CELEX: 62016CJ0244
Žalba
Sredstva za zaštitu bilja
Provedbena uredba (EU) 2015/408
Stavljanje na tržište sredstava za zaštitu bilja i izrada popisa kandidata za zamjenu
Uvrštenje na taj popis aktivne tvari metalaksila
Tužba za poništenje
Dopuštenost
Članak 263. četvrti stavak UFEU-a
Regulatorni akt koji ne podrazumijeva provedbene mjere
Osoba na koju se akt osobno odnosi

Svojom žalbom žalitelj, društvo Industrias Químicas del Vallés SA, zahtijeva ukidanje rješenja Općeg suda Europske unije od 16. veljače 2016., Industrias Químicas del Vallés/Komisija (T‑296/15, neobjavljeno; u daljnjem tekstu: pobijano rješenje,
EU:T:2016:79
), kojim je Opći sud kao nedopuštenu odbacio njegovu tužbu za djelomično poništenje Provedbene uredbe Komisije (EU) 2015/408 od 11. ožujka 2015. o provedbi članka 80. stavka 7. Uredbe (EZ) br. 1107/2009 Europskog parlamenta i Vijeća o stavljanju na tržište sredstava za zaštitu bilja i izradi popisa kandidata za zamjenu (
SL 2015., L 67, str. 18
., u daljnjem tekstu: sporna uredba).
Pravni okvir
Direktiva 91/414
U Prilogu I. Direktivi Vijeća 91/414/EEZ od 15. srpnja 1991. o stavljanju sredstava za zaštitu bilja na tržište (
SL 1991., L 230, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 55., str. 32.), kako je posljednji put izmijenjena Direktivom Komisije 2011/34/EU od 8. ožujka 2011. (
SL 2011., L 62, str. 27
.; u daljnjem tekstu: Direktiva 91/414), bio je predviđen popis aktivnih tvari dopuštenih za uporabu u sredstvima za zaštitu bilja.
U skladu s člankom 1. i Prilogom Direktivi Komisije 2010/28/EU od 23. travnja 2010. o izmjeni Direktive Vijeća 91/414/EEZ radi uvrštenja aktivne tvari metalaksila (
SL 2010., L 104, str. 57
.), popis iz Priloga I. Direktivi 91/414 izmijenjen je kako bi se u njega dodala ta tvar.
Uredba (EZ) br. 1107/2009
Uredba (EZ) br. 1107/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. listopada 2009. o stavljanju na tržište sredstava za zaštitu bilja i stavljanju izvan snage direktiva Vijeća 79/117/EEZ i 91/414/EEZ (
SL 2009., L 309, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 61., str. 52.) u članku 14., pod naslovom „Produljenje odobrenja”, koji se nalazi u pododjeljku 3., pod naslovom „Produljenje i ponovna ocjena”, odjeljka 1., pod naslovom „Aktivne tvari”, poglavlja II., pod naslovom „Aktivne tvari, safeneri, sinergisti i koformulanti”, određuje:
„1.   Odobrenje aktivne tvari produljuje se na zahtjev ako je utvrđeno da su ispunjena mjerila za odobrenje iz članka 4.
[…]
2.   Produljenje odobrenja važi za razdoblje od najviše 15 godina. […]”
Članak 20., pod naslovom „Uredba o produljenju”, koji se nalazi u tom pododjeljku 3. Uredbe br. 1107/2009, glasi:
„1.   U skladu s regulacijskim postupkom prema članku 79. stavku 3., donosi se Uredba kojom se predviđa:
(a)
da se odobrenje aktivne tvari produljuje, prema potrebi, pod određenim uvjetima i ograničenjima; ili
(b)
da se odobrenje aktivne tvari ne produljuje.
[…]”
Članak 24., pod naslovom „Kandidati za zamjenu”, koji se nalazi u pododjeljku 4., pod naslovom „Izuzeća”, odjeljka 1. poglavlja II. Uredbe br. 1107/2009, glasi:
„1.   […] Iznimno od članka 14. stavka 2., odobrenje se može produljiti jednom ili više puta na razdoblja od najviše sedam godina.
2.   Ne dovodeći u pitanje stavak 1., primjenjuju se članci 4. do 21. Kandidati za zamjenu navode se odvojeno u Uredbi članku 13. stavku 4.”
Članak 41., pod naslovom „Odobrenje”, koji se nalazi u pododjeljku 3., pod naslovom „Uzajamno priznavanje odobrenja”, odjeljka 1., pod naslovom „Odobravanje”, poglavlja III. te uredbe, pod naslovom „Sredstva za zaštitu bilja”, propisuje:
„1.   Država članica kojoj je podnesen zahtjev prema članku 40. nakon što razmotri zahtjev i priloženu dokumentaciju iz članka 42. stavka 1., već prema potrebi u odnosu na okolnosti na njenom području, odobrava dotično sredstvo za zaštitu bilja prema istim uvjetima kao i država članica koja je razmatrala zahtjev, osim kad se primjenjuje članak 36. stavak 3.
2.   Odstupajući od stavka 1., država članica može odobriti sredstvo za zaštitu bilja ako:
[…]
(b)
ono sadrži kandidata za zamjenu;
[…]”
U skladu s člankom 50., pod naslovom „Usporedna procjena sredstava za zaštitu bilja koja sadrže kandidate za zamjenu”, koji se nalazi u pododjeljku 5., pod naslovom „Posebni slučajevi”, odjeljka 1. poglavlja III. te uredbe:
„1.   Usporednu procjenu provode države članice koje vrednuju zahtjev za odobrenje za sredstvo za zaštitu bilja koje sadrži aktivnu tvar odobrenu kao kandidata za zamjenu. Države članice neće odobriti ili će ograničiti uporabu sredstva za zaštitu bilja koje sadrži kandidata za zamjenu za uporabu na određenoj kulturi kad usporedna procjena rizika i koristi prema Prilogu IV. pokaže da:
[…]
4.   Za sredstva za zaštitu bilja koja sadrže kandidata za zamjenu države članice redovito provode usporednu procjenu prema stavku 1., a najkasnije prilikom produljenja odnosno izmjene odobrenja.
Na temelju rezultata usporedne procjene, države članice zadržavaju, povlače ili izmjenjuju odobrenje.
[…]”
Članak 80., pod naslovom „Prijelazne mjere”, koji se nalazi u poglavlju XI. te uredbe, pod naslovom „Prijelazne i završne odredbe”, u stavku 7. određuje:
„Do 14. prosinca 2013., Komisija će izraditi popis tvari uvrštenih u Prilog I. Direktivi [91/414] koje ispunjavaju mjerila utvrđena u točki 4. Priloga II. ovoj Uredbi i na koje će se primjenjivati odredbe članka 50. ove Uredbe.”
Provedbene uredbe
Provedbena uredba (EU) br. 540/2011
U skladu s uvodnom izjavom 1. i člankom 1. Provedbene uredbe Komisije (EU) br. 540/2011 od 25. svibnja 2011. o provedbi Uredbe br. 1107/2009 u pogledu popisa odobrenih aktivnih tvari (
SL 2011., L 153, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 6., str. 133.), aktivne tvari uvrštene u Prilog I. Direktivi 91/414 smatraju se odobrenima u skladu s Uredbom br. 1107/2009.
Sporna uredba
Članak 1. sporne uredbe, pod naslovom „Kandidati za zamjenu”, propisuje:
„Aktivne tvari uvrštene u Prilog I. Direktivi [91/414] koje ispunjavaju mjerila iz Priloga II. točke 4. Uredbe [br. 1107/2009] utvrđene su na popisu u Prilogu ovoj Uredbi.
[…]”
Popis iz Priloga toj uredbi sadržava metalaksil.
Okolnosti spora
Okolnosti spora, kako proizlaze iz točaka 1. do 6. pobijanog rješenja, mogu se sažeti kako slijedi.
Žalitelj je društvo osnovano u skladu sa španjolskim pravom čija se djelatnost sastoji od proizvodnje, prodaje, distribucije, zastupanja i stavljanja na tržište sredstava za zaštitu bilja, hrane za životinje i drugih kemijskih proizvoda. Među ostalim, uvozi jednu kemijsku aktivnu tvar, metalaksil, u Španjolsku i u više država članica stavlja na tržište sredstva za zaštitu bilja koja sadržavaju tu aktivnu tvar.
U travnju 1995. žalitelj i još jedno društvo podnijeli su nadležnim tijelima Portugalske Republike zahtjev za uvrštenje metalaksila u Prilog I. Direktivi 91/414.
Odlukom 2003/308/EZ od 2. svibnja 2003. o neuvrštavanju metalaksila u Prilog I. Direktivi 91/414 i povlačenju odobrenja dodijeljenih za sredstva za zaštitu bilja koja sadržavaju tu aktivnu tvar (
SL 2003., L 113, str. 8
.) Komisija je odbila taj zahtjev i pozvala države članice da povuku odobrenja dodijeljena za sredstva za zaštitu bilja koja sadržavaju metalaksil i da više ne dodjeljuju nova.
Presudom od 28. lipnja 2005., Industrias Químicas del Vallés/Komisija (
T‑158/03
,
EU:T:2005:253
) Opći sud je odbio žaliteljevu tužbu za poništenje Odluke 2003/308.
Presudom od 18. srpnja 2007., Industrias Químicas del Vallés/Komisija (
C‑326/05 P
,
EU:C:2007:443
) Sud je prihvatio žaliteljevu žalbu protiv presude od 28. lipnja 2005., Industrias Químicas del Vallés/Komisija (
T‑158/03
,
EU:T:2005:253
) te ju je ukinuo. Smatrajući da stanje postupka dopušta donošenje odluke o sporu, Sud je na temelju članka 61. prvog stavka druge rečenice Statuta Suda Europske unije odlučio o meritumu predmeta i poništio Odluku 2003/308.
Dana 23. travnja 2010. Komisija je donijela Direktivu 2010/28 radi uvrštenja metalaksila na popis aktivnih tvari iz Priloga I. Direktivi 91/414.
Komisija je spornom uredbom uvrstila metalaksil na popis kandidata za zamjenu, priložen toj uredbi, zato što je sadržavao znatan udio neaktivnih izomera, u smislu točke 4. Priloga II. Uredbi br. 1107/2009.
Postupak pred Općim sudom i pobijano rješenje
Zahtjevom podnesenim tajništvu Općeg suda 5. lipnja 2015. žalitelj je podnio tužbu radi djelomičnog poništenja sporne uredbe.
Opći sud je pobijanim rješenjem odbio tu tužbu kao nedopuštenu uz obrazloženje, s jedne strane, da se sporna uredba ne odnosi osobno na žalitelja i, s druge strane, da je ta uredba regulatorni akt koji u odnosu na žalitelja podrazumijeva provedbene mjere u smislu članka 263. četvrtog stavka posljednjeg dijela rečenice UFEU‑a. Opći sud odbio je i žaliteljevu argumentaciju u skladu s kojom bi bio lišen djelotvorne sudske zaštite ako bi njegova tužba bila odbačena kao nedopuštena.
Zahtjevi stranaka
Svojom žalbom žalitelj od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijano rješenje;
–
proglasi dopuštenom tužbu za poništenje koju je podnio protiv sporne uredbe;
–
vrati predmet Općem sudu na odlučivanje o meritumu, i
–
Komisiji naloži snošenje troškova žalbenog postupka.
Komisija zahtijeva od Suda da odbije žalbu i da žalitelju naloži snošenje troškova.
O žalbi
Prvi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Svojim prvim žalbenim razlogom žalitelj osporava točke 39. do 41., 43. do 46., 48. do 50., 58. i 59. pobijanog rješenja i Općem sudu prigovara zbog zaključka da sporna uredba podrazumijeva provedbene mjere u smislu članka 263. četvrtog stavka posljednjeg dijela rečenice UFEU‑a.
Prema žaliteljevu mišljenju, kako bi se utvrdilo podrazumijeva li regulatorni akt provedbene mjere, potrebno se usredotočiti, s jedne strane, na položaj osobe koja se poziva na pravo na pokretanje postupka na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a i, s druge strane, na predmet tužbe. U vezi s potonjim, u slučaju da žalitelj zahtijeva samo djelomično poništenje nekog akta, potrebno je razmotriti samo eventualne provedbene mjere dijela akta čije se poništenje zahtijeva.
Kad je riječ, s jedne strane, o žaliteljevu položaju, potonji je bio vlasnik europske registracije za metalaksil i nacionalnih registracija za sredstva za zaštitu bilja koja sadržavaju tu tvar.
U pogledu, s druge strane, predmeta tužbe podnesene Općem sudu, žalitelj podsjeća da je zahtijevao djelomično poništenje sporne uredbe u dijelu u kojem se njome metalaksil određuje kao kandidat za zamjenu, čime ta tvar podliježe pravilima koja se primjenjuju na takve tvari, uvedenima Uredbom br. 1107/2009. Žalitelj je protiv nekih odredaba potonje uredbe istaknuo i prigovor nezakonitosti.
Prema žaliteljevu mišljenju, u pobijanom rješenju, osobito njegovim točkama 23., 35. i 36., prešturo je opisan predmet te tužbe, a taj se opis temelji na jednako tako šturom opisu sporne uredbe. Uredba nema za svrhu samo izradu popisa kandidata za zamjenu, nego i podvrgavanje tih tvari materijalnim odredbama iz Uredbe br. 1107/2009, što je neposredan i izravan učinak primjene sporne uredbe, koja ne zahtijeva nikakve provedbene mjere. Drugim riječima, ta uredba sama po sebi nedvosmisleno i neposredno proizvodi konkretne učinke na žaliteljev pravni položaj.
Žalitelj u tom pogledu, kao prvo, ističe da je, kao što to proizlazi iz točaka 39. do 41. pobijanog rješenja, točno da će se produljenje odobrenja metalaksila na temelju Uredbe br. 1107/2009 dogoditi u budućnosti te da će Komisija morati donijeti novi akt nakon što žalitelj podnese zahtjev za produljenje. Žalitelj, međutim, tvrdi da taj akt neće biti provedbena mjera sporne uredbe, nego članka 14. i sljedećih Uredbe br. 1107/2009, kojima je uređen postupak produljenja odobrenja aktivne tvari.
Žalitelj naglašava da taj akt neće imati nikakav učinak dopune ili razvoja pravnog statusa kandidata za zamjenu i da neće doprinijeti definiranju ili pojašnjenju materijalnih pravila koja se na njih primjenjuju.
Žalitelj također ističe činjenicu da je učinak sporne uredbe podvrgavanje metalaksila odobrenju najmanje svakih sedam godina, a ne svakih petnaest godina, kao što je to slučaj s aktivnim tvarima koje nisu kandidati za zamjenu.
Žalitelj, kao drugo, tvrdi da je, kad je riječ o nacionalnom odobrenju sredstava za zaštitu bilja koja sadržavaju metalaksil kojeg je žalitelj vlasnik, neposredni učinak sporne uredbe podvrgavanje tih proizvoda i njihove uporabe usporednoj procjeni iz članka 50. Uredbe br. 1107/2009. S tim u vezi, suprotno onomu što je Opći sud utvrdio u točki 45. pobijanog rješenja, države članice predmetnim poduzetnicima ne nalažu samo snošenje troškova usporedne procjene nego i troškova provođenja same procjene, pri čemu nacionalna tijela samo donose odluku o zahtjevu za produljenje odobrenja predmetnog sredstva za zaštitu bilja. Stoga žalitelj mora ispuniti obveze nastale provođenjem usporedne procjene, neovisno o njezinu konačnom ishodu.
Time što je u točki 43. pobijanog rješenja utvrdio da provođenje usporedne procjene ne utječe na okolnost da države članice odobre ili odbiju, produlje, povuku ili izmijene odobrenja za stavljanje na tržište, Opći sud ne vodi računa o činjenici da učinak sporne uredbe ne ovisi ni o jednoj odluci koju je donijelo nacionalno tijelo. Člankom 50. stavkom 4. Uredbe br. 1107/2009 nalaže se, naime, državama članicama obveza da redovito provode usporednu procjenu, a najkasnije prilikom produljenja odnosno izmjene odobrenja. Stoga nije potreban nijedan zahtjev za odobrenje ili produljenje odobrenja kako bi predmetna država članica provela usporednu procjenu metalaksila, koja je izravna posljedica njegova određivanja kao kandidata za zamjenu.
Kao treće, prema žaliteljevu mišljenju, sličan se zaključak nameće u pogledu načela uzajamnog priznavanja sredstava za zaštitu bilja među državama članicama. Zbog činjenice da je donesena sporna uredba, naime, uzajamno priznavanje proizvoda koji sadržava kandidata za zamjenu nije automatsko, kao što je, suprotno tomu, slučaj sa svim drugim aktivnim tvarima.
Kao četvrto, jednako kao i Komisijin akt o produljenju odobrenja metalaksila, mjere koje države članice donose povodom zahtjeva za uzajamno priznavanje ili nacionalnog odobrenja nemaju nikakav učinak ni na određivanje metalaksila kao kandidata za zamjenu ni na pravila koja se na njega primjenjuju na temelju Uredbe br. 1107/2009.
Žalitelj dodaje da, poput akata koje će Komisija donijeti, oni koje će donijeti države članice radi provedbe posebnih pravila koja se primjenjuju na metalaksil neće biti provedbene mjere sporne uredbe, nego Uredbe br. 1107/2009.
Komisija osporava žaliteljeve argumente.
Ocjena Suda
Najprije treba podsjetiti da dopuštenost tužbe koju je fizička ili pravna osoba podnijela protiv akta koji joj nije upućen, prema članku 263. četvrtom stavku UFEU‑a, ovisi o tome priznaje li joj se procesna legitimacija, koja postoji u dvama slučajevima. S jedne strane, takva tužba može se podnijeti pod uvjetom da se taj akt izravno i osobno odnosi na nju. S druge strane, takva osoba može podnijeti tužbu protiv regulatornog akta koji ne podrazumijeva provedbene mjere ako se isti izravno odnosi na nju (vidjeti osobito presudu od 17. rujna 2015., Mory i dr./Komisija,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
, t.
59.
i
91.
).
U okviru razmatranja drugog slučaja, provedenog u točkama 30. do 49. pobijanog rješenja, Opći sud je u točkama 31. do 33. tog rješenja istaknuo da je sporna uredba regulatorni akt u smislu članka 263. četvrtog stavka posljednjeg dijela rečenice UFEU‑a, što stranke u ovoj žalbi ne osporavaju.
Prema tome, potrebno je ispitati je li Opći sud, kao što to tvrdi žalitelj, počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točkama 34. do 49. pobijanog rješenja utvrdio da sporna uredba podrazumijeva provedbene mjere u odnosu na žalitelja.
S tim u vezi treba podsjetiti da izraz „koji ne podrazumijevaju provedbene mjere” iz članka 263. četvrtog stavka posljednjeg dijela rečenice UFEU‑a valja protumačiti s obzirom na cilj te odredbe, koji je, kao što to proizlazi iz njezina nastanka, usmjeren prema izbjegavanju toga da neki pojedinac bude prisiljen prekršiti pravo kako bi ostvario pristup sudu. Ako određeni regulatorni akt proizvodi izravne učinke na pravni položaj fizičke ili pravne osobe a da pritom ne zahtijeva provedbene mjere, ta bi osoba mogla biti lišena djelotvorne sudske zaštite ako pred sudom Unije ne raspolaže izravnim pravnim lijekom radi osporavanja zakonitosti tog regulatornog akta. U nedostatku provedbenih mjera, fizička ili pravna osoba, iako se predmetni akt izravno odnosi na nju, mogla bi ostvariti sudski nadzor tog akta samo nakon što je povrijedila njegove odredbe, pozivajući se na njihovu nezakonitost u okviru postupaka koji su protiv nje pokrenuti pred nacionalnim sudovima (presuda od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, t.
29.
i navedena sudska praksa).
S druge strane, ako regulatorni akt podrazumijeva provedbene mjere, sudski nadzor poštovanja pravnog poretka Unije osiguran je neovisno o tome potječu li navedene mjere od Unije ili od država članica. Fizičke ili pravne osobe koje zbog pretpostavke za dopuštenost iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a ne mogu izravno pred sudom Unije pobijati regulatorni akt Unije zaštićene su od primjene tog akta na njih mogućnošću pobijanja provedbenih mjera koje taj akt podrazumijeva (presuda od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, t.
30.
i navedena sudska praksa).
Ako je provedba takvog akta na institucijama, tijelima, uredima i agencijama Unije, fizičke ili pravne osobe mogu protiv provedbenih akata podnijeti izravnu tužbu sudovima Unije pod uvjetima iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a te se u prilog osnovanosti te tužbe i na temelju članka 277. UFEU‑a mogu pozvati na nezakonitost osnovnog akta u pitanju. Ako je ta provedba obveza država članica, te osobe mogu istaknuti nevaljanost osnovnog akta u pitanju pred nacionalnim sudovima te ih na taj način navesti da, na temelju članka 267. UFEU‑a, Sudu podnesu zahtjev za prethodnu odluku (presuda od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, t.
31.
i navedena sudska praksa).
Sud je u tom pogledu već utvrdio da se, radi ocjene podrazumijeva li regulatorni akt provedbene mjere, potrebno usredotočiti na položaj osobe koja se poziva na pravo na pokretanje postupka na temelju članka 263. četvrtog stavka posljednjeg dijela rečenice UFEU‑a. Slijedom navedenoga, pitanje podrazumijeva li akt u pitanju provedbene mjere u odnosu na druge osobe nije relevantno (presuda od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, t.
32.
i navedena sudska praksa).
Usto, u okviru te ocjene valja se ograničiti isključivo na predmet tužbe i, u slučaju kada tužitelj zahtijeva samo djelomično poništenje nekog akta, u obzir se moraju uzeti, ako je to potrebno, samo one provedbene mjere koje taj dio akta eventualno sadržava (presuda od 10. prosinca 2015., Kyocera Mita Europe/Komisija,
C‑553/14 P
, neobjavljena,
EU:C:2015:805
, t.
45.
i navedena sudska praksa).
Nadalje, u tom je pogledu nebitno jesu li te mjere mehaničke prirode (presude od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, t.
41.
i
42.
i od 10. prosinca 2015., Kyocera Mita Europe/Komisija,
C‑553/14 P
, neobjavljena,
EU:C:2015:805
, t.
46.
).
U ovom slučaju, kao prvo, treba kao neosnovan odbiti žaliteljev argument da Opći sud nije pravilno razmotrio predmet tužbe koja mu je podnesena, osobito činjenicu da se tužbom zahtijevalo ukidanje sporne uredbe u dijelu u kojem metalaksil podvrgava nekim materijalnim pravilima propisanima Uredbom br. 1107/2009.
Naime, iz točaka 35. do 38. pobijanog rješenja proizlazi da je Opći sud, nakon što je podsjetio da je svrha sporne uredbe izrada popisa kandidata za zamjenu, istaknuo da je Uredbom br. 1107/2009 predviđena primjena posebnih pravila na te tvari, koja odstupaju od onih koja se primjenjuju na druge aktivne tvari. Opći sud u točki 38. pobijanog rješenja pojasnio je da se ta posebna pravila odnose, kao prvo, na odobrenje kandidata za zamjenu kao i produljenje odobrenja, kao drugo, na odobrenja za stavljanje na tržište proizvoda za zaštitu bilja koji sadržavaju takve tvari kao i na produljenje i izmjenu tih odobrenja i, kao treće, na uzajamno priznavanje tih odobrenja među državama članicama.
Iz točaka 39. do 49. pobijanog rješenja također proizlazi da je Opći sud temeljito ispitao ta posebna pravila te je zaključio da su ona mogla proizvoditi pravne učinke na žaliteljev pravni položaj samo posredstvom akata koje donosi Komisija ili države članice.
Kao drugo, treba ispitati žaliteljeve argumente kojima se osporava osnovanost tog zaključka.
S tim u vezi treba istaknuti da činjenica da regulatorni akt Unije podrazumijeva provedbene mjere u smislu članka 263. četvrtog stavka posljednjeg dijela rečenice UFEU‑a, tako da se neki pravni učinci te uredbe ostvaruju samo posredstvom tih mjera, ipak ne isključuje da ta uredba na pravni položaj fizičke ili pravne osobe proizvodi druge pravne učinke koji ne ovise o donošenju provedbenih mjera.
U ovom slučaju stoga treba uzeti u obzir tri kategorije posebnih pravila primjenjivih na metalaksil koja su navedena u točki 49. ove presude i na koja se žalitelj poziva u svojoj žalbi, kako bi se ocijenilo proizvodi li sporna uredba, zbog činjenice da metalaksil podvrgava primjeni tih pravila, na žaliteljev pravni položaj učinke koji ne ovise ni o kakvoj provedbenoj mjeri.
Kad je riječ, kao prvo, o pravilima o odobrenju kandidata za zamjenu i o produljenju tog odobrenja, s jedne strane, treba podsjetiti, kao što je to Opći sud istaknuo u točki 39. pobijanog rješenja, da je metalaksil odobren prije donošenja sporne uredbe. S druge strane, kao što je to Komisija tvrdila na raspravi pred Sudom, sporna uredba nije utjecala na datum isteka tog odobrenja.
Iz toga slijedi, kao što je to i Opći sud utvrdio u točki 39. pobijanog rješenja i što se ne osporava u ovoj žalbi, da je u odnosu na žalitelja relevantan samo postupak produljenja odobrenja kandidata za zamjenu, kako je propisan Uredbom br. 1107/2009.
S tim u vezi, kao što to proizlazi iz točke 39. pobijanog rješenja a da žalitelj to ne osporava, člankom 24. stavkom 1. Uredbe br. 1107/2009 određeno je da se odobrenje kandidata za zamjenu može produljiti na najviše sedam godina, za razliku od odobrenja drugih aktivnih tvari, koje se na temelju članka 14. stavka 2. te uredbe može produljiti na najviše petnaest godina. Stoga se zbog uvrštenja metalaksila na popis priložen spornoj uredbi, kao kandidata za zamjenu, njegovo odobrenje može produljiti na najviše sedam godina, a ne na dulje razdoblje, kao što bi to bio slučaj da ta tvar nije uvrštena na taj popis.
Međutim, pravni učinci sporne uredbe koji se odnose na trajanje valjanosti produljenja odobrenja metalaksila u odnosu na žalitelja proizvest će se tek posredstvom provedbenih mjera.
Naime, iz odredbi Uredbe br. 1107/2009, osobito njezina članka 24. stavka 2., proizlazi da, kao što je Opći sud to utvrdio u točkama 39. i 40. pobijanog rješenja a da to u žalbi nije osporeno, određenje spornom uredbom metalaksila kao kandidata za zamjenu ne dovodi u pitanje primjenu postupka produljenja odobrenja te tvari. Taj postupak, kao i postupak produljenja odobrenja aktivne tvari koja nije uvrštena na popis priložen spornoj uredbi, podrazumijeva Komisijino donošenje uredbe u skladu s člankom 20. stavkom 1. Uredbe br. 1107/2009.
Iz toga slijedi, kao što je to Opći sud pravilno utvrdio u točki 41. pobijanog rješenja, da će se učinci sporne uredbe koji se odnose na trajanje valjanosti produljenja odobrenja metalaksila u odnosu na žalitelja proizvesti tek eventualnim donošenjem uredbe, na temelju članka 20. stavka 1. Uredbe br. 1107/2009, na koji upućuje njezin članak 24. stavak 2., kojom se na najviše sedam godina produljuje odobrenje te tvari.
Stoga, iako se eventualna dodatna žaliteljeva obveza da mora češće produljivati odobrenje metalaksila može smatrati učinkom donošenja sporne uredbe, taj se učinak neće proizvesti donošenjem te uredbe, nego eventualnim Komisijinim donošenjem uredbe o produljenju odobrenja te tvari.
Stoga je Opći sud a da pritom nije počinio pogrešku koja se tiče prava u točki 41. pobijanog rješenja utvrdio da je Komisijina uredba o produljenju kandidata za zamjenu, poput metalaksila, provedbena mjera sporne uredbe u smislu članka 263. četvrtog stavka posljednjeg dijela rečenice UFEU‑a.
Kad je riječ, kao drugo, o pravilima o odobrenju za stavljanje na tržište sredstava za zaštitu bilja koja sadržavaju kandidate za zamjenu kao i o produljenju i izmjeni tih odobrenja, doista je točno, kao što to navodi žalitelj, da je učinak sporne uredbe podvrgavanje sredstava za zaštitu bilja koja sadržavaju metalaksil postupku usporedne procjene propisanom člankom 50. Uredbe br. 1107/2009, u okviru kojeg se uspoređuju rizici za zdravlje ili okoliš predmetnog sredstva za zaštitu bilja s istovrsnim rizicima povezanima s alternativom ili nekemijskom metodom sprečavanja ili suzbijanja štetnika.
Žalitelj ipak ne može osnovano tvrditi da on mora provesti tu usporednu procjenu i snositi njezine eventualne troškove kako bi dokazao da je donošenje sporne uredbe imalo učinke na njega, neovisno o donošenju provedbenih mjera. Naime, kao što je to Opći sud pravilno utvrdio u točki 42. pobijanog rješenja, iz točke 50. stavaka 1. i 4. Uredbe br. 1107/2009 proizlazi da usporednu procjenu moraju provesti države članice.
Što se tiče žaliteljeva argumenta da nacionalna tijela nekih država članica zahtijevaju da im vlasnici nacionalnih registracija sredstava za zaštitu bilja koja sadržavaju metalaksil predoče usporednu procjenu, nema argumenata u prilog njegovoj tvrdnji da bi sporna uredba proizvodila učinke na njegov pravni položaj koji ne ovise o provedbenim mjerama. Naime, obveze koje navodno imaju ti vlasnici nisu posljedica sporne uredbe, nego odluke nadležnih nacionalnih tijela.
Usto, kao što je to Opći sud pravilno utvrdio u točki 43. pobijanog rješenja a da žalitelj to ne osporava, provedba usporedne procjene iz članka 50. Uredbe br. 1107/2009 „ne utječe na okolnost da na temelju članka 36. stavka 2., članka 43. stavka 1., članka 44. stavka 3. i članka 45. stavka 1. Uredbe br. 1107/2009 države članice, ovisno o slučaju, odobre ili odbiju, produlje, povuku ili izmijene odobrenja za stavljanje na tržište sredstava za zaštitu bilja koja sadržavaju aktivne tvari”.
U tim okolnostima Opći je sud a da pritom također nije počinio pogrešku koja se tiče prava u točki 44. tog rješenja presudio da će se „učinci sporne uredbe u vezi s usporednom procjenom rizika za zdravlje i okoliš sredstava za zaštitu bilja koja sadržavaju metalaksil, a koju provode države članice u odnosu na alternativno sredstvo ili metodu nekemijskog sprečavanja ili suzbijanja korova, „[u odnosu na žalitelja proizvesti] samo posredstvom akata nadležnih tijela država članica” te da su „takvi akti provedbene mjere u smislu članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a”.
Kao treće, kad je riječ o pravilima o uzajamnom priznavanju među državama članicama odobrenja o stavljanju na tržište sredstava za zaštitu bilja koja sadržavaju kandidate za zamjenu, točno je da je člankom 41. stavkom 2. točkom (b) Uredbe br. 1107/2009 propisano da država članica kojoj je u skladu s postupkom o uzajamnom priznavanju podnesen zahtjev za odobrenje za stavljanje na tržište sredstava za zaštitu bilja koja sadržavaju kandidata za zamjenu može odobriti ta sredstva za zaštitu bilja, dok je, izvan drugih slučajeva iz tog članka 41. stavka 2. i ne dovodeći u pitanje primjenu članka 36. stavka 3. te uredbe, država članica na temelju članka 41. stavka 1. te uredbe dužna izdati takvo odobrenje pod uvjetima predviđenima potonjom odredbom.
Međutim, čak i ako pretpostavimo da je učinak donošenja sporne uredbe smanjenje vjerojatnosti da će država članica prihvatiti zahtjev za odobrenje za stavljanje na tržište sredstva za zaštitu bilja koje sadržava metalaksil u skladu s postupkom uzajamnog priznavanja, ipak ostaje činjenica da je država članica kojoj je podnesen takav zahtjev dužna o njemu donijeti odluku. S tim u vezi treba podsjetiti da je, kao što to proizlazi iz točke 47. ove presude, nebitno je li takva odluka mehaničke prirode.
Stoga je Opći sud u točki 48. pobijanog rješenja pravilno presudio da se učinci sporne uredbe u vezi s postupkom uzajamnog priznavanja odobrenja za stavljanje na tržište sredstava za zaštitu bilja koja sadržavaju kandidate za zamjenu „odnose […] samo na marginu prosudbe koja je državama članica ostavljena za odlučivanje o zahtjevu u tom smislu” i „[da] će [se] ti učinci, ovisno o slučaju, [u odnosu na žalitelja proizvesti] samo posredstvom akata nacionalnih tijela koja odlučuju o zahtjevima za uzajamno priznavanje koje je podnio [žalitelj]”.
Uzimajući u obzir točke 52. do 69. ove presude, treba zaključiti da – premda je točno da je uvrštenjem metalaksila na popis kandidata za zamjenu sporna uredba tu tvar podvrgnula posebnim pravilima iz točke 49. ove presude te je stoga proizvela pravne učinke jer je izmijenila pravna pravila Unije koja se primjenjuju na metalaksil – ipak ostaje činjenica da žalitelj nije dokazao da je ta izmjena imala učinke na njegov pravni položaj koji ne ovise o donošenju provedbenih mjera, u smislu članka 263. četvrtog stavka posljednjeg dijela rečenice UFEU‑a. Stoga je Opći sud pravilno presudio da na temelju toga žalitelj nije imao aktivnu procesnu legitimaciju.
Taj zaključak nije doveden u pitanje žaliteljevim argumentom iz točaka 30. i 37. ove presude, u skladu s kojim akti koje donose Komisija ili države članice radi provedbe posebnih pravila koja se primjenjuju na metalaksil – konkretno, akt kojim Komisija produljuje odobrenje te tvari – nisu provedbene mjere sporne uredbe, nego Uredbe br. 1107/2009.
Naime, suprotno onomu što žalitelj, čini se, sugerira u svojoj argumentaciji, tekstom članka 263. četvrtog stavka posljednjeg dijela rečenice UFEU‑a, kako bi se neku mjeru smatralo provedbenom mjerom regulatornog akta, ne zahtijeva se da je taj akt pravna osnova te mjere. Jedna te ista mjera može biti provedbena mjera kako akta čije su odredbe njezina pravna osnova tako i zasebnog akta, kao što je to u ovom slučaju sporna uredba, ako će se svi ili neki učinci potonjeg akta u odnosu na žalitelja proizvesti tek posredstvom te mjere (vidjeti po analogiji presudu od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, t.
40.
).
U ovom predmetu iz točaka 54. do 70. ove presude proizlazi da će akti koje će Komisija ili države članice donijeti radi provedbe posebnih pravila koja se primjenjuju na metalaksil, propisanih Uredbom br. 1107/2009, u odnosu na žalitelja proizvesti pravne učinke te su stoga provedbene mjere potonje uredbe.
Zaključak iz točke 70. ove presude ne dovodi u pitanje ni argumentacija iz točaka 31. i 36. ove presude, u skladu s kojom mjere koje će Komisija ili države članice eventualno donijeti radi primjene na metalaksil posebnih pravila iz točke 49. ove presude neće imati nikakav učinak ni na određenje metalaksila kao kandidata za zamjenu ni na pravna pravila koja se primjenjuju na tu tvar, a koja su uvedena Uredbom br. 1107/2009.
Naime, tom se argumentacijom ne može osporiti zaključak da će se učinci primjene na metalaksil posebnih pravila propisanih Uredbom br. 1107/2009 u odnosu na žaliteljev pravni položaj proizvesti samo posredstvom provedbenih mjera sporne uredbe.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, Opći sud u točki 49. pobijanog rješenja pravilno je presudio da sporna uredba u odnosu na žalitelja podrazumijeva provedbene mjere, u smislu članka 263. četvrtog stavka posljednjeg dijela rečenica UFEU‑a.
Stoga prvi žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
Treći žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Svojim trećim žalbenim razlogom, koji treba ispitati kao drugi po redu, žalitelj prigovara Općem sudu da je u točkama 28. i 29. pobijanog rješenja presudio da se sporna uredba ne odnosi osobno na njega.
Žalitelj tvrdi da je bio jedini podnositelj prijave Komisiji radi uvrštenja metalaksila u Prilog I. Direktivi 91/414. Žalitelj je također Općem sudu i Sudu podnio pravna sredstva koja su dovela do poništenja prve negativne odluke Komisije i donošenja Direktive 2010/28 kojom je metalaksil uvršten u Prilog I. Direktivi 91/414.
On tvrdi da se sporna uredba osobno odnosi na njega, s obzirom na to da je bio jedini poduzetnik koji je zahtijevao uvrštenje metalaksila u Prilog I. Direktivi 91/414 i stoga jedini odgovoran za to uvrštenje, o kojem, nadalje, ovise sve nacionalne registracije koje su na snazi za sredstva za zaštitu bilja koja sadržavaju metalaksil. Ta ga činjenična okolnost kad je riječ o metalaksilu razlikuje od bilo koje druge osobe.
Žalitelj dodaje da iz uvodne izjave 4. sporne uredbe proizlazi da je ona bila donesena osobito na temelju izvještaja o procjeni aktivnih tvari te da je u jednom od tih izvještaja navedena činjenica da je on jedini podnositelj prijave navedene u točki 79. ove presude. Ta se uredba na njega, dakle, osobno odnosi.
Žalitelj stoga smatra da pobijano rješenje treba ukinuti i da Sud raspolaže svim podacima koji su potrebni kako bi se usto ispitalo odnosi li se sporna uredba izravno na njega.
S tim u vezi žalitelj, s jedne strane, tvrdi da podvrgavanje metalaksila materijalnim odredbama propisanima Uredbom br. 1107/2009 podrazumijeva primjenu strožih uvjeta na tu tvar od onih koji se primjenjuju na aktivne tvari koje nisu kandidati za zamjenu. Žalitelj, s druge strane, ističe da je ta okolnost izravna posljedica sporne uredbe te da ni Komisija ni nacionalna tijela prilikom donošenja mjera o provedbi posebnih pravila koja se primjenjuju na metalaksil ne raspolažu diskrecijskom ovlašću u pogledu određivanja metalaksila kao kandidata za zamjenu.
Komisija tvrdi da je treći žalbeni razlog nedopušten, s obzirom na to da žalitelj samo podsjeća da je podnio zahtjev koji je doveo do uvrštenja metalaksila na popis aktivnih tvari iz Priloga I. Direktivi 91/414. Žalitelj ne iznosi argumente kojima se može dokazati da je Opći sud pogrešno presudio da ga ta okolnost sama po sebi ne može individualizirati te ne osporava konkretno utvrđenje Općeg suda da sudjelovanje neke osobe u postupku koji je doveo do donošenja akta Unije nju može individualizirati u odnosu na predmetni akt samo ako joj se propisom Unije dodjeljuju neka postupovna jamstva.
Prema Komisijinu mišljenju, taj je žalbeni razlog u svakom slučaju neosnovan.
Ocjena Suda
U svakom slučaju treba odbiti ovu argumentaciju kao neosnovanu a da nije potrebno odlučiti o dopuštenosti žaliteljeve argumentacije iz ovog žalbenog razloga kojom se želi dokazati da se sporna uredba na njega osobno odnosi.
Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi koju je Opći sud naveo u točki 25. pobijanog rješenja, osobe kojima odluka nije upućena mogu tvrditi da ih se osobno tiče samo ako ta odluka utječe na njih zbog određenih osobina koje su im svojstvene ili zbog neke činjenične situacije koja ih razlikuje od bilo koje druge osobe, izdvajajući ih kao posljedicu toga pojedinačno, poput osoba kojima je odluka upućena (vidjeti osobito presude od 15. srpnja 1963., Plaumann/Komisija,
25/62
,
EU:C:1963:17
, str. 223. i od 17. rujna 2015., Mory i dr./Komisija,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
, t.
93.
).
S tim u vezi također iz ustaljene sudske prakse, koju je Opći sud naveo u točki 26. pobijanog rješenja, proizlazi da mogućnost da se, s više ili manje točnosti, odredi broj ili čak identitet pravnih subjekata na koje se primjenjuje neka mjera ni u kojem slučaju ne znači kako treba smatrati da se ta mjera osobno odnosi na te subjekte, sve dok se njezina primjena ostvaruje na temelju objektivnih pravnih ili činjeničnih okolnosti određenih u predmetnom aktu (presuda od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija,
C‑274/12 P
,
EU:C:2013:852
, t.
47.
i navedena sudska praksa).
Činjenica da Vijeće Europske unije ili Komisija, na temelju posebnih odredbi, imaju obvezu uzeti u obzir posljedice akta koji namjeravaju donijeti na položaj nekih pojedinaca može pridonijeti individualiziranju potonjih ako se dokaže da taj akt na njih utječe zbog činjenične situacije koja ih razlikuje od bilo koje druge osobe (vidjeti u tom smislu presudu od 10. travnja 2003., Komisija/Nederlandse Antillen,
C‑142/00 P
,
EU:C:2003:217
, t.
71.
do
76.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju puka okolnost – ako bude dokazana – da je žalitelj sudjelovao u postupku koji je doveo do uvrštenja metalaksila u Prilog I. Direktivi 91/414, na način naveden u točkama 79. do 81. ove presude, ne može ga individualizirati, u smislu sudske prakse navedene u točkama 87. do 89. ove presude, s obzirom na spornu uredbu.
Konkretno, žalitelj uopće nije dokazao da to sudjelovanje može dovesti u pitanje utvrđenje iz točke 28. pobijanog rješenja da se sporna uredba na njega odnosi samo zbog njegova objektivnog svojstva uvoznika metalaksila i prodavatelja proizvoda koji sadržavaju tu tvar, jednako kao i bilo kojeg drugog gospodarskog subjekta koji je stvarno ili potencijalno u jednakom položaju. Osim toga, nesporno je da prilikom donošenja sporne uredbe odluka o uvrštenju metalaksila na popis kandidata za zamjenu nije donesena tako što su u obzir uzeta žaliteljeva posebna svojstva, nego, kao što to proizlazi iz točke 9. tog rješenja, zato što je ta tvar sadržavala znatan udio neaktivnih izomera, u smislu točke 4. Priloga II. Uredbi br. 1107/2009 (vidjeti po analogiji presudu od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, t.
66.
).
Iz toga slijedi da žaliteljevim argumentima iznesenima u ovom žalbenom razlogu nije dokazana nikakva pogreška koja se tiče prava koju je počinio Opći sud time što je u točki 29. pobijanog rješenja presudio da se sporna uredba nije osobno odnosila na žalitelja.
Konačno, s obzirom na to da je, s jedne strane, Opći sud zaključio da se sporna uredba ne odnosi osobno na žalitelja i da pritom nije počinio pogrešku koja se tiče prava te, s druge strane, da su pretpostavke koje su povezane s činjenicom da se regulatorni akt Unije čije se poništenje zahtijeva na nekoga kako izravno tako i osobno odnosi kumulativne (vidjeti u tom smislu presudu od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
, t.
76.
), argumenti navedeni u točkama 82. i 83. ove presude u vezi s pitanjem odnosi li se sporna uredba izravno na žalitelja bespredmetni su i treba ih odbiti.
Iz toga slijedi da treći žalbeni razlog treba odbiti kao djelomično neosnovan i djelomično bespredmetan.
Drugi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Svojim drugim žalbenim razlogom žalitelj prigovara Općem sudu zato što je u točkama 50. do 58. pobijanog rješenja smatrao da mu se odbacivanjem njegove žalbe kao nedopuštene ne uskraćuje pravo na djelotvornu sudsku zaštitu.
Žalitelj navodi da ne može osporavati nacionalnu provedbenu mjeru sporne uredbe ni dovesti u pitanje učinke te uredbe. Konkretno, dok nacionalno tijelo ne donese odluku o zamjeni metalaksila, ta će tvar morati biti predmet povremenih usporednih procjena koje žalitelj ne može osporavati jer nema pravni interes osporavati akt koji je za njega povoljan. Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska) i Tribunal Constitucional (Ustavni sud, Španjolska) tako su smatrali da tužitelj nema ni pravni interes ni aktivnu procesnu legitimaciju ako odluka koju osporava na njega ne utječe negativno.
Žalitelj bi stoga morao izazvati donošenje negativne odluke nacionalnih tijela kako bi mogao podnijeti tužbu protiv takve odluke te u okviru te tužbe osporavati određivanje metalaksila kao kandidata za zamjenu.
Komisija tvrdi da je drugi žalbeni razlog nedopušten jer žalitelj samo ponavlja svoje argumente iznesene u prvom stupnju da mu je uskraćena djelotvorna sudska zaštita a da ipak ne osporava odgovor Općeg suda na te argumente, kako je iznesen u točkama 50. do 59. pobijanog rješenja.
Podredno, Komisija tvrdi da je drugi žalbeni razlog neosnovan.
Ocjena Suda
Ovaj žalbeni razlog u svakom slučaju treba odbiti kao neosnovan a da nije potrebno odlučiti o njegovoj dopuštenosti.
Konkretno, treba podsjetiti da pretpostavke za dopuštenost iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a treba tumačiti u svjetlu temeljnog prava na djelotvornu sudsku zaštitu, ne zanemarujući pritom pretpostavke izričito predviđene UFEU‑om (presuda od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, t.
44.
i navedena sudska praksa).
Ipak, sudski nadzor poštovanja pravnog sustava Unije, kao što i proizlazi iz članka 19. stavka 1. UEU‑a, osiguravaju Sud i sudovi država članica. UFEU je u svojim člancima 263. i 277., s jedne strane, te u članku 267., s druge strane, ustanovio cjelovit sustav pravnih lijekova i postupaka kojima je cilj osigurati nadzor zakonitosti akata Unije povjeravajući ga sudu Unije (presuda od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, t.
45.
i navedena sudska praksa).
U tom pogledu valja pojasniti da pojedinci u okviru nacionalnog postupka imaju pravo pobijati zakonitost svake odluke ili drugog nacionalnog akta u vezi s primjenom općeg akta Unije na njih, pozivajući se na nevaljanost potonjeg (presuda od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, t.
46.
i navedena sudska praksa).
Iz toga slijedi da zahtjev za ocjenu valjanosti, kao i tužba za poništenje, predstavlja vrstu nadzora zakonitosti akata Unije (presuda od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, t.
47.
i navedena sudska praksa).
U tom pogledu važno je podsjetiti da, kad nacionalni sud smatra da su jedan ili više razloga nevaljanosti akta Unije na koje se pozovu stranke ili, ako je primjenjivo, na koje sud pazi po službenoj dužnosti utemeljeni, taj sud mora prekinuti postupak i obratiti se Sudu putem postupka povodom prethodnog pitanja koje se tiče valjanosti, s obzirom na to da je Sud jedini nadležan za utvrđivanje nevaljanosti akta Unije (presuda od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, t.
48.
i navedena sudska praksa).
U odnosu na osobe koje ne zadovoljavaju pretpostavke iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a za pokretanje postupka pred sudom Unije, na državama članicama je da predvide sustav pravnih lijekova i postupaka koji osiguravaju poštovanje temeljnog prava na djelotvornu sudsku zaštitu (presuda od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, t.
49.
i navedena sudska praksa).
Ta obveza država članica potvrđena je člankom 19. stavkom 1. podstavkom 2. UEU‑a, prema kojem one „osiguravaju pravne lijekove dostatne za osiguranje učinkovite pravne zaštite u područjima obuhvaćenima pravom Unije”. Takva obveza također proizlazi iz članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima kad je riječ o mjerama koje donose države članice provodeći pravo Unije u smislu članka 51. stavka 1. te povelje (presuda od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija,
C‑456/13 P
,
EU:C:2015:284
, t.
50.
i navedena sudska praksa).
U ovom slučaju, kao što to proizlazi iz točaka 48. do 76. ove presude, Opći sud pravilno je utvrdio da sporna uredba u odnosu na žalitelja podrazumijeva provedbene mjere u smislu članka 263. četvrtog stavka posljednjeg dijela rečenice UFEU‑a.
Stoga, i s obzirom na sudsku praksu navedenu u točkama 101. do 107. ove presude, koju je Opći sud naveo u točkama 51. do 57. pobijanog rješenja, Opći je sud a da pritom također nije počinio pogrešku koja se tiče prava u točki 58. tog rješenja presudio da kao nedopušten treba odbiti žaliteljev argument u skladu s kojim bi odbacivanje njegove tužbe za poništenje protiv sporne uredbe kao nedopuštene ugrozilo njegovo pravo na djelotvornu sudsku zaštitu. Naime, čak i ako zbog pretpostavaka dopuštenosti iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a žalitelj ne može izravno pred sudom Unije pobijati spornu uredbu, on, s druge strane, tužbom podnesenom nacionalnom sudu protiv akta države članice koji je provedbena mjera te uredbe može isticati nevaljanost potonje i postići da taj sud, primjenjujući članak 267. UFEU‑a, u prethodnom postupku uputi pitanja Sudu (vidjeti po analogiji presudu od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija,
C‑274/12 P
,
EU:C:2013:852
, t.
59.
).
Nadalje, žalitelj bi pred sudovima Unije eventualno mogao pobijati Komisijinu uredbu o produljenju odobrenja metalaksila pod pretpostavkama iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a i u toj tužbi osporavati valjanost sporne uredbe prigovorom nezakonitosti istaknutim protiv potonje, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 44. ove presude, kako bi, među ostalim, osporio trajanje valjanosti produljenja odobrenja metalaksila.
Stoga drugi žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
S obzirom na sve prethodno navedeno, žalbu treba odbiti u cijelosti.
Troškovi
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. tog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Budući da je Komisija podnijela zahtjev da se žalitelju naloži snošenje troškova i da on nije uspio u svojim žalbenim zahtjevima, treba mu naložiti snošenje troškova.

Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Žalba se odbija.

2.
Društvu Industrias Químicas del Vallés SA nalaže se snošenje troškova.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: španjolski