CELEX: 62020CJ0340
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Kopējā ārpolitika un drošības politika (KĀDP)
Ierobežojoši pasākumi pret Irānas Islāma Republiku
Regula (EK) Nr. 423/2007
Personu, vienību vai organizāciju, kuras Padome ir atzinusi par tādām, kas piedalās kodolieroču izplatīšanā, līdzekļu iesaldēšana
Jēdzieni “līdzekļu iesaldēšana” un “saimniecisko resursu iesaldēšana”
Iespējamība piemērot aizsardzības pasākumu iesaldētiem līdzekļiem un saimnieciskajiem resursiem
Pirms aktīvu iesaldēšanas radies un ar Irānas kodolprogrammu vai ballistisko raķešu programmu nesaistīts prasījums

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 1. panta h) un j) punktu un 7. panta 1. punktu Padomes Regulā (EK) Nr. 423/2007 (2007. gada 19. aprīlis) par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu (
OV 2007, L 103, 1. lpp.
), 1. panta h) un i) punktu un 16. panta 1. punktu Padomes Regulā (ES) Nr. 961/2010 (2010. gada 25. oktobris), ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu un atceļ Regulu (EK) Nr. 423/2007 (
OV 2010, L 281, 1. lpp.
), kā arī 1. panta j) un k) punktu un 23. panta 1. punktu Padomes Regulā (ES) Nr. 267/2012 (2012. gada 23. marts) par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu un Regulas (ES) Nr. 961/2010 atcelšanu (
OV 2012, L 88, 1. lpp.
).
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Teherānā (Irāna) reģistrētu sabiedrību
Bank Sepah
, no vienas puses, un Delaveras pavalstī (ASV) reģistrētām sabiedrībām
Overseas Financial Limited
un
Oaktree Finance Limited
, no otras puses, par iespējamību bez valsts kompetentās iestādes iepriekšējas atļaujas piemērot aizsardzības pasākumus līdzekļiem un saimnieciskajiem resursiem, kas iesaldēti, pamatojoties uz ierobežojošiem pasākumiem, kuri veikti attiecībā pret Irānas Islāma Republiku.
Atbilstošās tiesību normas
Starptautiskās tiesības
Ar nolūku izdarīt spiedienu uz Irānas Islāma Republiku, lai tā izbeigtu darbības, kas rada kodolieroču izplatīšanas risku, un ar kodolieroču piegādes sistēmu izstrādi saistītas darbības, Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padome (turpmāk tekstā – “Drošības padome”) 2006. gada 23. decembrī, pamatojoties uz Apvienoto Nāciju Organizācijas Hartas VII nodaļā ietverto 41. pantu, pieņēma Rezolūciju 1737 (2006), kurā paredzēti vairāki ierobežojoši pasākumi pret šo valsti.
Saskaņā ar minētās rezolūcijas 2. un 12. punktu Drošības padome:
“2. Saistībā ar šo ir nolēmusi, ka Irānai nekavējoties ir jāpārtrauc savas ar kodolieroču izplatīšanu saistītās darbības [..].
[..]
12. Ir nolēmusi, ka visām valstīm dienā, kad pieņemta šī rezolūcija, vai jebkurā vēlākā laikā ir jāiesaldē to teritorijā esošie līdzekļi, citi finanšu aktīvi un saimnieciskie resursi, kuri ir pielikumā minēto personu vai vienību īpašumā vai kontrolē, kā arī kas pieder vai ko kontrolē citas personas vai vienības, kuras Padome vai (Sankciju) komiteja ir apzinājusi par tādām, kas piedalās Irānas ar kodolieroču izplatīšanu saistītās darbībās un piedalās kodolieroču piegādes sistēmu attīstībā, ir tieši saistītas ar to vai sniedz tai atbalstu, vai personām vai vienībām, kas rīkojas to vārdā vai vadībā, vai kā vienības, kas tām pieder vai ir to kontrolē, tostarp nelikumīgā veidā [..], un turklāt ir nolēmusi, ka visām valstīm ir jānodrošina, ka to valstspiederīgie vai ikviena tās teritorijā esoša persona vai vienība nedara pieejamus šīm personām vai vienībām līdzekļus, finanšu aktīvus un saimnieciskos resursus, vai netiek atļauta to izmantošana minēto personu interesēs.”
Ar 2007. gada 24. marta Rezolūciju 1747 (2007) Drošības padome iekļāva
Bank Sepah
to vienību sarakstā, kuras ir iesaistītas Irānas kodolprogrammas vai ballistisko raķešu programmas darbībās un kuru aktīvi bija jāiesaldē.
Savienības tiesības
Kopējā nostāja 2007/140/KĀDP
Lai īstenotu Rezolūciju 1737 (2006), Eiropas Savienības Padome pieņēma Kopējo nostāju 2007/140/KĀDP (2007. gada 27. februāris) par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu (
OV 2007, L 61, 49. lpp.
).
Šīs kopējās nostājas 1. un 9. apsvērumā bija teikts:
“(1)
[..] Drošības padome 2006. gada 23. decembrī pieņēma Rezolūciju 1737 (2006) (“ANO DP Rezolūcija 1737 (2006)”), ar ko Irāna tiek aicināta nekavējoties pārtraukt dažas ar kodolieroču izplatīšanu saistītas darbības un ar kuru pret Irānu nosaka konkrētus ierobežojošus pasākumus.
[..]
(9)
ANO DP Rezolūcijā 1737 (2006) turklāt ir paredzēta līdzekļu, citu finanšu aktīvu un saimniecisko resursu iesaldēšana, kas ir to personu vai vienību īpašumā, valdījumā, turējumā vai to tiešā vai netiešā kontrolē, kuras Komiteja vai Drošības padome atzinusi par tādām, kas piedalās Irānas ar kodolieroču izplatīšanu saistītās darbībās un kodolieroču piegādes sistēmu attīstībā, ir tieši saistītas ar tām vai sniedz tām atbalstu, vai – to personu vai vienību, kas rīkojas minēto personu vārdā vai viņu vadībā, vai – vienību, kas minētajām personām pieder vai ko tās kontrolē, tostarp nelikumīgā veidā; kā arī ir paredzēts pienākums, ka nekādus līdzekļus, finanšu aktīvus vai saimnieciskos resursus nedara pieejamus minētajām personām vai vienībām vai to interesēs.”
Minētās kopējās nostājas 5. panta 1. punktā bija noteikts:
“Visus līdzekļus un saimnieciskos resursus, kas ir tiešā vai netiešā īpašumā, valdījumā, turējumā vai kontrolē:
a)
tām personām un vienībām, kas uzskaitītas ANO DP Rezolūcijas 1737 (2006) pielikumā, turklāt arī tām personām un vienībām, ko noteikusi ANO Drošības padome vai saskaņā ar ANO DP Rezolūcijas 1737 (2006) 12. punktu izveidotā Komiteja; šīs personas vai vienības ir uzskaitītas I pielikumā,
[..]
iesaldē.”
Regula Nr. 423/2007
Pamatojoties uz Kopējo nostāju 2007/140, Padome pieņēma Regulu Nr. 423/2007, kas stājās spēkā 2007. gada 20. aprīlī.
Šīs regulas 3. apsvērumā bija teikts:
“[Kopējā nostājā 2007/140 paredzētie ierobežojošie] pasākumi ir Eiropas Kopienas dibināšanas līguma darbības jomā, tādēļ, jo īpaši, lai nodrošinātu to, ka uzņēmēji visās dalībvalstīs tos piemēro vienādi, ir nepieciešami Kopienas tiesību akti pasākumu īstenošanai, ciktāl tas attiecas uz Kopienu.”
Minētās regulas 1. panta h) un j) punktā bija paredzēts:
“Tikai šajā regulā izmanto šādas definīcijas:
[..]
h)
“līdzekļu iesaldēšana” ir tādas līdzekļu kustības, pārskaitīšanas, maiņas, izmantošanas, pieejas tiem vai darbības ar tiem nepieļaušana, kas jebkādā veidā varētu mainīt to apjomu, summu, atrašanās vietu, īpašnieku, valdītāju, veidu, galamērķi vai izraisīt citas pārmaiņas, kuru dēļ līdzekļus varētu izmantot, tostarp veikt vērtspapīru portfeļa pārvaldību;
[..]
j)
“saimniecisko resursu iesaldēšana” ir liegums izmantot saimnieciskos resursus, lai iegūtu līdzekļus, preces vai pakalpojumus jebkādā veidā, tostarp – bet ne tikai –, tos pārdodot, iznomājot vai ieķīlājot.”
Šīs pašas regulas 7. pantā bija noteikts:
“1.   Iesaldē visus līdzekļus un saimnieciskos resursus, kas ir IV pielikumā minēto personu, vienību vai struktūru īpašumā, valdījumā, turējumā vai kontrolē. Regulas IV pielikumā iekļauj personas, vienības un struktūras, ko norādījusi [..] Drošības padome vai Sankciju komiteja saskaņā ar [..] [Rezolūcijas] 1737 (2006) 12. punktu.
[..]
3.   Nekādus līdzekļus vai saimnieciskos resursus nedara tieši vai netieši pieejamus IV un V pielikumā minētajām fiziskajām vai juridiskajām personām, vienībām vai struktūrām vai to interesēs.
4.   Ir aizliegts apzināti un tīši piedalīties darbībās, kuru mērķis vai iznākums ir tieši vai netieši apiet 1., 2. un 3. punktā minētos pasākumus.”
Saskaņā ar Regulas Nr. 423/2007 8. pantu:
“Atkāpjoties no 7. panta, dalībvalstu kompetentās iestādes, kas norādītas interneta vietnēs, kuras minētas III pielikumā, var atļaut atbrīvot konkrētus iesaldētos līdzekļus vai saimnieciskos resursus, ja ir ievēroti šādi nosacījumi:
a)
uz līdzekļiem vai saimnieciskajiem resursiem attiecas tiesisks [tiesas], administratīvs vai arbitrāžas [šķīrējtiesas] noteikts apgrūtinājums, kas noteikts pirms 2006. gada 23. decembra, [..];
[..].”
Šīs regulas 9. pantā bija paredzēts:
“Atkāpjoties no 7. panta un ar noteikumu, ka IV vai V pielikumā minētai personai, vienībai vai struktūrai saskaņā ar līgumu vai nolīgumu, ko attiecīgā persona, vienība vai struktūra noslēgusi, vai saskaņā ar saistībām, kas attiecīgajai personai, vienībai vai struktūrai radušās pirms dienas, kad Sankciju komiteja, Drošības padome vai Padome ir norādījusi minēto personu, vienību vai struktūru, dalībvalstu kompetentās iestādes, kas norādītas interneta vietnēs, kuras minētas III pielikumā, ar nosacījumiem, kādus tās uzskata par piemērotiem, var atļaut atbrīvot konkrētus iesaldētus līdzekļus vai saimnieciskos resursus, ja ir ievēroti šādi nosacījumi:
a)
attiecīgā kompetentā iestāde ir konstatējusi, ka:
i)
līdzekļi vai saimnieciskie resursi IV vai V pielikumā minētai personai, vienībai vai struktūrai ir jāizmanto, lai veiktu maksājumu;
ii)
līgums, nolīgums vai saistības neveicinās I un II pielikumā minēto preču un tehnoloģiju ražošanu, pārdošanu, iegādi, nodošanu, eksportu, importu, transportēšanu, un izmantošanu; un
iii)
maksājums nav pretrunā 7. panta 3. punktam;
b)
ja piemēro 7. panta 1. punktu, – attiecīgā dalībvalsts ir paziņojusi Sankciju komitejai par minēto konstatējumu un savu nodomu piešķirt atļauju, un Sankciju komiteja desmit darba dienu laikā pēc paziņojuma iesniegšanas nav iebildusi pret šādu rīcību; un
c)
ja piemēro 7. panta 2. punktu, – attiecīgā dalībvalsts par minēto savas kompetentās iestādes konstatējumu un nodomu piešķirt atļauju ir paziņojusi citām dalībvalstīm un Komisijai vismaz divas nedēļas pirms atļaujas piešķiršanas.”
Minētās regulas 10. pantā bija noteikts:
“1.   Atkāpjoties no 7. panta, dalībvalstu kompetentās iestādes, kas norādītas interneta vietnēs, kuras minētas III pielikumā, ar nosacījumiem, kādus tās uzskata par piemērotiem, var atļaut atbrīvot konkrētus iesaldētus līdzekļus vai saimnieciskos resursus vai atļaut padarīt pieejamus konkrētus iesaldētus līdzekļus vai saimnieciskos resursus, ja ir ievēroti šādi nosacījumi:
a)
attiecīgā kompetentā iestāde ir konstatējusi, ka līdzekļi vai saimnieciskie resursi ir:
i)
vajadzīgi, lai segtu IV vai V pielikumā minēto personu un viņu apgādājamo ģimenes locekļu pamatizdevumus, tostarp maksājumus par pārtikas produktiem, īri vai hipotēku, zālēm un ārstēšanu, nodokļu, apdrošināšanas prēmiju un komunālo pakalpojumu maksājumus;
ii)
paredzēti vienīgi atbilstīgu honorāru samaksai un atlīdzībai par izdevumiem saistībā ar juridiskajiem pakalpojumiem; vai
iii)
paredzēti vienīgi komisijas maksai vai apkalpošanas maksai par iesaldēto līdzekļu vai saimniecisko resursu turēšanu vai pārvaldību; un
[..].
2.   Atkāpjoties no 7. panta, dalībvalstu kompetentās iestādes, kas norādītas interneta vietnēs, kuras minētas III pielikumā, var atļaut atbrīvot konkrētus iesaldētus līdzekļus vai saimnieciskos resursus vai atļaut padarīt pieejamus konkrētus līdzekļus vai saimnieciskos resursus, ja tās ir konstatējušas, ka attiecīgie līdzekļi vai saimnieciskie resursi ir vajadzīgi ārkārtas izdevumiem, ar noteikumu, ka:
a)
atļauja attiecas uz personu, vienību vai struktūru, kas minēta IV pielikumā, – attiecīgā dalībvalsts par minēto konstatējumu ir paziņojusi Sankciju komitejai, un šī komiteja minēto konstatējumu ir apstiprinājusi;
b)
atļauja attiecas uz personu, vienību vai struktūru, kas minēta V pielikumā, – kompetentā iestāde divas nedēļas pirms atļaujas piešķiršanas ir paziņojusi pārējām dalībvalstu kompetentajām iestādēm un Komisijai pamatojumu, kāpēc tā uzskata, ka būtu jāpiešķir īpaša atļauja.
[..]”
Pēc Rezolūcijas 1747 (2007) pieņemšanas Padome pieņēma Kopējo nostāju 2007/246/KĀDP (2007. gada 23. aprīlis), ar ko groza Kopējo nostāju 2007/140 (
OV 2007, L 106, 67. lpp.
).
Komisija pieņēma Regulu (EK) Nr. 441/2007 (2007. gada 20. aprīlis), ar ko groza Regulu Nr. 423/2007 (
OV 2007, L 104, 28. lpp.
). Ar Regulu Nr. 441/2007
Bank Sepah
tika iekļauta Regulas Nr. 423/2007 IV pielikumā ietvertajā sarakstā.
2010. gada 25. oktobrī Padome pieņēma Regulu Nr. 961/2010, ar ko tika atcelta Regula Nr. 423/2007. Savukārt Regula Nr. 961/2010 tika atcelta ar Regulu Nr. 267/2012.
Regulas Nr. 961/2010 1. panta h) un i) punkts, 16. pants, kā arī Regulas Nr. 267/2012 1. panta j) un k) punkts un 23. pants būtībā ir identiski Regulas Nr. 423/2007 1. panta h) un j) punktam, kā arī 7. pantam.
Bank Sepah
nosaukums tika iekļauts Regulas Nr. 961/2010 VII pielikumā un Regulas Nr. 267/2012 VIII pielikumā ietvertajos sarakstos.
Francijas tiesību akti
Le code des procédures civiles d’exécution
Code des procédures civiles d’exécution
[Civiltiesisko izpildes procedūru kodeksa] L. 521‑1. pantā ir noteikts:
“Apķīlāšanu var piemērot visai parādniekam piederošai materiālai un nemateriālai kustamai mantai. Apķīlāšanas rezultātā tā kļūst nepieejama. [..]”
Šā kodeksa L. 522‑1. pantā ir paredzēts:
“Kreditors, kurš saņēmis vai kura turējumā atrodas izpildraksts, ar ko konstatēts, ka likvīdam prasījumam ir pienācis atmaksas termiņš, var uzdot veikt tādu lietu pārdošanu, kuras padarītas nepieejamas, līdz sasniegts tā prasījuma apmērs.”
Minētā kodeksa L. 523‑1. pantā ir noteikts:
“Ja apķīlāšana attiecas uz kādu prasījumu, kura priekšmets ir naudas summa, apķīlāšanas darbības rezultātā tā kļūst nepieejama, līdz tiek sasniegts tiesas atļautais apmērs vai, ja šāda atļauja nav nepieciešama, līdz sasniegts apmērs, par kādu apķīlāšana tiek veikta. Apķīlāšanai ir
Code civil
[Civilkodeksa] 2350. pantā paredzētās konsignācijas sekas.”
Saskaņā ar Civiltiesisko izpildes procedūru kodeksa L. 531‑1. pantu:
“Ar tiesas lēmumu nodrošinājumu var nostiprināt uz nekustamo īpašumu (hipotēka), pamatlīdzekļiem, akcijām, pamatkapitāla daļām un vērtspapīriem (ķīla).”
Šā kodeksa L. 531‑2. pants ir formulēts šādi:
“Lietas, kuras apgrūtinātas ar nodrošinājumu, kas nostiprināts ar tiesas lēmumu, joprojām ir atsavināmas. To cena ir maksājama un sadalāma ar nosacījumiem, kurus nosaka ar
Conseil d’État
[Valsts padomes] dekrētu.
Tomēr starpnieka turētā un pārvaldītā kontā reģistrētu vērtspapīru atsavināšanas gadījumā saņemto cenu var izmantot citu vērtspapīru iegādei, ar kuriem tiek aizstāti pārdotie vērtspapīri.”
Code civil
Code civil
[Civilkodeksa] 2333. pantā ir paredzēts:
“Ķīla ir līgums, ar ko tās devējs piešķir kreditoram tiesības prioritāri –salīdzinājumā ar citiem pašreizējiem vai nākamiem kreditoriem – saņemt samaksu saistībā ar par kustamām lietām vai esošu vai nākamu kustamo lietu kopumu.
[..]”
Šā kodeksa 2350. pantā ir noteikts:
“Nekustamas vai kustamas mantas vai vērtību depozīts vai konsignācija, ko ar tiesas lēmumu piemēro nodrošinājuma vai apķīlāšanas vajadzībām, paredz īpašu izmantojumu un rada prioritāras tiesības 2333. panta izpratnē.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Cour d’appel de Paris
[Parīzes Apelācijas tiesa] (Francija) ar 2007. gada 26. aprīļa spriedumu piesprieda
Bank Sepah
samaksāt
Overseas Financial
un
Oaktree Finance
naudas summas attiecīgi 2500000 ASV dolāru (USD) (aptuveni 1800000 EUR) un 1500000 USD (aptuveni 1100000 EUR) apmērā, kā arī likumiskos procentus par laiku no minētās dienas.
Pēc daļēju maksājumu saņemšanas laikposmā no 2007. līdz 2011. gadam
Overseas Financial
un
Oaktree Finance
2011. gada 2. decembrī lūdza ekonomikas ministru (Francija) uz Regulas Nr. 423/2007 8. panta pamata atļaut atbrīvot atlikušo maksājamo summu.
Overseas Financial
un
Oaktree Finance
iesniedza
tribunal administratif de Paris
[Parīzes Administratīvajā tiesā] (Francija) pieteikumu par to lūguma klusējot izteiktā noraidījuma atcelšanu. Minētā tiesa to noraidīja ar 2013. gada 21. oktobra spriedumu.
2016. gada 17. maijā
Overseas Financial
un
Oaktree Finance
uzdeva iesniegt
Bank Sepah
pieprasījumus veikt maksājumu ar pēdējo brīdinājumu pirms piespiedu atsavināšanas, bet vēlāk, 2016. gada 5. jūlijā, lūdza uzlikt arestu minētās bankas līdzekļiem un apķīlāt no līdzdalības kādā Francijā reģistrētā bankā izrietošās tiesības un vērtspapīrus. Ar 2017. gada 9. janvāra spriedumu
tribunal de grande instance de Paris
[Parīzes Vispārējās pirmās instances tiesas] (Francija) izpildes tiesnesis apstiprināja šo arestu un apķīlāšanu, kā arī pieprasīto summu, kas ietvēra procentus, kuru samaksa bija piespriesta ar
cour d’appel de Paris
2007. gada 26. aprīļa spriedumu.
Bank Sepah
uzskatīja, ka tai ir pienākums samaksāt pamatsummas, kuru samaksa tai tika piespriesta, taču tā nepiekrita tam, ka tā būtu atbildīga par procentiem, un līdz ar to tā šos izpildes pasākumus pārsūdzēja šajā par izpildi atbildīgajā tiesā. Tā citastarp apgalvoja, ka tā nevar būt atbildīga par procentu samaksu, jo savu parādu tā neesot varējusi dzēst nepārvaramas varas apstākļu dēļ, kas izrietot no tās aktīvu iesaldēšanas uz Regulas Nr. 423/2007 pamata un kas esot izraisījuši procentu uzkrāšanās apturēšanu.
Tā kā minētā par izpildi atbildīgā tiesa šo argumentāciju noraidīja,
Bank Sepah
iesniedza apelācijas sūdzību. Ar 2018. gada 8. marta spriedumu
cour d’appel de Paris
šo apelācijas sūdzību noraidīja ar tādu pamatojumu, ka
Bank Sepah
līdzekļu un saimniecisko resursu pagaidu nepieejamība neesot ietekmējusi nokavējuma procentu piemērošanas sākumdatumu.
Turklāt minētā tiesa norādīja, ka, pirmkārt, aplūkojamajos apstākļos ir piemērojams piecu gadu ilgs noilguma termiņš un, otrkārt, nekas neesot liedzis
Overseas Financial
un
Oaktree Finance
aizsardzības nolūkā sākt izpildes pasākumus, kuri būtu varējuši pārtraukt šo noilguma termiņu. Tā kā šādi pasākumi pirms 2016. gada 17. maija pieprasījumiem veikt maksājumu netika veikti, līdz ar to procenti, uz kuriem varēja pretendēt
Overseas Financial
un
Oaktree Finance
, esot bijuši aprēķināmi tikai no 2011. gada 17. maija, tas ir, piecus gadus pirms pieprasījumu veikt maksājumu iesniegšanas.
Gan
Bank Sepah
, gan
Overseas Financial
un
Oaktree Finance
iesniedza kasācijas sūdzību
Cour de cassation
[Kasācijas tiesā] (Francija). Konkrēti,
Overseas Financial
un
Oaktree Finance
iebilda pret minētā apelācijas instances tiesas sprieduma daļu, kas attiecas uz procentiem piemērojamo piecu gadu noilguma termiņu.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa uzskata, ka pamatlietas strīda atrisinājums ir atkarīgs no tā, vai
Overseas Financial
un
Oaktree Finance
varēja pārtraukt noilgumu, īstenojot aizsardzības pasākumu vai piespiedu izpildes pasākumu pret iesaldētajiem
Bank Sepah
aktīviem.
Minētā tiesa norāda, ka nedz Regula Nr. 423/2007, nedz Regulas Nr. 961/2010 un 267/2012 neietver tieši formulētu aizliegumu kreditoram nekavējoties pieprasīt aizsardzības vai piespiedu izpildes pasākumu. Ņemot vērā šajos aktos ietvertās jēdzienu “līdzekļu iesaldēšana” un “saimniecisko resursu iesaldēšana” definīcijas, nevar izslēgt, ka pret iesaldētajiem aktīviem var īstenot pasākumus, uz kuriem neattiecas neviens no šajās definīcijās minētajiem aizliegumiem.
Konkrētāk, tā jautā par iespējamību bez iepriekšējas atļaujas sākt tādus aizsardzības pasākumus kā apķīlāšana un ar tiesas lēmumu nostiprināts nodrošinājums, kuriem nav atributīvas (piešķirošas) iedarbības. Proti, pirmkārt, nodrošinājums, kas ar tās lēmumu nostiprināts uz nekustamo īpašumu, proti, hipotēka, vai pamatlīdzekļiem, akcijām, pamatkapitāla daļām un vērtspapīriem, proti, ķīla, neradot attiecīgās lietas vai tiesību īpašniekam pienākumu tās nodot/cedēt un neskarot tā tiesības izvēlēties personu, kurai tas šādi nodod/cedē. Tā vienīgās sekas būtu tāds, ka gadījumā, ja tiek nodotas lietas un tiesības, uz kurām tas nostiprināts, tās personas prasījums, kas nostiprinājusi nodrošinājumu, ir jāapmierina prioritāri no nodošanas/cesijas cenas. Otrkārt, apķīlāšanai arī nebūtu atributīvas (piešķirošas) iedarbības, jo apķīlātās lietas, prasījumi un tiesības gan paliek parādnieka īpašumā, bet sekas ir konsignācija, kura savukārt paredz īpašu izmantojumu un rada prioritāras tiesības Civilkodeksa izpratnē.
Tomēr iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai šādiem pasākumiem nebūtu tādas sekas, ka tiktu mainīts līdzekļu, uz kuriem tie attiecas, “galamērķis” jēdziena “līdzekļu iesaldēšana” definīcijas izpratnē vai – vispārīgāk – tie nevarētu pieļaut iesaldēto līdzekļu un saimniecisko resursu “izmantošanu” Regulu Nr. 423/2007, 961/2010 un 267/2012 izpratnē. Turklāt tā jautā, vai, lai sniegtu atbildi uz šo jautājumu, nozīmīgs ir apstāklis, ka prasījuma pamats nav saistīts ar Irānas kodolprogrammu vai ballistisko raķešu programmu un ka tas radies pirms
Bank Sepah
aktīvu iesaldēšanas.
Šādos apstākļos
Cour de cassation
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Regulas [Nr. 423/2007] 1. panta h) un j) punkts un 7. panta 1. punkts, Regulas [Nr. 961/2010] 1. panta i) un h) punkts un 16. panta 1. punkts, kā arī Regulas [Nr. 267/2012] 1. panta k) un j) punkts un 23. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir tas, ka tāds [..] Civiltiesisko izpildes procedūru kodeksā paredzēts pasākums kā ar tiesas lēmumu nostiprināts nodrošinājums vai apķīlāšana, kurai nav atributīvas (piešķirošas) iedarbības, tiek sākts bez iepriekšējas valsts kompetentās iestādes atļaujas?
2)
Vai, lai atbildētu uz pirmo jautājumu, ir nozīme apstāklim, ka pamats prasījumam, kas piedzenams no personas vai organizācijas, kuras aktīvi ir tikuši iesaldēti, nav saistīts ar Irānas kodolprogrammu vai ballistisko raķešu programmu un ka prasījums ir izvirzīts pirms [Rezolūcijas 1737 (2006)] pieņemšanas?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 423/2007 7. panta 1. punkts kopsakarā ar tās 1. panta h) un j) punktu, Regulas Nr. 961/2010 16. panta 1. punkts kopsakarā ar tās 1. panta h) un i) punktu, kā arī Regulas Nr. 267/2012 23. panta 1. punkts kopsakarā ar tās 1. panta j) un k) punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj, ka attiecībā uz Kopējās ārpolitikas un drošības politikas ietvaros iesaldētiem līdzekļiem un saimnieciskajiem resursiem bez valsts kompetentās iestādes iepriekšējas atļaujas tiek sākti aizsardzības pasākumi, ar kuriem tiek ieviestas attiecīgā kreditora tiesības saņemt maksājumus prioritārā kārtā salīdzinājumā ar citiem kreditoriem, pat ja šādu pasākumu rezultātā minētās lietas netiktu izdalītas no parādnieka mantas.
Vispirms ir jānorāda, ka, tā kā iepriekšējā punktā minētās Regulu Nr. 961/2010 un 267/2012 normas būtībā ir identiskas Regulas Nr. 423/2007 1. panta h) un j) punktam un 7. panta 1. punktam, apsvērumi attiecībā uz pēdējās minētās regulas normām ir izmantojami arī attiecībā uz abu pirmo regulu normām.
Ir jānorāda, ka Regulas Nr. 423/2007 7. panta 1. punktā ir paredzēts, ka iesaldē visus līdzekļus un saimnieciskos resursus, kas ir to personu, vienību vai struktūru īpašumā, valdījumā, turējumā vai kontrolē, kuras minētas IV pielikumā.
Jēdzieni “līdzekļu iesaldēšana” un “saimniecisko resursu iesaldēšana” ir definēti attiecīgi šīs regulas 1. panta h) punktā un 1. panta j) punktā.
Regulas Nr. 423/2007 1. panta h) punktā jēdziens “līdzekļu iesaldēšana” ir definēts kā “tādas līdzekļu kustības, pārskaitīšanas, maiņas, izmantošanas, pieejas tiem vai darbības ar tiem nepieļaušana, kas jebkādā veidā varētu mainīt to apjomu, summu, atrašanās vietu, īpašnieku, valdītāju, veidu, galamērķi vai izraisīt citas pārmaiņas, kuru dēļ līdzekļus varētu izmantot, tostarp veikt vērtspapīru portfeļa pārvaldību.”
No šīs definīcijas izriet, ka ar līdzekļu iesaldēšanu ir paredzēts pēc iespējas ierobežot darbības, kas varētu tikt sāktas attiecībā pret iesaldētajiem līdzekļiem, un par to liecina paredzēto gadījumu lielais skaits un vārdu “jebkāda veida” izmantojums. Savienības likumdevējs, kas paredzējis veikt “jebkādus pasākumus”, ir plaši definējis arī līdzekļus, kas izmantojami, lai panāktu šo darbību ierobežošanu.
Iepriekš izklāstītie apsvērumi ir attiecināmi arī uz jēdzienu “saimniecisko resursu iesaldēšana”. Proti, šis jēdziens Regulas Nr. 423/2007 1. panta j) punktā ir definēts kā “liegums izmantot saimnieciskos resursus, lai iegūtu līdzekļus, preces vai pakalpojumus jebkādā veidā, tostarp – bet ne tikai –, tos pārdodot, iznomājot vai ieķīlājot”.
No tā izriet, ka Regulā Nr. 423/2007 minētie jēdzieni “līdzekļu iesaldēšana” un “saimniecisko resursu iesaldēšana” ir definēti ļoti plaši.
Attiecībā uz tādiem pasākumiem kā pamatlietā aplūkojamie, ar kuriem tiek ieviestas attiecīgā kreditora tiesības saņemt maksājumus prioritārā kārtā salīdzinājumā ar citiem kreditoriem, ir konstatējams – kā norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 55.–61. punktā –, ka šādu pasākumu rezultātā tiek mainīts iesaldēto līdzekļu galamērķis un iesaldētos saimnieciskos resursus var izmantot, lai iegūtu līdzekļus, preces vai pakalpojumus.
No tā izriet, ka šādi pasākumi ietilpst jēdzienos “līdzekļu iesaldēšana” un “saimniecisko resursu iesaldēšana” Regulas Nr. 423/2007 1. panta h) un j) punkta un 7. panta 1. punkta izpratnē.
Šaubas par minēto secinājumu nevar radīt apstāklis, ka šādu pasākumu rezultātā nenotiktu lietu izdalīšana no parādnieka mantas.
Pirmkārt, jēdziens “līdzekļu iesaldēšana” ietver līdzekļu jebkāda veida izmantošanu, kas citastarp varētu mainīt šo līdzekļu galamērķi, pat ja šādai līdzekļu izmantošanas rezultātā līdzekļi netiek izdalīti no parādnieka mantas.
Otrkārt, jēdziena “saimniecisko resursu iesaldēšana” definīcijā kā piemērs ir minēta saimniecisko resursu izmantošana, tos ieķīlājot. Tomēr šādam pasākumam nav tādu seku, ka lietas tiktu izdalītas no parādnieka mantas.
Līdz ar to ir konstatējams, ka pašās jēdzienu “līdzekļu iesaldēšana” un “saimniecisko resursu iesaldēšana” definīcijās citastarp ir paredzēti pasākumi, kuriem nav tādu seku, ka lietas tiktu izdalītas no parādnieka mantas.
Šāda interpretācija atbilst Regulas Nr. 423/2007, ar ko īsteno pret Irānas Islāma Republiku pieņemtos ierobežojošos pasākumus, mērķiem.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka ar Regulu Nr. 423/2007 – saskaņā ar tās 3. apsvērumu – tiek nodrošināta Kopējās nostājas 2007/140 īstenošana, kura ir pieņemta, lai Savienībā tiktu sasniegti Rezolūcijas 1737 (2006) mērķi un lai tādējādi tiktu īstenota šī rezolūcija. Tātad minētās regulas interpretācijas nolūkos ir jāņem vērā iepriekš norādītās rezolūcijas teksts un mērķis (spriedums, 2011. gada 21. decembris, Afrasiabi u.c.,
C‑72/11
,
EU:C:2011:874
,
43.
punkts).
Taču gan no Rezolūcijas 1737 (2006), it īpaši tās 2. un 12. punkta, gan no Kopējās nostājas 2007/140, it īpaši tās 1. un 9. apsvēruma, nepārprotami izriet, ka pret Irānas Islāma Republiku noteikto ierobežojošo pasākumu mērķis ir preventīvs tādā nozīmē, ka ar tiem ir paredzēts novērst kodolieroču izplatīšanas risku šajā valstī (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 21. decembris, Afrasiabi u.c.,
C‑72/11
,
EU:C:2011:874
,
44.
punkts).
Tādējādi ar līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšanas pasākumiem ir paredzēts novērst to, ka attiecīgie aktīvi tiktu izmantoti, lai iegūtu līdzekļus, preces vai pakalpojumus, ar kuriem Irānā varētu tikt veicināta kodolieroču izplatīšana, pret kuru ir vērsta Rezolūcija 1737 (2006), Kopējā nostāja 2007/140 un Regula Nr. 423/2007 (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 21. decembris, Afrasiabi u.c.,
C‑72/11
,
EU:C:2011:874
,
46.
punkts).
Kā norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 50. punktā, lai sasniegtu šos mērķus, ir ne tikai leģitīmi, bet arī nepieciešami jēdzienus “līdzekļu iesaldēšana” un “saimniecisko resursu iesaldēšana” interpretēt plaši, jo ir jānovērš jebkāda iesaldēto aktīvu izmantošana, kas ļautu apiet attiecīgās regulas un izmantot sistēmas nepilnības.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ir konstatējams, ka līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšana, kas paredzēta Regulas Nr. 423/2007 7. panta 1. punktā kopsakarā ar šīs regulas 1. panta h) un j) punktu, attiecībā uz iesaldētiem aktīviem nepieļauj sākt aizsardzības pasākumus, ar kuriem ievieš attiecīgā kreditora tiesības saņemt maksājumus prioritārā kārtā salīdzinājumā ar citiem kreditoriem, pat ja šādiem pasākumiem nav tādas iedarbības, ka šīs lietas tiktu izdalītas no parādnieka mantas.
Vēl ir jāprecizē, ka, lai gan Regulas Nr. 423/2007 7. pantā arī attiecībā uz šiem pasākumiem ir izvirzīts sarakstā iekļauto fizisko un juridisko personu līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšanas princips, tomēr valsts kompetentā iestāde var dot iepriekšēju atļauju atbilstoši šīs regulas 8.–10. pantā paredzētajām atkāpēm, ja vien ir izpildīti tajos minētie nosacījumi.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 423/2007 7. panta 1. punkts kopsakarā ar tās 1. panta h) un j) punktu, Regulas Nr. 961/2010 16. panta 1. punkts kopsakarā ar tās 1. panta h) un i) punktu, kā arī Regulas Nr. 267/2012 23. panta 1. punkts kopsakarā ar tās 1. panta j) un k) punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj, ka attiecībā uz Kopējās ārpolitikas un drošības politikas ietvaros iesaldētiem līdzekļiem un saimnieciskiem resursiem bez valsts kompetentās iestādes iepriekšējas atļaujas tiek sākti aizsardzības pasākumi, ar kuriem tiek ieviestas attiecīgā kreditora tiesības saņemt maksājumus prioritārā kārtā salīdzinājumā ar citiem kreditoriem, pat ja šādiem pasākumiem nav tādas iedarbības, ka šīs lietas tiktu izdalītas no parādnieka mantas.
Par otro jautājumu
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai, lai atbildētu uz pirmo jautājumu, nozīmīgs ir apstāklis, ka no fiziskas vai juridiskas personas, kuras līdzekļi vai saimnieciskie resursi ir iesaldēti, piedzenama prasījuma pamats nav saistīts ar Irānas kodolprogrammu vai ballistisko raķešu programmu un tas ir radies pirms Rezolūcijas 1737 (2006) pieņemšanas.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka ar Regulas Nr. 423/2007 1. panta h) un j) punktu un attiecīgajās Regulu Nr. 961/2010 un 267/2012 normās ietvertajām jēdzienu “līdzekļu iesaldēšana” un “saimniecisko resursu iesaldēšana” definīcijām nav ieviests nošķīrums atkarībā no tāda prasījuma pamata, kas piedzenams no fiziskas vai juridiskas personas, uz kuru attiecas ierobežojošie pasākumi.
Turklāt Regulas Nr. 423/2007 7. panta 1. punktā un attiecīgajās Regulu Nr. 961/2010 un 267/2012 normās nav arī paredzēts, ka līdzekļu vai saimniecisko resursu iesaldēšanas gadījumā būtu jāievēro nošķīrums atkarībā no šā prasījuma pamata.
Kā norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 68. punktā, šādos apstākļos iespēja attiecībā uz iesaldētajiem aktīviem īstenot tādu pasākumu kā aizsardzības pasākums, ir jāvērtē, ņemot vērā tikai šā pasākuma izraisītās tiesiskās sekas, nevis ar šo pasākumu saistītā prasījuma pamatu.
Vēl ir jāpiebilst, ka Regulas Nr. 423/2007 8.–10. pantā, kuros detalizēti izklāstīti ierobežojoši nosacījumi, ar kādiem valsts kompetentās iestādes var atļaut konkrētus pasākumus, kuru iedarbība ir pretēja līdzekļu vai saimniecisko resursu iesaldēšanai, nav norāžu par situācijām, kurās piedzenamā prasījuma pamats nebūtu saistīts ar Irānas kodolprogrammu vai ballistisko raķešu programmu un būtu radies pirms Rezolūcijas 1737 (2006).
Turklāt, ja būtu jāņem vērā apstāklis, ka prasījuma pamats nav saistīts ar šo programmu un attiecas uz laiku pirms Rezolūcijas 1737(2006), katrā konkrētajā gadījumā būtu jāpierāda, ka faktiski pastāv šāds apstāklis, un tas faktiski radītu risku, ka līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšana tiks apieta, un dalībvalstīm nāktos risināt delikātas problēmas īstenošanas jomā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2007. gada 11. oktobris, Möllendorf un Möllendorf‑Niehuus,
C‑117/06
,
EU:C:2007:596
,
58.
punkts).
Turklāt Tiesa jau ir spriedusi, ka tāda Savienības akta mērķu svarīgums, ar ko nosaka ierobežojošus pasākumus, var attaisnot negatīvas, pat ievērojamas sekas konkrētiem ekonomikas dalībniekiem, tostarp tiem, kuri nav atbildīgi par situāciju, kuras dēļ ir veikti attiecīgie pasākumi, bet kuru tiesības uz īpašumu citastarp tādējādi tiek aizskartas (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2008. gada 3. septembris, Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija,
C‑402/05 P un C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
,
361.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz otro jautājumu ir jāatbild – apstāklis, ka no fiziskas vai juridiskas personas, kuras līdzekļi vai saimnieciskie resursi ir iesaldēti, piedzenama prasījuma pamats nav saistīts ar Irānas kodolprogrammu vai ballistisko raķešu programmu un tas ir radies pirms Rezolūcijas 1737 (2006) pieņemšanas, nav nozīmīgs, atbildot uz pirmo jautājumu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

1)
Padomes Regulas (EK) Nr. 423/2007 (2007. gada 19. aprīlis) par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu 7. panta 1. punkts kopsakarā ar Regulas Nr. 423/2007 1. panta h) un j) punktu, Padomes Regulas (ES) Nr. 961/2010 (2010. gada 25. oktobris), ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu un atceļ Regulu (EK) Nr. 423/2007, 16. panta 1. punkts kopsakarā ar Regulas Nr. 961/2010 1. panta h) un i) punktu, kā arī Padomes Regulas (ES) Nr. 267/2012 (2012. gada 23. marts) par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu un Regulas (ES) Nr. 961/2010 atcelšanu 23. panta 1. punkts kopsakarā ar Regulas Nr. 267/2012 1. panta j) un k) punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj, ka attiecībā uz Kopējās ārpolitikas un drošības politikas ietvaros iesaldētiem līdzekļiem un saimnieciskajiem resursiem bez valsts kompetentās iestādes iepriekšējas atļaujas tiek sākti aizsardzības pasākumi, ar kuriem tiek ieviestas attiecīgā kreditora tiesības saņemt maksājumus prioritārā kārtā salīdzinājumā ar citiem kreditoriem, pat ja šādiem pasākumiem nav tādas iedarbības, ka šīs lietas tiktu izdalītas no parādnieka mantas.

2)
Apstāklis, ka tāda prasījuma pamats, kas piedzenams no fiziskas vai juridiskas personas, kuras līdzekļi vai saimnieciskie resursi ir iesaldēti, nav saistīts ar Irānas kodolprogrammu vai ballistisko raķešu programmu un attiecas uz laiku pirms Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padomes 2006. gada 23. decembra Rezolūcijas 1737 (2006) pieņemšanas, nav nozīmīgs, atbildot uz pirmo prejudiciālo jautājumu.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.