CELEX: 62019CJ0738
Преюдициално запитване
Защита на потребителите
Директива 93/13/ЕИО
Точка 1, буква д) от приложението
Неравноправни клаузи в потребителските договори
Социално жилище
Задължение за обитаване и забрана за пренаемане на имота
Член 3, параграфи 1 и 3
Член 4, параграф 1
Преценка на евентуално неравноправния характер на наказателни клаузи
Критерии

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на точка 1, буква д) от Приложението към Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори (
ОВ L 95, 1993 г., стр. 29
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273).
Запитването е отправено в рамките на спор между A, в качеството му на наемодател на социално жилище, неговия наемател B и поднаемател C, по-специално по повод плащането, от една страна, на договорна неустойка за неизпълнение на задължението да се обитава жилището и на забраната за пренаемане, както и от друга страна, на сума, съответстваща на неоснователно извлечената от преотдаването под наем полза от В.
Правна уредба
Правото на Съюза
Член 1 от Директива 93/13 предвижда:
„1.   Настоящата директива има за цел да сближи законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите членки относно неравноправните клаузи в договори, сключвани между продавач или доставчик и потребител.
2.   Договорни условия, които отразяват задължителни законови или подзаконови разпоредби, или принципи на международни конвенции, по които държавите членки или Общността са страна, по-специално в областта на транспорта, не са предмет на разпоредбите на настоящата директива“.
За продавач или доставчик по смисъла на член 2 от тази директива се счита „всяко физическо или юридическо лице, което в качеството си на страна по договорите, предмет на настоящата директива, участва поради интереси, които са свързани със занятието, стопанската дейност или професията му, независимо дали в публичноправен или частноправен контекст“.
Член 3 от посочената директива гласи:
„1.   В случаите, когато дадена договорна клауза не е индивидуално договорена, [тя] се счита за неравноправна, когато въпреки изискването за добросъвестност, тя създава в ущърб на потребителя значителна неравнопоставеност между правата и задълженията, произтичащи от договора.
[…]
3.   Приложението съдържа примерен и неизчерпателен списък на клаузи, които се смятат за неравноправни“.
Член 4, параграф 1 от Директива 93/13 предвижда:
„Без да се засяга член 7, преценката за неравноправност на дадена клауза се извършва, като се отчита характер[ът] на стоките или услугите, за които е сключен договорът, и се вземат предвид всички обстоятелства, довели до сключването му, към момента на самото сключване, както и всички останали клаузи в договора, или такива, съдържащи се в друг договор, от който той произтича“.
Член 6, параграф 1 от тази директива предвижда:
„Държавите членки определят изискването, включените неравноправни клаузи в договори между потребители и продавачи или доставчици да не са обвързващи за потребителя, при условията на тяхното национално право, и че договорът продължава да действа за страните по останалите условия, когато може да се изпълнява и без неравноправните клаузи“.
Приложението към посочената директива е озаглавено „Условия, посочени в член 3, параграф 3“. Точка 1, буква д) от него гласи следното:
„Условия, които имат за предмет или резултат:
[…]
д)
условие, според което от потребителя се изисква да изплати неоснователно висока неустойка като компенсация, когато не изпълни задълженията си;
[…]“.
Нидерландското право
Съгласно член 6:104 от Burgerlijk Wetboek (Граждански кодекс), когато лице, което носи отговорност към друго лице поради неправомерно действие или неизпълнение на задължение към това друго лице, е извлякло полза от това действие или неизпълнение, съдът може по искане на другото лице да присъди вредата в размер на тази печалба или на част от нея.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
С договор, в сила на 12 април 2017 г., A, фондация, която отдава под наем социални жилища, предоставя на B договор за наем на социално жилище в Амстердам (Нидерландия), чийто месечен наем понастоящем е 648,96 EUR (наричан по-нататък „разглежданият договор“).
Към разглеждания договор се прилагат по-специално Algemene voorwaarden Sociale Woonruimte van 1 november 2016 (Общи условия за социално жилищно настаняване от 1 ноември 2016 г., наричани по-нататък „общите условия“). Последните съдържат няколко наказателни клаузи, свързани по-специално със забраната да се пренаема жилището, задължението жилището да се обитава лично и то да се освободи изцяло след изтичането на срока на договора. Съгласно клауза 7.14 от общите условия в случай на нарушение на забраната за пренаемане на жилището наемателят е длъжен да заплати в полза на наемодателя незабавно изискуема неустойка в размер на 5000 EUR, без да се засяга правото на последния да иска пълно поправяне на претърпените от него вреди. Общите условия съдържат също така обща клауза за неустойка, наречена „остатъчна“, приложима при неизпълнение от страна на наемателя на едно от договорните му задължения, когато не е приложима никаква специална клауза за неустойка.
След проверка на място A предявява иск пред запитващата юрисдикция, Rechtbank Amsterdam (Първоинстанционен съд Амстердам, Нидерландия), за разваляне на разглеждания договор и за извеждане както на наемателя, B, така и на поднаемателя, C, за плащане на просрочените задължения за наем и неустойка в размер на 5000 EUR за нарушение на забраната за пренаемане и за връщане на получената от пренаемането печалба, тъй като B преотдава съответното жилище с по-висок наем от този, който той е следвало да плаща съгласно договора.
Запитващата юрисдикция констатира, че B не е спазил задължението за обитаване и забраната за пренаемане, предвидена в общите условия, по-специално в клауза 7.14 от тях.
Тя обаче има съмнения относно евентуално неравноправния характер на клауза 7.14 от общите условия по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 93/13 и на тълкуването ѝ в решение от 21 април 2016 г., Radlinger и Radlingerová (
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
).
Всъщност, макар да е на мнение, че разглеждана изолирано, тази клауза, която налага неустойка от 5000 EUR в случай на неизпълнение на забраната за пренаемане, не е неравноправна, тъй като става въпрос за социално жилище, посочената юрисдикция все пак си задава въпроса дали за целите на тази преценка тя не би трябвало да вземе предвид всички съдържащи се в разглеждания договор наказателни клаузи, както Съдът е уточнил в посоченото решение.
В това отношение тази юрисдикция посочва, че по отношение на разглеждания договор са налице само две договорни нарушения, тясно свързани едно с друго, а именно нарушение, от една страна, на задължението на наемателя да обитава лично жилището като основно жилище и от друга страна, на забраната за пренаемането му. С иска си обаче A целял само да получи предвидената в разглеждания договор неустойка поради преотдаване под наем и искането му за възстановяване на реализираната от B печалба не се основавало на договора, а на член 6:104 от Гражданския кодекс.
При тези условия Rechtbank Amsterdam (Първоинстанционен съд, Амстердам) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Как следва да се тълкува Директива 93/13, и по-специално съдържащият се в нея принцип за кумулативното действие, при преценката на въпроса дали неустойката, която потребителят, който не е изпълнил договорните си задължения, следва да плати, е неоснователно висока по смисъла на точка 1, буква д) от приложението към посочената директива, когато става въпрос за клауза за неустойка, свързана с различни нарушения на договора, които по естеството си не трябва да бъдат извършени едновременно и в конкретния случай действително не са били извършени едновременно?
2)
Има ли значение обстоятелството, че във връзка с нарушенията на договора, въз основа на които се изисква неустойка, се иска и обезщетение под формата на връщане на неправомерно реализираната печалба?“.
По преюдициалните въпроси
Най-напред следва да се посочи, че и трите страни в главното производство попадат в персоналното приложно поле на Директива 93/13, въпреки че A, жалбоподател в главното производство, е фондация, която предлага под наем социални жилища.
Всъщност съгласно член 2 от Директива 93/13 „продавач или доставчик“ по смисъла на тази директива е „всяко физическо или юридическо лице, което в качеството си на страна по договорите, предмет на настоящата директива, участва поради интереси, които са свързани със занятието, стопанската дейност или професията му, независимо дали в публичноправен или частноправен контекст“. В случая актът за преюдициално запитване не съдържа никакви данни, въз основа на които да се предположи, че дейността по отдаване под наем на тази фондация е само странична или не представлява професионална дейност.
С двата си въпроса, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 3, параграфи 1 и 3 и член 4, параграф 1 от Директива 93/13 трябва да се тълкуват в смисъл, че когато национален съд разглежда евентуално неравноправния характер на клауза от потребителски договор по смисъла на тези разпоредби, следва да се вземат предвид всички клаузи от този договор или само някои от тях, и за да се прецени по-специално неоснователно високият размер на неустойката, изисквана от потребителя по смисъла на точка 1, буква д) от приложението към тази директива, такава проверка следва да се отнася само до тези клаузи, които са свързани със същото неизпълнение.
В случая посочените въпроси са отправени в рамките на спор, в който, освен развалянето на разглеждания договор и извеждането на обитателите, наемодателят иска да му бъде изплатена договорна неустойка, с която се санкционира забраната за пренаемане, както и да му бъдат присъдени получените от това преотдаване под наем печалби.
В това отношение, както следва от акта за преюдициално запитване, от една страна, разглежданият договор съдържа изрична клауза, забраняваща пренаемането. От друга страна, възстановяването на плодовете от преотдаването под наем е поискано на основание на националната правна уредба в областта на гражданската отговорност, в случая член 6:104 от Гражданския кодекс.
В това отношение следва да се припомни, че Директива 93/13 задължава държавите членки да предвидят механизъм, който да гарантира, че всяка договорна клауза, която не е индивидуално договорена, подлежи на контрол, за да се прецени евентуалният ѝ неравноправен характер (решение от 7 ноември 2019 г., Profi Credit Polska,
C‑419/18 и C‑483/18
,
EU:C:2019:930
, т.
и цитираната съдебна практика).
Съгласно член 3, параграф 1 от Директива 93/13 дадена клауза се счита за неравноправна, когато въпреки изискването за добросъвестност тя създава в ущърб на потребителя значителна неравнопоставеност между правата и задълженията, произтичащи от договора. В член 3, параграф 3 от тази директива се посочва, че приложението към нея съдържа примерен и неизчерпателен списък на клаузи, които се смятат за неравноправни. Следователно, макар обстоятелството, че съдържанието на дадена клауза, подлежаща на преценка от националния съд, съответства на съдържанието на съдържаща се в това приложение клауза, да не може автоматично и само по себе си да установи нейния неравноправен характер, то все пак представлява основен елемент, на който съдът може да основе преценката си относно неравноправния характер на разглежданата от него клауза (вж. в този смисъл решение от 26 април 2012 г., Invitel,
C‑472/10
,
EU:C:2012:242
, т.
).
Съгласно член 4, параграф 1 от посочената директива при преценката на евентуално неравноправния характер на договорната клауза, на която се основава искането, националният съд, който е сезиран с последното, трябва да вземе предвид всички останали клаузи на договора (вж. в този смисъл определение от 16 ноември 2010 г., Pohotovosť,
C‑76/10
,
EU:C:2010:685
, т.
, решения от 21 април 2016 г., Radlinger и Radlingerová,
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
, т.
и от 11 март 2020 г., Lintner,
C‑511/17
,
EU:C:2020:188
, т.
).
Съгласно постоянната практика на Съда преценката на неравноправния характер на клаузите се извършва за всеки отделен случай и задължението да се вземат всички останали клаузи на договора, се обяснява с обстоятелството, че при разглеждането на оспорената клауза трябва да се вземат предвид всички обстоятелства, които могат да бъдат релевантни за разбирането на тази клауза в нейния контекст, доколкото в зависимост от съдържанието на договора, за да се прецени неравноправният характер на посочената клауза, може да е необходимо да се прецени кумулативното действие на всички клаузи на договора (вж. в този смисъл решения от 21 април 2016 г., Radlinger и Radlingerová,
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
, т.
и от 11 март 2020 г., Lintner,
C‑511/17
,
EU:C:2020:188
, т.
). Всъщност всички клаузи на договора нямат едно и също значение и степента на взаимодействие на дадена клауза с други клаузи задължително зависи от съответния им обхват, както и от степента, в която всяка от тях допринася за евентуална значителна неравнопоставеност между правата и задълженията на страните, произтичащи от разглеждания договор по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 93/13.
Така за разлика от делото, по което е постановено решението от 21 април 2016 г., Radlinger и Radlingerová (
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
), на което се позовава запитващата юрисдикция в акта за преюдициално запитване, което се отнася до договор за задължения, при който едно и също неизпълнение на задължение води до едновременно прилагане на няколко наказателни клаузи, следва да се уточни, както твърдят всички заинтересовани страни, представили писмени становища по настоящото дело, че когато две наказателни клаузи се отнасят до едно и също неизпълнение на задължение, както е по делото, по което е постановено това решение, посочените клаузи следва да се разглеждат кумулативно.
В случая, макар запитващата юрисдикция да посочва, че в разглеждания договор съществуват други специални наказателни клаузи и клауза за неустойка, наречена „остатъчна“, тази юрисдикция все пак посочва, че искът на A не се основава на тях, така че не може да има кумулиране на санкции за едно и също неизпълнение на задължения.
Ето защо, както впрочем приема и запитващата юрисдикция, разрешението, възприето от Съда в решение от 21 април 2016 г., Radlinger и Radlingerová (
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
) относно договор за потребителски кредит, не може да се приложи пряко към положение като разглежданото в главното производство, при което наемодателят на социално жилище иска да му бъде заплатена само една неустойка.
Тази юрисдикция обаче трябва да провери дали за същото неизпълнение продавачът или доставчикът се позовава на други клаузи от разглеждания договор срещу потребителя, или те могат да бъдат посочени като основание при различните искове, предявени срещу последния. Ако случаят е такъв, кумулативният ефект от прилагането на всички тези клаузи, макар сами по себе си посочените клаузи да не изглеждат неравноправни, трябва да бъде взет предвид от запитващата юрисдикция, за да се прецени неравноправният характер на договорната клауза, на която се основава искът, с който е сезирана.
При всички положения следва да се припомни, че при преценката на евентуално неравноправния характер на договорна клауза същата запитваща юрисдикция следва да се произнесе по квалификацията на тази клауза с оглед на конкретните обстоятелства по случая, а Съдът трябва да изведе от разпоредбите на Директива 93/13 критериите, които националният съд може или трябва да прилага при преценката на договорни клаузи от гледна точка на разпоредбите на Директивата (вж. в този смисъл решение от 23 април 2015 г., Van Hove,
C‑96/14
,
EU:C:2015:262
, т.
и цитираната съдебна практика).
По този повод Съдът многократно е постановявал, че следва да се вземе предвид естеството на задължението в разглежданото договорно правоотношение, и по-специално евентуално същественият характер на това задължение (вж. в този смисъл решение от 14 март 2013 г., Aziz,
C‑415/11
,
EU:C:2013:164
, т.
; определение от 14 ноември 2013 г., Banco Popular Español и Banco de Valencia,
C‑537/12 и C‑116/13
,
EU:C:2013:759
, т.
и решение от 26 януари 2017 г., Banco Primus,
C‑421/14
,
EU:C:2017:60
, т.
).
В случая, що се отнася до клауза 7.14 от общите условия, тя санкционира всяко неизпълнение на забраната за пренаемане и на задължението да се обитават лично отдадените под наем имоти. Когато наемът се отнася до социално жилище, е очевидно, че тази забрана и това задължение са от особено естество, което е част от самата същност на договорното отношение.
Що се отнася до претендираното от A обезщетение за вреди до размера на печалбата, получена от преотдаване под наем от B, която евентуално би била кумулирана с предвидената в договора неустойка от 5000 EUR, следва да се припомни, че съгласно член 1, параграф 1 и член 3, параграф 1 от Директива 93/13 последната се прилага по отношение на клаузите, съдържащи се в договори, сключени между продавач или доставчик и потребител, които не са били индивидуално договорени (решения от 7 ноември 2019 г., Profi Credit Polska,
C‑419/18 и C‑483/18
,
EU:C:2019:930
, т.
и цитираната съдебна практика и от 4 юни 2020 г., Kancelaria Medius,
C‑495/19
,
EU:C:2020:431
, т.
).
В случая от представената на Съда преписка е видно, че искането за обезщетение се основава не на договора за наем, а на националното законодателство относно гражданската отговорност, и по-специално на член 6:104 от Гражданския кодекс, съгласно който, когато лице, което носи отговорност към друго лице поради неправомерно действие или неизпълнение на задължение към това друго лице, е извлякло полза от това действие или неизпълнение, съдът може по искане на другото лице да присъди вредата в размер на тази печалба или на част от нея.
В това отношение обстоятелството, че основанието на това искане произтича от националната правна уредба, е пречка разпоредба на националното право като член 6:104 от Гражданския кодекс да попадне в приложното поле на Директива 93/13.
Действително при преценката на неравноправния характер на разглежданата договорна клауза следва да се държи сметка за нормативния контекст, който заедно с тази клауза определя правата и задълженията на страните (вж. по аналогия решение от 15 март 2012 г., Pereničová и Perenič,
C‑453/10
,
EU:C:2012:144
, т.
).
Запитващата юрисдикция обаче трябва да провери в каква степен прилагането на член 6:104 от Гражданския кодекс, който предвижда възстановяване на недължима сума като тази, която произтича от разглежданите в главното производство наеми, може да се приравни на санкция.
С оглед на всички изложени по-горе съображения на поставените въпроси следва да се отговори, че член 3, параграфи 1 и 3 и член 4, параграф 1 от Директива 93/13 трябва да се тълкуват в смисъл, че когато национален съд разглежда евентуално неравноправния характер на клауза от потребителски договор по смисъла на тези разпоредби, сред клаузите, които попадат в приложното поле на тази директива, следва да се вземе предвид степента на взаимодействие между разглежданата клауза и други клаузи в зависимост по-специално от съответния им обхват. За да се прецени евентуално неоснователно високият размер на неустойката, изисквана от потребителя, по смисъла на точка 1, буква д) от приложението към посочената директива, трябва да се отдаде ключово значение на тези клаузи, които имат отношение към едно и също неизпълнение.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред препращащата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (шести състав) реши:

Член 3, параграфи 1 и 3 и член 4, параграф 1 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори трябва да се тълкуват в смисъл, че когато национален съд разглежда евентуално неравноправния характер на клауза от потребителски договор по смисъла на тези разпоредби, сред клаузите, които попадат в приложното поле на тази директива, следва да се вземе предвид степента на взаимодействие между разглежданата клауза и други клаузи в зависимост по-специално от съответния им обхват. За да се прецени евентуално неоснователно високият размер на неустойката, изисквана от потребителя, по смисъла на точка 1, буква д) от приложението към посочената директива, трябва да се отдаде ключово значение на тези клаузи, които имат отношение към едно и също неизпълнение.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: нидерландски.