CELEX: 62017CJ0090
Ennakkoratkaisupyyntö
Direktiivi 2003/96/EY
Energiatuotteiden ja sähkön verotus
21 artiklan 5 kohdan kolmas alakohta
Yksikkö, joka tuottaa sähköä omaan käyttöönsä
Pienet sähköntuottajat
14 artiklan 1 kohdan a alakohta
Sähkön tuottamiseen käytettävät energiatuotteet
Verovapautusta koskeva velvollisuus

Ennakkoratkaisupyyntö koskee energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta 27.10.2003 annetun neuvoston direktiivin 2003/96/EY (
EUVL 2003, L 283, s. 51
) 21 artiklan 5 kohdan kolmannen alakohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Turbogás – Produtora Energética SA (jäljempänä Turbogás) ja Autoridade Tributária e Aduaneira (vero- ja tulliviranomainen, Portugali) ja jossa on kyse Turbogásin itse käyttämän sähkön verotukseen liittyvästä veronoikaisusta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivin 2003/96 johdanto-osan 2–5 ja 24 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(2)
Sellaisten yhteisön säännösten puuttuminen, joiden mukaisesti sähköön ja muihin energiatuotteisiin kuin kivennäisöljyihin sovelletaan vähimmäisverokantaa, voi haitata sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa.
(3)
Sisämarkkinoiden moitteeton toiminta ja yhteisön muiden politiikkojen tavoitteiden toteutuminen edellyttävät, että useimpien energiatuotteiden osalta, sähkö, maakaasu ja hiili mukaan luettuina, vahvistetaan verotuksen vähimmäistasot yhteisön tasolla.
(4)
Merkittävät erot jäsenvaltioiden energiaverotuksen osalta soveltamien kansallisten verotasojen välillä voivat osoittautua haitallisiksi sisämarkkinoiden moitteettomalle toiminnalle.
(5)
Kansallisissa verotasoissa nykyisin esiintyviä eroja voidaan tasoittaa vahvistamalla asianmukaiset yhteisön vähimmäisverotasot.
– –
(24)
Jäsenvaltioiden on syytä antaa soveltaa eräitä muita vapautuksia tai alhaisempia verotasoja, kun se ei haittaa sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa eikä saa aikaan kilpailun vääristymiä.”
Kyseisen direktiivin 14 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Sen lisäksi, mitä [valmisteveron alaisia tuotteita koskevasta yleisestä järjestelmästä sekä näiden tuotteiden hallussapidosta, liikkumisesta ja valvonnasta 25.2.1992 annetussa neuvoston] direktiivissä 92/12/ETY [(
EYVL 1992, L 76, s. 1
), sellaisena kuin se on muutettuna 20.7.2000 annetulla neuvoston direktiivillä 2000/47/EY (
EYVL 2000, L 193, s. 73
),] säädetään veronalaisten tuotteiden vapauttamisesta verosta tiettyjen käyttötarkoitusten perusteella ja sanotun kuitenkaan rajoittamatta yhteisön muiden säännösten soveltamista, jäsenvaltioiden on vapautettava verosta jäljempänä luetellut tuotteet edellytyksin, jotka jäsenvaltioiden on vahvistettava verovapautuksien oikean ja selkeän soveltamisen varmistamiseksi ja veropetosten, veron kiertämisen tai muiden väärinkäytösten estämiseksi:
a)
energiatuotteet ja sähkö, joita käytetään sähkön tuottamiseen, sekä sähkö, jota käytetään sähköntuotantokyvyn säilyttämiseen. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin ympäristöpoliittisista syistä määrätä näille tuotteille veroja ilman, että niiden tarvitsee noudattaa tässä direktiivissä vahvistettuja vähimmäisverotasoja. Tällöin näiden tuotteiden verotusta ei oteta huomioon 10 artiklassa tarkoitetun vähimmäistason noudattamista laskettaessa.”
Direktiivin 2003/96 21 artiklan 5 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Sovellettaessa direktiivin 92/12/ETY 5 ja 6 artiklaa sähkö ja maakaasu ovat verotettavia tuotteita, ja verosaatava syntyy jakelijan tai jälleenjakelijan toimittaessa tuotteen. Kun tuote toimitetaan kulutettavaksi muuhun kuin siihen jäsenvaltioon, jonne jakelija tai jälleenjakelija on sijoittautunut, toimitusjäsenvaltion vero peritään siltä yritykseltä, jonka on oltava rekisteröity toimitusjäsenvaltiossa. Vero määrätään ja kannetaan kaikissa tapauksissa kunkin jäsenvaltion säätämien menettelyjen mukaisesti.
– –
Yksikköä, joka tuottaa sähköä omaan käyttöönsä, pidetään jakelijana. Poiketen siitä, mitä 14 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään, jäsenvaltiot voivat myöntää tällaisille pienille sähköntuottajille verovapautuksen edellyttäen, että ne verottavat kyseisen sähkön tuottamiseen käytettyjä energiatuotteita.
– –”
Portugalin oikeus
Valmisteverolain (Código dos Impostos Especiais de Consumo, jäljempänä CIEC) 4 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1 –   Verovelvollisia, joilta peritään valmisteveroa, ovat
– –
b)
sähköä loppukäyttäjille toimitettaessa erityisessä lainsäädännössä määritellyt sähkön markkinoille saattajat, sähköajoneuvoille tarkoitetun sähkön markkinoille saattajat, sähköä suoraan loppukuluttajille myyvät tuottajat, sähköä omaan käyttöönsä tuottavat yksiköt sekä sähköä järjestäytyneiltä markkinoilta ostavat loppukuluttajat
– –”
CIEC:n 7 §:n sanamuoto on seuraava:
”1 –   Verotettava tapahtuma on edellä 5 §:ssä mainittujen tuotteiden tuotanto, maahantuonti tai siirtäminen maahan toisesta jäsenvaltiosta.
2 –   Edellä 1 momentissa säädetystä poiketen verotettava tapahtuma on se, että erityisessä lainsäädännössä määritelty markkinoille saattaja toimittaa sähköä tai maakaasua loppukuluttajalle.”
CIEC:n 9 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1 –   Tässä laissa valmisteveron alaisten tuotteiden kulutukseen luovuttamisena pidetään
– –
g)
sähkön toimittamista loppukuluttajalle, omaa kulutusta ja sitä, että loppukuluttajat ostavat sähköä järjestäytyneiltä markkinoilta
– –”
CIEC:n 88 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1 –   Polttoaine- ja energiaveron alaisia tuotteita ovat
– –
d)
CN-koodiin 2716 kuuluva sähkö
– –
6 –   Polttoaine- ja energiaveron alaisia tuotteita eivät ole näiden tuotteiden tuotantolaitoksessa kulutetut kyseiset tuotteet lukuun ottamatta niiden tuotantoon liittymättömiä käyttötarkoituksia.”
CIEC:n 89 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1 –   Polttoaine- ja energiaverosta on vapautettu tuotteet, joita todistettavasti
– –
d)
käytetään sähköntuotantoon, sähkön ja lämmön tuottamiseen (yhteistuotanto) tai kaupunkikaasun tuottamiseen yksiköissä, joiden pääasiallinen toimiala kyseinen tuotanto on, kun kyseessä ovat CN-koodeihin 2701, 2702 ja 2704, 271019 61–2710 19 69 ja 2711 kuuluvat tuotteet – –
– –
2 –   Verosta on vapautettu sähkö, jota todistettavasti
a)
käytetään sähkön tuottamiseen ja sähköntuotantokyvyn säilyttämiseen
– –”
CIEC:n 96 bis §:ssä säädetään seuraavaa:
”1 –   Sovellettavan lainsäädännön mukaisesti rekisteröityjen tai luvan saaneiden sähkön markkinoille saattajien, jotka toimittavat sähköä loppukuluttajalle, mukaan lukien sähkökäyttöisiin ajoneuvoihin tarkoitetun sähkön markkinoille saattajat, on rekisteröidyttävä toimivaltaisessa tullitoimistossa tämän lain mukaisten verovelvollisuuksien täyttämiseksi.
– –
3 –   Kulutukseen luovutetuksi ilmoitettavan sähkön määrä on määrä, joka on laskutettu asiakkaina olevilta loppukuluttajilta.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Turbogás harjoittaa lämpöön perustuvaa sähköntuotantoa. Sillä on Tapada do Outeirossa (Portugali) kombivoimalaitos (jäljempänä lämpövoimala). Mainitun lämpövoimalan kapasiteetti on 990 megawattia sähköä maakaasulla ja tarvittaessa kaasuöljyllä tuotettuna. Lämpövoimalan tuotanto vastaa noin 9:ää prosenttia kansallisesta energiantuotannosta.
Kansallisessa sähköjärjestelmässä Turbogásia pidetään tuottajana, ja se kuuluu sähköntuotantoalan osalta sähköntuotantoa koskevassa oikeudellisessa järjestelmässä tavallisen järjestelmän piiriin.
Pieni osa lämpövoimalan tuottamasta sähköstä kulutetaan myös voimalan sisäiseen toimintaan. Mainittu kulutus tapahtuu samanaikaisesti sähköntuotantoprosessin kanssa, ja se kuuluu kyseiseen prosessiin. Turbogásilla ei ollut 1.1.2012 ja 31.12.2013 välisenä ajanjaksona (jäljempänä merkityksellinen ajanjakso) mittareita, joiden avulla olisi ollut mahdollista mitata itse kulutetun sähkön määrä, eikä kyseisen sähkön määrään liittyviä asiakirjoja ollut myöskään olemassa, koska mitään liiketointa ei tehty.
Turbogásilla ei kyseisenä ajanjaksona ollut sen laitosten sähkönkulutusta koskevaa CIEC:n 89 §:n mukaista vapautusta, se ei ollut rekisteröitynyt sähköalan toimijaksi eikä sillä ollut myöskään sellaisen toimijan asemaa, joka on vapautettu valmisteverosta sähkön käytön osalta.
Vuoden 2014 aikana Turbogásissa tehtiin merkityksellistä ajanjaksoa koskeva verotarkastus. Vero- ja tulliviranomaisen mukaan Turbogás oli laiminlyönyt CIEC:n 10 §:ssä säädetyn kulutusta koskevan ilmoituksen tekemisen itse käyttämänsä sähkön määrän osalta. Koska tätä tarkoitusta varten asennettuja mittareita ei ollut, mainitun määrän määrittämiseksi kyseisessä tarkastuksessa Turbogásin toimittamia tietoja vertailtiin Direção-Geral de Energia e Geologian (energian ja geologian pääosasto, Portugali) toimittamiin tietoihin.
Tässä yhteydessä katsottiin, että Turbogásin oli maksettava polttoaine- ja energiaveroa itse kuluttamansa sähkön määrästä ja että kyseinen vero oli 71197,17 euroa, mihin lisättiin viivästyskorkoa 4986,52 euroa. Mainittua veroa koskeva verotuspäätös annettiin Turbogásille tiedoksi 5.8.2014, ja se maksoi näin maksuunpannun määrän 14.8.2014.
Verohallinnolle tehtiin oikaisuvaatimus kyseisestä verotuspäätöksestä. Oikaisuvaatimus hylättiin 7.1.2016 tehdyllä päätöksellä.
Turbogás teki 20.4.2016 hakemuksen veroasioiden välimiesoikeuden perustamiseksi riidanalaisen verotuspäätöksen ja kyseisestä päätöksestä tehdyn oikaisuvaatimuksen hylkäämisen lainvastaisuuden toteamiseksi. Välimiesoikeus perustettiin 1.7.2016.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan pääasian ratkaisu riippuu direktiivin 2003/96 21 artiklan 5 kohdan kolmannen alakohdan tulkinnasta. Mainitun säännöksen ensimmäisessä virkkeessä säädetään, että yksikköä, joka tuottaa sähköä omaan käyttöönsä, pidetään jakelijana. Portugalinkielisessä toisinnossa mainitun säännöksen toisessa virkkeessä säädetään välimiesoikeuden mukaan kuitenkin, että ”nämä pienet tuottajat” voidaan vapauttaa verosta. Näin ollen on määritettävä, onko ainoastaan pieniä sähköntuottajia pidettävä jakelijoina.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että mainitun artiklan tulkintaongelmat johtuvat eroista kyseisen säännöksen portugalinkielisen toisinnon ja muiden kielitoisintojen välillä.
Tässä tilanteessa Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa) (veroasioiden välimiesoikeus (hallinnollinen välimiesmenettelykeskus), Portugali) päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko direktiivin [2003/96] 21 artiklan 5 kohdan kolmannessa alakohdassa tarkoitettujen sähköä omaan käyttöönsä tuottavien yksiköiden oltava pieniä sähköntuottajia, jotta niitä pidettäisiin jakelijoina ja verotettaisiin 21 artiklan 5 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti, minkä seurauksena muut sähköä omaan käyttöönsä tuottavat yksiköt (jotka eivät ole pieniä sähköntuottajia) jäävät kyseisen jakelijan määritelmän ulkopuolelle, vai onko jakelijoina ja 21 artiklan 5 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettuina verovelvollisina pidettävä kaikkia sähköä omaan käyttöönsä tuottavia yksiköitä (riippumatta niiden koosta sekä siitä, onko toiminta pääasiallista vai sivutoimista liiketoimintaa), joita ei vapauteta verosta pieninä sähköntuottajina kyseisen direktiivin 21 artiklan 5 kohdan kolmannen alakohdan toisen virkkeen nojalla?
2)
Voidaanko nyt käsiteltävän asian kohteena olevan kaltaista suurta sähköntuotantoyksikköä, jonka tuottama ja kansalliseen sähköverkkoon myymä sähkö vastaa noin 9:ää prosenttia maan sähkönkulutuksesta, pitää direktiivin [2003/96] 21 artiklan 5 kohdassa tarkoitettuna sähköä omaan käyttöönsä tuottavana yksikkönä, kun se käyttää uuden sähkön tuottamiseen osana tuotantoprosessiaan ainoastaan pienen osan itse tuottamastaan sähköstä?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Kysymyksillään, joita on tarkasteltava yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään lähinnä, onko direktiivin 2003/96 21 artiklan 5 kohdan kolmatta alakohtaa tulkittava niin, että kaikkia yksiköitä, jotka tuottavat sähköä omaan käyttöönsä, muun muassa pääasiassa kyseessä olevaa yksikköä, on niiden koosta ja niiden pääasiallisesta liiketoiminnasta riippumatta pidettävä jakelijoina, joiden sähköä verotetaan kyseisen direktiivin 21 artiklan 5 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti.
Aluksi on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen välille SEUT 267 artiklalla luodussa yhteistyömenettelyssä unionin tuomioistuimen tehtävänä on antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen vastaus, jonka perusteella kansallinen tuomioistuin voi ratkaista siinä vireillä olevan asian. Unionin tuomioistuimen on tämän vuoksi tarvittaessa muotoiltava sille esitetyt kysymykset uudelleen (tuomio 21.12.2011, Evroetil,
C-503/10
,
EU:C:2011:872
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Se, että kansallinen tuomioistuin on muodollisesti esittänyt ennakkoratkaisupyyntönsä viittaamalla joihinkin unionin oikeuden määräyksiin tai säännöksiin, ei estä unionin tuomioistuinta esittämästä tälle kaikkia unionin oikeuden tulkintaan liittyviä seikkoja, jotka saattavat olla hyödyllisiä tämän arvioidessa käsiteltävänään olevaa asiaa, riippumatta siitä, onko kansallinen tuomioistuin viitannut niihin kysymyksissään. Unionin tuomioistuimen on tältä osin poimittava kaikista kansallisen tuomioistuimen esittämistä seikoista ja erityisesti ennakkoratkaisupyynnön perusteluista ne unionin oikeutta koskevat seikat, joita on syytä tulkita, kun otetaan huomioon riidan kohde (tuomio 29.9.2016, Essent Belgium,
C-492/14
,
EU:C:2016:732
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tältä osin on niin, että – kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee – Turbogás riitauttaa polttoaine- ja energiaveron kantamisen lainmukaisuuden tuotetun sähkön sähköntuotantoprosessissa kulutettavan osan osalta. Kuten Euroopan komissio on ehdottanut kirjallisissa huomautuksissaan ja kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 13 ja 27 kohdassa, näin ollen on tutkittava myös mainitunlaisen kulutuksen mahdollista verovapautusta direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan nojalla, sillä siinä vapautetaan verosta energiatuotteet ja sähkö, joita käytetään sähkön tuottamiseen.
Näin ollen esitetyt kysymykset on muotoiltava uudelleen siten, että niillä pyritään selvittämään lähinnä se, onko kyseisen direktiivin 21 artiklan 5 kohdan kolmatta alakohtaa ja 14 artiklan 1 kohdan a alakohtaa tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaista yksikköä, joka tuottaa sähköä omaan käyttöönsä, on sen koosta ja sen pääasiallisesta liiketoiminnasta riippumatta pidettävä ensin mainitussa säännöksessä tarkoitettuna jakelijana, jonka sähkönkulutus sähköntuotannossa kuuluu kuitenkin mainitun 14 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetyn pakollisen verovapautuksen soveltamisalaan.
Ensinnäkin on todettava, että yhtäältä direktiivin 2003/96 21 artiklan 5 kohdan kolmannen alakohdan ensimmäisessä virkkeessä määritellään jakelijaksi yksikkö, joka tuottaa sähköä omaan käyttöönsä. Mainitun direktiivin 21 artiklan 5 kohdan kolmannen alakohdan toisen virkkeen portugalinkielisessä toisinnossa todetaan yhtäältä, että jäsenvaltiot voivat vapauttaa verosta ”estes pequenos produtores”, joka voidaan kääntää suomeksi ”nämä pienet tuottajat”. Direktiivin 2003/96 muissa kielitoisinnoissa, kuten saksan-, englannin- ja ranskankielisessä toisinnossa, ei kuitenkaan käytetä ilmaisua ”nämä pienet tuottajat”, vaan ilmaisua ”pienet tuottajat”.
Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on todennut, tästä seuraa, että mainitusta portugalinkielisestä toisinnosta olisi mahdollista päätellä, että niiden kahden virkkeen, joista direktiivin 2003/96 21 artiklan 5 kohdan kolmas alakohta muodostuu, välillä on yhteys, mikä merkitsisi sitä, että mainitun direktiivin 21 artiklan 5 kohdan kolmannen alakohdan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettujen yksiköiden, jotka tuottavat sähköä omaan käyttöönsä, on ymmärrettävä olevan vain ”pieniä tuottajia”. Näin ollen pääasiassa kyseessä olevan kaltaista yksikköä ei voitaisi pitää sähkön jakelijana. Mainittu tulkinta ei kuitenkaan seuraisi kaikista kyseisen direktiivin kielitoisinnoista.
Tältä osin on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jossakin kieliversiossa käytettyä unionin oikeuden säännöksen sanamuotoa ei voida käyttää tämän säännöksen ainoana tulkintaperusteena eikä sille voida antaa etusijaa muihin kieliversioihin nähden. Unionin oikeuden säännöksiä on nimittäin tulkittava ja sovellettava yhtenäisesti ottaen huomioon kaikki Euroopan unionin kielillä laaditut versiot. Unionin oikeuden säädöksen erikielisten toisintojen poiketessa toisistaan kyseessä olevaa säännöstä on tulkittava sen lainsäädännön systematiikan ja tavoitteen mukaan, jonka osa säännös on (tuomio 20.12.2017, Gusa,
C-442/16
,
EU:C:2017:1004
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Direktiivin 2003/96 21 artiklan 5 kohdan ensimmäisen alakohdan systematiikasta on todettava, että siinä säädetään, että kyseisen veron osalta verotettava tapahtuma on jakelijan suorittama sähkön toimitus.
Tilanteessa, jossa yksikkö tuottaa sähköä omaan käyttöönsä, mainittua sähköä ei kuitenkaan jaella. Tästä syystä mainittu sähkö ei kuuluisi direktiivillä 2003/96 vahvistetun yhdenmukaistetun verotusjärjestelmän piiriin, ellei olisi olemassa erityissäännöksiä, joiden mukaan mainitusta sähköstä kannetaan kyseistä veroa.
Kun mainitun direktiivin 21 artiklan 5 kohdan kolmannessa alakohdassa todetaan, että yksikköä, joka tuottaa sähköä omaan käyttöönsä, on sen koosta ja sen pääasiallisesta liiketoiminnasta riippumatta pidettävä jakelijana, sen tarkoituksena on nimenomaan poistaa mainittu aukko.
Direktiivillä 2003/96 tavoiteltu päämäärä tukee kyseistä tulkintaa. Tältä osin on muistutettava, että kun kyseisellä direktiivillä säädetään energiatuotteiden ja sähkön yhdenmukaistetusta verotusjärjestelmästä, sillä pyritään direktiivin johdanto-osan 2–5 ja 24 perustelukappaleesta ilmenevän mukaisesti edistämään sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa energia-alalla välttämällä muun muassa kilpailun vääristymistä (tuomio 7.9.2017, Hüttenwerke Krupp Mannesmann,
C-465/15
,
EU:C:2017:640
,
kohta ja tuomio 7.3.2018, Cristal Union,
C-31/17
,
EU:C:2018:168
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tätä varten unionin lainsäätäjä on päättänyt erityisesti sähkön osalta – kuten muun muassa energiatuotteiden verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta annettavaa neuvoston direktiiviä koskevan ehdotuksen (
EYVL 1997, C 139, s. 14
) sivulta 5 ilmenee – velvoittaa jäsenvaltiot direktiivin 2003/96 1 artiklasta ilmenevän mukaisesti verottamaan jaettua sähköä, jolloin sen tuotannossa käytettävät energiatuotteet on vastaavasti vapautettava verosta, ja näin on tehtävä sähkön kaksinkertaisen verotuksen estämiseksi (tuomio 7.3.2018, Cristal Union,
C-31/17
,
EU:C:2018:168
,
kohta).
Kyseisestä sähkön myynnistä suoritettavan veron periaatteesta poiketen mainitun direktiivin 21 artiklan 5 kohdan kolmannen alakohdan toisessa virkkeessä annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus vapauttaa verosta pienten tuottajien tuottama sähkö, jonka ne kuluttavat omassa käytössään, sillä edellytyksellä, että jäsenvaltiot verottavat mainitun sähkön tuottamiseen käytettyjä energiatuotteita.
Kun kuitenkin otetaan huomioon direktiivin 2003/96 tavoitteet, mainittu pieniä tuottajia koskeva säännös liittyy yksinomaan niihin yksityiskohtiin, joiden mukaan sähköön sovelletaan yhdenmukaistettua verojärjestelmää, jotta muun muassa vältettäisiin – kuten julkisasiamies ratkaisuehdotuksensa 21 kohdassa huomauttaa – kyseisessä erityisolosuhteessa verottamiseen liittyvät hallinnolliset kustannukset, ilman, että sillä on vaikutusta mainitun direktiivin 21 artiklan 5 kohdan kolmannen alakohdan ensimmäisen virkkeen perusteella myönnettyyn jakelijan asemaan.
Tästä seuraa, että jokaista yksikköä, muun muassa pääasiassa kyseessä olevan kaltaista yksikköä, joka tuottaa sähköä omaan käyttöönsä, on sen koosta ja pääasiallisesta liiketoiminnasta riippumatta pidettävä mainitun direktiivin 21 artiklan 5 kohdan kolmannessa alakohdassa tarkoitettuna jakelijana.
Toiseksi on täsmennettävä, ettei mainittu päätelmä verotettavasta tapahtumasta kyseisen veron osalta kuitenkaan saata kyseenalaiseksi sitä, että sähköä omaan käyttöönsä tuottavan yksikön liiketoiminnalla on merkitystä mainitussa direktiivissä säädettyjä poikkeuksia sovellettaessa.
Direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäistä virkettä, jonka mukaan energiatuotteet ja sähkö, joita käytetään sähkön tuottamiseen, sekä sähkö, jota käytetään sähköntuotantokyvyn säilyttämiseen, vapautetaan verosta, ei nimittäin voi jättää huomiotta arvioitaessa pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen yksikön verotuksellista tilannetta.
Tältä osin on muistutettava siitä, että mainittu säännös velvoittaa jäsenvaltioita, jollei niille direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan toisessa virkkeessä annetusta mahdollisuudesta poiketa kyseisestä vapautusjärjestelmästä ympäristöpoliittisista syistä muuta johdu (ks. vastaavasti tuomio 7.3.2018, Cristal Union,
C-31/17
,
EU:C:2018:168
,
–
kohta). Unionin tuomioistuimen käytettävissä olevasta asiakirja-aineistosta ei kuitenkaan ilmene, että Portugalin tasavalta olisi käyttänyt tätä mahdollisuutta.
Tästä seuraa, että vaikka se, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen yksikkö käyttää osan tuottamastaan sähköstä sähkön tuotantoon, on mainitun direktiivin 21 artiklan 5 kohdan ensimmäisen ja kolmannen alakohdan mukaan verotettava tapahtuma, tämä käyttö on kyseisen direktiivin 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaan vapautettava verosta. Kaikki muut tulkinnat olisivat vastoin direktiivin tavoitteita, sellaisina kuin ne on palautettu mieleen tämän tuomion 34 ja 35 kohdassa. Yhtäältä näin tuotettuun sähköön kohdistuisi nimittäin väistämättä kaksinkertainen verotus. Toisaalta siitä voisi seurata pääasiassa kyseessä olevien kaltaisten yksiköiden ja muiden sähköntuottajien, jotka ovat hankkineet omaa tuotantoaan varten energiatuotteita ja sähköä kolmansilta, keskenään epäyhdenvertaista kohtelua, joka aiheuttaisi kilpailun vääristymiä (ks. vastaavasti tuomio 7.3.2018, Cristal Union,
C-31/17
,
EU:C:2018:168
,
kohta).
On kuitenkin täsmennettävä, että direktiivillä 2003/96 ei säännellä kysymystä siitä, miten näyttö energiatuotteiden käyttämisestä vapautukseen oikeuttaviin tarkoituksiin on esitettävä. Kuten mainitun direktiivin 14 artiklan 1 kohdasta ilmenee, direktiivissä päinvastoin jätetään jäsenvaltioiden tehtäväksi vahvistaa mainitussa säännöksessä tarkoitettujen verovapautusten soveltamisen edellytykset näiden vapautusten oikean ja selkeän soveltamisen varmistamiseksi ja veropetosten, veron kiertämisen tai muiden väärinkäytösten estämiseksi. Kun jäsenvaltiot käyttävät harkintavaltaa, joka niillä on mainitun direktiivin 14 artiklan 1 kohdassa säädetyn vapautuksen edellytysten määrittämisessä, niiden on kuitenkin noudatettava unionin oikeusjärjestykseen kuuluvia yleisiä oikeusperiaatteita, joihin kuuluu muun muassa suhteellisuusperiaate (tuomio 2.6.2016, Polihim-SS,
C-355/14
,
EU:C:2016:403
,
ja
kohta).
Tästä on todettava, että vaikka jäsenvaltiot voivat säätää rahamääräisen seuraamuksen määräämisestä muotovaatimusten noudattamatta jättämisestä (ks. vastaavasti tuomio 2.6.2016, ROZ-ŚWIT,
C-418/14
,
EU:C:2016:400
,
kohta), mainittu muotovaatimusten noudattamatta jättäminen ei voi saattaa kyseenalaiseksi direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetyn pakollisen verovapautuksen myöntämistä, jos sen soveltamisen aineelliset vaatimukset täyttyvät (ks. vastaavasti tuomio 13.7.2017, Vakarų Baltijos laivų statykla,
C-151/16
,
EU:C:2017:537
,
kohta).
Kun kaikki edellä esitetty otetaan huomioon, esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että direktiivin 2003/96 21 artiklan 5 kohdan kolmatta alakohtaa ja 14 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaista yksikköä, joka tuottaa sähköä omaan käyttöönsä, on sen koosta ja sen pääasiallisesta liiketoiminnasta riippumatta pidettävä ensin mainitussa säännöksessä tarkoitettuna jakelijana, jonka sähkönkulutus sähköntuotannossa kuuluu kuitenkin mainitun 14 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetyn pakollisen verovapautuksen soveltamisalaan.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta 27.10.2003 annetun neuvoston direktiivin 2003/96/EY 21 artiklan 5 kohdan kolmatta alakohtaa ja 14 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaista yksikköä, joka tuottaa sähköä omaan käyttöönsä, on sen koosta ja sen pääasiallisesta liiketoiminnasta riippumatta pidettävä ensin mainitussa säännöksessä tarkoitettuna jakelijana, jonka sähkönkulutus sähköntuotannossa kuuluu kuitenkin mainitun 14 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetyn pakollisen verovapautuksen soveltamisalaan.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: portugali.