prasīts, lai pieejas prioritāte pārvaldība tiktu īstenota, balstoties uz pārskatāmiem un nediskriminējošiem kritērijiem. Šajā ziņā šīs direktīvas 11. apsvērumā ir uzsvērts, ka ir svarīgi definēt skaidrus un pārredzamus noteikumus no atjaunīgajiem energoresursiem ražotas enerģijas īpatsvara aprēķināšanai un šo energoresursu definēšanai. Turklāt minētās direktīvas 60. apsvērumā ir vispārīgi atgādināts, ka ir svarīga prioritāras pieejas nodrošināšana elektroenerģijai, kas iegūta no atjaunīgajiem energoresursiem, lai atjaunīgos energoresursus iekļautu iekšējā elektroenerģijas tirgū, un, konkrēti, ka šī prioritārā pieeja būtu jāatspoguļo valsts noteikumos par pieslēgumu, sniedzot garantiju pieslēgtajiem tādas elektroenerģijas ražotājiem, kas iegūta no atjaunīgajiem energoresursiem, ka tie varēs no atjaunīgajiem energoresursiem iegūto elektroenerģiju pārdot un pārvadīt jebkurā laikā, kad resurss kļūs pieejams.
No tā izriet, ka dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība, lai noteiktu kārtību, kādā tiks īstenota prioritārā pieeja, kas jānodrošina elektroenerģijas ražošanas iekārtām, kurās izmanto atjaunīgos energoresursus, ja vien tās atbilst šīs direktīvas mērķiem.
Tiesa turklāt jau ir konstatējusi, ka, pieņemot Direktīvu 2009/28, nebūt nevēlēdamies veikt valsts shēmu zaļās enerģijas atbalstam pilnīgu saskaņošanu, Savienības likumdevējs ir balstījies, pirmām kārtām, uz secinājumu, ka dalībvalstis piemēro dažādas atbalsta shēmas, un, otrām kārtām, uz principu, ka ir jānodrošina to pareiza darbība, lai saglabātu ieguldītāju uzticību un dotu iespēju šīm valstīm izstrādāt efektīvus valsts pasākumus tām ar šo direktīvu noteikto valsts obligāto vispārējo mērķu sasniegšanai (spriedums, 2018. gada 4. oktobris, L.E.G.O.,
C‑242/17
,
EU:C:2018:804
,
53.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tāpēc atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai valsts tiesai, kam vienīgajai ir kompetence novērtēt faktus un interpretēt valsts tiesību aktus, jānosaka, vai šajā gadījumā tie atbilst no Savienības tiesībām izrietošajām prasībām par prioritārās pieejas īstenošanu attiecībā uz iekārtām, kurās izmanto atjaunīgos energoresursus. Tomēr Tiesas – kurai prejudiciālā nolēmuma procedūrā ir jāsniedz šai tiesai lietderīgas atbildes – kompetencē ir, balstoties uz pamatlietas materiāliem, kā arī tai sniegtajiem rakstveida un mutvārdu apsvērumiem, dot tādas norādes par elementiem, kas dalībvalstīm būtu jāņem vērā, piemērojot pieejas tīklam prioritāti, kuras valsts tiesai ļautu pieņemt nolēmumu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 22. septembris, Cali Apartments,
C‑724/18 un C‑727/18
,
EU:C:2020:743
,
78.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā Direktīvas 2009/28 16. panta 2. punkta c) apakšpunktā ietvertā prasība, ka pieejas tīklam prioritāte ir jānosaka, balstoties uz pārskatāmiem un nediskriminējošiem kritērijiem, kā norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 54. punktā, nozīmē, ka tiem jābūt skaidriem, dalībvalstu iepriekš paziņotiem un ka to piemērošanai ir jābūt paredzamai visām attiecīgajām pusēm.
Piedevām no tiesas sēdē Tiesā notikušajām debatēm izriet, ka elektroenerģijas ražošanas iekārtas Direktīvas 2009/28 16. panta 2. punkta c) apakšpunkta piemērošanas nolūkā var tikt iedalītas trīs grupās, proti, attiecīgi iekārtas, kurās izmanto tikai atjaunojamos energoresursus, iekārtas, kurās izmanto tikai tradicionālos energoresursus, un iekārtas, kurās izmanto atjaunīgo un tradicionālo energoresursus sajaukumu.
Ir acīmredzami skaidrs, pirmām kārtām, ka iekārtām, kuras pieder pie pirmās grupas, ievērojot ar sistēmas drošumu un jaudu saistītos ierobežojumus, vienmēr ir jānodrošina pieejas prioritāte attiecībā uz visu to saražoto elektroenerģiju, un ka iekārtām, kas pieder pie otrās grupas, pamatojoties uz šo tiesību normu, prioritāra pieeja nevar tikt piešķirta, un, otrām kārtām, ka pie šīm divām grupām piederošajām iekārtām principā ir jāpiemēro vienlīdzīga attieksme tās grupas ietvaros, pie kurām tās pieder.
Savukārt attiecībā uz iekārtām, kas pieder pie trešās grupas, ir jāatgādina, pirmkārt, kā izriet no šī sprieduma 37. punkta, ka prioritāra pieeja tām pienākas tikai attiecībā uz to elektroenerģijas daļu, kas saražota, izmantojot atjaunīgos energoresursus. Otrkārt, šīs trešās grupas ietvaros iekārtām nevar tikt piemērota vienlīdzīga attieksme, jo atjaunīgo energoresursu daļa, kura tajās tiek izmantota, ne vienmēr ir identiska.
Taču Direktīvas 2009/28 mērķis veicināt enerģijas, kas iegūta no atjaunīgajiem energoresursiem, izmantošanu varētu tikt apdraudēts, ja iekārtām, kurās izmanto ievērojamu daļu atjaunīgo energoresursu, sistemātiski tiktu nodrošināta prioritāra pieeja, radot nelabvēlīgāku situāciju citām iekārtām, kurās arī tiek izmantoti atjaunīgie energoresursi, bet mazākā apmērā. Tomēr, ņemot vērā šo pašu mērķi, ir jābūt iespējai pirmajām dot priekšroku salīdzinājumā ar otrajām, vienlaikus nenodrošinot tām sistemātisku prioritāti.
Tātad ir svarīgi, ka kritēriji, kas izraudzīti, lai noteiktu secību, kādā sistēmas operators dispečē iekārtas, kurās tiek izmantots atjaunīgo un tradicionālo energoresursu sajaukums, atspoguļo tajās izmantoto atjaunīgo energoresursu īpatsvaru.
Tāpat ir svarīgi, lai šajos kritērijos tiktu ņemtas vērā tehniskās īpatnības un ierobežojumi, kas raksturo iekārtu pieejas elektroenerģijas tīkliem pārvaldību. Šajā ziņā
MNG Strom
ir norādījusi, ka elektroenerģijas pārvades sistēmas operators reāllaikā nezina, kāda ir bioloģiski noārdāmo atkritumu, kas tiek izmantoti elektroenerģijas ražošanas iekārtā, daļa, kad tam ir jāizvēlas kārtība, kādā ir jāpārtrauc iekārtu darbība, turklāt šo iekārtu operatori paši jebkurā brīdi nezina, kāda ir tās enerģijas daļa, kas ražota no atjaunīgajiem energoresursiem. Savukārt
50 Hertz Transmission
ir uzsvērusi, ka lēmums par prioritātes piešķiršanu ir ārkārtas pasākums, kas tiek pieņemts gandrīz acumirklī, un tas ietekmē lejupējā tirgus dalībniekus, bet tas nozīmē, ka prioritātes kritērijiem ir jāļauj sniegt konkrētas pamatnostādnes sistēmas operatoram.
Jāpiebilst, ka elektroenerģijas iedaba ir tāda, ka pēc tam, kad tā ir ievadīta pārvades vai sadales tīklā, ir grūti noteikt tās izcelsmi un tostarp energoresursu, no kura tā ir saražota (spriedums, 2014. gada 1. jūlijs, Ålands Vindkraft,
C‑573/12
,
EU:C:2014:2037
,
87.
punkts). Tāpat brīdī, kad pārvades sistēmas operators dispečē elektroenerģijas ražošanas iekārtu, kurā izmanto gan atjaunīgos, gan tradicionālos energoresursus, tikpat grūti ir konkrēti identificēt to elektroenerģijas daļu, kas šajā iekārtā tiek saražota no atjaunīgajiem energoresursiem. Šie tehniskie apstākļi ietver zināmu neskaidrību, līdz ar to nevar izslēgt, ka daļa no elektroenerģijas, kas deklarēta kā ražota no atjaunīgajiem energoresursiem, konkrētajā brīdī nav tāda bijusi pilnībā.
Taču mērķis – kuru sasniegt ir Direktīvas 2009/28 uzdevums – maksimāli veicināt no atjaunīgajiem energoresursiem ražotas elektroenerģijas pieeju tīkliem nav saistīts ar prasību, lai konkrētajā brīdī, kad sistēmas operators dispečē elektroenerģijas ražošanas iekārtu, kurā izmanto jauktus energoresursus, šim operatoram būtu zināms, kāda precīzi ir šī elektroenerģijas veida proporcionālā daļa no šīs iekārtas piegādātā kopējā enerģijas daudzuma.
Šajā ziņā pietiek ar to, ka kompetento valsts iestāžu izraudzīto kritēriju īstenošana ļauj pietiekami ilgā un reprezentatīvā laikposmā un ciktāl tas ir tehniski iespējams, piešķirt pieejas tīklam prioritāti ikvienai iekārtai, kurā elektroenerģija tiek ražota gan no atjaunīgajiem, gan tradicionālajiem energoresursiem, proporcionāli šajā iekārtā izmantoto atjaunīgo energoresursu daļas īpatsvaram.
Nevar izslēgt iespēju kompetentajām valsts iestādēm šajā nolūkā ņemt vērā izcelsmes apliecinājumu Direktīvas 2009/28 2. panta j) punkta izpratnē, kas attiecīgā gadījumā izsniegts elektroenerģijas ražotājam saskaņā ar šīs direktīvas 15. pantu, neatkarīgi no tā, ka šāds apliecinājums, kā tas tostarp izriet no šīs tiesību normas 1. punkta, tiek izsniegts, lai ļautu galalietotājiem pārliecināties par enerģijas piegādātāja enerģijas piegādes struktūras precīzo sastāvu.
Turklāt nekas neliedz kompetentajām valsts iestādēm, īstenojot savu rīcības brīvību attiecībā uz šo kritēriju noteikšanu, balstīties uz atsevišķiem Direktīvas 2009/28 5. panta 3. punktā ietvertajiem noteikumiem, it īpaši noteikumu, ka jaukta kurināmā iekārtās, kurās izmanto atjaunīgos un tradicionālos energoresursus, lai aprēķinātu no atjaunīgajiem energoresursiem ražotās elektroenerģijas daļu, katra energoresursu veida ieguldījumu aprēķina, pamatojoties uz tā enerģijas saturu.
No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka uz otro līdz piekto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2009/28 16. panta 2. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka iekārtai, kurā elektroenerģija tiek ražota gan no atjaunīgajiem, gan tradicionālajiem energoresursiem, pieejas tīklam prioritāte ir nodrošināma vienīgi attiecībā uz elektroenerģijas daļu, kas ražota no atjaunīgajiem energoresursiem. Šīs pieejas prioritātes piemērošanas kārtība ir jāizstrādā dalībvalstīm, nosakot pārskatāmus un nediskriminējošus kritērijus, kas, vienlaikus ņemot vērā prasības saistībā ar tīkla uzticamības un drošuma profilaksi, ļauj noteikt prioritāru secību atkarībā no katrā elektroenerģijas ražošanas iekārtā izmantoto atjaunīgo energoresursu daļas īpatsvara.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/28/EK (2009. gada 23. aprīlis) par atjaunojamo energoresursu izmantošanas veicināšanu un ar ko groza un sekojoši atceļ Direktīvas 2001/77/EK un 2003/30/EK, 16. panta 2. punkta c) apakšpunkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka
pieejas elektroenerģijas tīklam prioritāte, kas tiek nodrošināta elektroenerģijas ražošanas iekārtām, kurās izmanto atjaunīgos energoresursus, ir jāpiešķir ne tikai iekārtām, kurās elektroenerģiju ražo vienīgi no atjaunīgajiem energoresursiem, bet arī iekārtām, kurās tā tiek ražota gan no atjaunīgajiem, gan tradicionālajiem energoresursiem.

2)
Direktīvas 2009/28 16. panta 2. punkta c) apakšpunkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka
iekārtai, kurā elektroenerģija tiek ražota gan no atjaunīgajiem, gan tradicionālajiem energoresursiem, pieejas tīklam prioritāte ir nodrošināma vienīgi attiecībā uz elektroenerģijas daļu, kas ražota no atjaunīgajiem energoresursiem. Šīs pieejas prioritātes piemērošanas kārtība ir jāizstrādā dalībvalstīm, nosakot pārskatāmus un nediskriminējošus kritērijus, kas, vienlaikus ņemot vērā prasības saistībā ar tīkla uzticamības un drošuma profilaksi, ļauj noteikt prioritāru secību atkarībā no katrā elektroenerģijas ražošanas iekārtā izmantoto atjaunīgo energoresursu daļas īpatsvara.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.