CELEX: 62017TJ0022
ELFLA
No finansējuma izslēgti izdevumi
Portugāles izdevumi
Regulas (EK) Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta c) apakšpunkts
Pierādījuma par nopietnām un pamatotām šaubām neesamība
Galvenās pārbaudes
Papildpārbaudes

Tiesvedības priekšvēsture
Ar 2007. gada 4. decembra lēmumu Eiropas Kopienu Komisija apstiprināja Azoru salu autonomā reģiona (Portugāle) lauku attīstības programmu 2007.–2013. gadam,
Prorural
, ko saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 1698/2005 (2005. gada 20. septembris) par atbalstu lauku attīstībai no Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA) (
OV 2005, L 277, 1. lpp.
) 18. pantu ir izveidojusi Portugāles Republika.
Saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 1290/2005 (2005. gada 21. jūnijs) par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu (
OV 2005, L 209, 1. lpp.
) 37. pantu Komisija no 2013. gada 17. līdz 21. jūnijam organizēja pārbaudes Pontadegaldā [
Ponta Delgada
] (Portugāle) attiecībā uz
Prorural
īstenošanu.
Ar 2013. gada 12. septembra vēstuli ar atsauces numuru Ares 3036530 (turpmāk tekstā – “2013. gada 12. septembra vēstule”) Komisija paziņoja Portugāles iestādēm izmeklēšanas rezultātus atbilstoši Komisijas Regulas (EK) Nr. 885/2006 (2006. gada 21. jūnijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par to, kā piemērot Padomes Regulu (EK) Nr. 1290/2005 attiecībā uz maksājumu aģentūru un citu struktūru akreditāciju un ELGF un ELFLA grāmatojumu noskaidrošanu (
OV 2006, L 171, 90. lpp.
), 11. panta 1. punktam. Tādējādi tā informēja pēdējās minētās par trūkumiem, ko tā ir konstatējusi attiecībā uz atsevišķām administratīvajām pārbaudēm, kuras tās bija veikušas saskaņā ar Komisijas Regulas (ES) Nr. 65/2011 (2011. gada 27. janvāris), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus, lai īstenotu Padomes Regulu (EK) Nr. 1698/2005 attiecībā uz pārbaudes kārtību, kā arī savstarpējo atbilstību saistībā ar lauku attīstības atbalsta pasākumiem (
OV 2011, L 25, 8. lpp.
), 24. panta 2. punkta d) apakšpunktu, ar ko ir aizstāts Komisijas Regulas (EK) Nr. 1975/2006 (2006. gada 7. decembris), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus, lai īstenotu Padomes Regulu (EK) Nr. 1698/2005 attiecībā uz pārbaudes kārtību, kā arī savstarpējo atbilstību saistībā ar lauku attīstības atbalsta pasākumiem (
OV 2006, L 368, 74. lpp.
), 26. panta 2. punkta d) apakšpunkts.
Konkrētāk, Komisija uzskatīja, ka Portugāles iestāžu veiktās administratīvās pārbaudes neatļauj pienācīgi novērtēt atbalsta lauksaimniecības un mežsaimniecības nozares konkurētspējai trīs saņēmēju deklarēto izmaksu pamatotību, kas attiecas uz pasākumiem, kuru mērķis ir pārstrukturēt un attīstīt fizisko kapitālu, kā arī veicināt jaunievedumus, palielinot pievienoto vērtību lauksaimniecības un mežsaimniecības produktiem, kas minēti Regulas Nr. 1698/2005 20. panta b) punkta iii) apakšpunktā un kas atbilst 123. pasākumam, kurš kodificēts Komisijas Regulas (EK) Nr. 1974/2006 (2006. gada 15. decembris), ar ko īsteno Regulu Nr. 1698/2005 (
OV 2006, L 368, 15. lpp.
), II pielikumā (turpmāk tekstā – “123. pasākums”), kuru identifikācijas numuri attiecīgi ir 4715781, 4716022 un 5221903 (turpmāk tekstā – “attiecīgie trīs saņēmēji”).
Ar 2013. gada 16. decembra vēstuli Portugāles iestādes atbildēja uz Komisijas apsvērumiem.
2014. gada 18. februārī notika sanāksme starp Portugāles iestāžu pārstāvjiem un Komisiju atbilstoši Regulas Nr. 885/2006 11. panta 1. punktam.
Ar 2014. gada 26. septembra vēstuli ar atsauces numuru Ares 3174958 (turpmāk tekstā – “2014. gada 26. septembra vēstule”) Komisija atbilstoši Regulas Nr. 885/2006 11. panta 2. punktam oficiāli paziņoja Portugāles iestādēm secinājumus, kurus tā ir izdarījusi, pamatojoties uz atbilstības pārbaudes procedūras laikā saņemto informāciju. Šajā paziņojumā, pirmkārt, Komisija, atsaukdamās uz 1997. gada 23. decembra Dokumentu Nr. VI/5330/97 “Pamatnostādnes attiecībā uz finansiālo seku aprēķinu ELVGF Garantiju nodaļas grāmatojumu noskaidrošanas lēmuma sagatavošanas ietvaros” (turpmāk tekstā –“Dokuments Nr. VI/5330/97”), izklāstīja it īpaši ar 123. pasākumu saistīto izdevumu attīstību, kurus tā plāno izslēgt no Eiropas Savienības finansējuma, pamatojoties uz Regulas Nr. 1290/2005 31. pantu. Otrkārt, tā atgādināja Portugāles iestādēm, ka tās var izmantot Regulas Nr. 885/2006 16. panta 1. punktā paredzēto saskaņošanas procedūru.
Ar 2014. gada 7. novembra vēstuli Portugāles iestādes informēja Komisiju par savu vēlēšanos izmantot šo saskaņošanas procedūru.
Pēc saskaņošanas procedūras Komisija pieņēma Īstenošanas lēmumu (ES) 2016/2018 (2016. gada 15. novembris), ar ko no Eiropas Savienības finansējuma izslēdz konkrētus dalībvalstu izdevumus, kurus tās attiecinājušas uz Eiropas Lauksaimniecības garantiju fondu (ELGF) un uz Eiropas Lauksaimniecības fondu lauku attīstībai (ELFLA) (
OV 2016, L 312, 26. lpp.
; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), ar kuru no Savienības finansējuma izslēdza Portugāles Republikas maksājumu aģentūras izdarītos maksājumus, kas attiecināti uz Eiropas Lauksaimniecības fondu lauku attīstībai (ELFLA) saistībā ar 123. pasākumu par kopējo summu 1990810,30 EUR.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2017. gada 16. janvārī, Portugāles Republika cēla šo prasību.
Portugāles Republikas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl ar to no Savienības finansējuma ir izslēgti maksājumi, ko tās kompetentā maksājumu aģentūra ir attiecinājusi uz ELFLA par kopējo summu 1990810,30 EUR;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību;
–
piespriest Portugāles Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Savas prasības pamatojumam Portugāles Republika izvirza divus pamatus, no kuriem pirmais attiecas uz Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta c) apakšpunkta pārkāpumu un otrais – uz “pamatojuma neesamību”, kas izriet, pirmkārt, no tā, ka neesot nopietnu un pamatotu šaubu par 123. pasākuma saņēmēju deklarēto izmaksu pamatotību un, otrkārt, no Dokumenta Nr. VI/5330/97 neievērošanas.
Par pirmo pamatu – Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta c) apakšpunkta pārkāpumu
Portugāles Republika apgalvo, ka Komisija kļūdaini ir piemērojusi finanšu korekciju 2010. un 2011. finanšu gada izdevumiem, jo šie izdevumi esot bijuši vairāk nekā 24 mēnešus pirms paziņošanas ar 2013. gada 12. septembra vēstuli.
Komisija apstrīd Portugāles Republikas argumentus.
Atbilstoši Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta c) apakšpunktam finansējuma atteikums var attiekties vienīgi uz “izdevumiem, kas attiecas uz [šīs regulas] 4. pantā paredzētajās programmās noteiktajiem pasākumiem, izņemot [minētās regulas 31. panta 4. punkta b) apakšpunktā] minētos, un par ko maksātājs maksājumu vai, attiecīgos gadījumos, atlikuma maksājumu ir veicis vairāk nekā [24] mēnešus pirms Komisijas rakstiska paziņojuma attiecīgajai dalībvalstij par pārbaužu rezultātiem”.
Tātad no Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta c) apakšpunkta izriet, ka Komisija var izslēgt no Savienības finansējuma izdevumus, kas neatbilst Savienības tiesību noteikumiem, saskaņā ar kuriem maksājums vai, attiecīgos gadījumos, atlikuma maksājums ir veikts vairāk nekā 24 mēnešus pirms Komisijas rakstiska paziņojuma attiecīgajai dalībvalstij par pārbaužu rezultātiem.
Regulas Nr. 885/2006, ar ko piemēro Regulu Nr. 1290/2005, 11. panta 1. punktā ir precizēts tā rakstiskā paziņojuma saturs, ar kuru Komisija informē dalībvalstis par savu pārbaužu rezultātiem.
Šajā ziņā jānorāda, ka izšķirošais datums, lai noteiktu, vai maksājums ir veikts 24 mēnešu termiņā, ir tas, kurā ir noteikta atbalsta galīgā summa un attiecīgā dalībvalsts izmaksājusi atlikumu (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2012. gada 3. maijs, Spānija/Komisija,
C‑24/11 P
,
EU:C:2012:266
,
45.
punkts un tajā minētā judikatūra). No minētā izriet, ka katrā ziņā saskaņā ar Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta c) apakšpunktā izmantoto formulējumu, kurā ir minēti “izdevumi”, par kuriem ir veikts “maksājums” vai, attiecīgajā gadījumā, “atlikuma maksājums” pirms atbilstošā 24 mēnešu laikposma sākuma, Komisija var piemērot finanšu korekciju maksājumiem, kas veikti pirms šī laikposma sākuma, ja tie ir saistīti ar izdevumiem, par kuriem galīgā summa ir noteikta un attiecīgā dalībvalsts izmaksājusi atlikumu pēc atbilstošā 24 mēnešu laikposma sākuma.
Šajā lietā, pirmkārt, lietas dalībniekiem ir skaidrs, ka ar 2013. gada 12. septembra vēstuli Komisija atbilstoši Regulas Nr. 885/2006 11. panta 1. punktam paziņoja Portugāles Republikai savas izmeklēšanas rezultātus.
No minētā izriet, ka Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta c) apakšpunktā norādītais 24 mēnešu laikposms sākās 2011. gada 12. septembrī (turpmāk tekstā – “atbilstošais 24 mēnešu laikposms”).
Otrkārt, jānorāda – Komisija uzskatīja, ka finanšu korekcija ir jāpiemēro atsevišķiem maksājumiem, ko Portugāles iestādes ir izdarījušās pirms 2011. gada 12. septembra, jo šie maksājumi ir saistīti ar projektiem, kuros ir veikti citi maksājumi atbilstošajā 24 mēnešu laikposmā.
Portugāles Republika apgalvo, ka finanšu korekcijas summas aprēķināšanai Komisija nevarēja ņemt vērā avansus vai starpposma maksājumus, kas notikuši pirms atbilstošā 24 mēnešu laikposma, jo šie avansi vai starpposma maksājumi neesot paredzēti ne Portugāles tiesībās, ne Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta c) apakšpunktā.
Šajā ziņā, pirmkārt, jākonstatē, kā ir norādīts iepriekš 16. punktā un pretēji tam, ko apgalvo Portugāles Republika, ka Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta c) apakšpunktā ir tieša atsauce uz attiecīgo izdevumu atlikuma samaksu, kas obligāti nozīmē, ka ir iespējami pieprasītā atbalsta pagaidu avansa maksājumi, kaut arī šāda iespēja nav paredzēta attiecīgajās valsts tiesībās.
Otrkārt, kā Komisija ir paskaidrojusi, atbildot uz tai adresēto procesa organizatorisko pasākumu, no 2014. gada 26. septembra vēstules izriet, ka atsevišķi 123. pasākuma saņēmēji tiešām ir saņēmuši avansa maksājumus, kuru pagaidu raksturu apstiprina fakts, ka minētajiem saņēmējiem vajadzības gadījumā bija jāatmaksā šo maksājumu daļa, ja to summa pārsniegtu maksājamā atbalsta galīgo summu.
Treškārt, jānorāda, ka Portugāles Republika neapstrīd to, ka maksājumi pirms 2011. gada 12. septembra, ko Komisija ir norādījusi 2014. gada 26. septembra vēstulē, tiešām ir saistīti ar izdevumiem, par kuriem attiecīgā maksājumu aģentūra ir veikusi atlikuma maksājumu vai vismaz kuru galīgā summa ir noteikta pēc atbilstošā 24 mēnešu laikposma sākuma.
Līdz ar to no iepriekš minētā izriet, ka Komisija pamatoti ir konstatējusi, ka maksājumi pirms 2011. gada 12. septembra, ko tā ir norādījusi 2014. gada 26. septembra vēstulē, var tikt izslēgti no Savienības finansējuma, tādējādi pirmais pamats, kas attiecas uz Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta c) apakšpunkta pārkāpumu, ir jānoraida.
Par otro pamatu – “pamatojuma neesamību”
Portugāles Republikas otro pamatu veido divas daļas, no kurām pirmā attiecas uz to, ka nav nopietnu un pamatotu šaubu par Portugāles iestāžu veikto pārbaužu atbilstību Savienības noteikumiem un otrā – uz Dokumenta Nr. VI/5330/97 neievērošanu.
Komisija apstrīd Portugāles Republikas argumentus.
Par otrā pamata pirmo daļu – pierādījumu par nopietnām un pamatotām šaubām neesamību
Portugāles Republika apgalvo, ka Komisija nevar atsaukties uz nopietnām un pamatotām šaubām attiecībā uz Portugāles iestāžu veiktajām 123. pasākuma saņēmēju deklarēto izmaksu pamatotības pārbaudēm, lai pamatotu finanšu korekcijas piemērošanu.
Atbilstoši Regulas Nr. 1975/2006 26. panta 2. punkta d) apakšpunktam, ko aizstāja Regulas Nr. 65/2011 24. panta 2. punkta d) apakšpunkts, atbalsta pieteikumu administratīvā pārbaude, kuru veic dalībvalstis, attiecas uz deklarēto izmaksu pamatotību, ko novērtē, izmantojot piemērotu novērtēšanas sistēmu, piemēram, atsauces izmaksas, dažādu piedāvājumu salīdzināšanu vai novērtēšanas komitejas iesaistīšanu.
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ELFLA finansē vienīgi intervences, kas ir veiktas atbilstoši Savienības tiesiskajam regulējumam (skat. spriedumu, 2015. gada 4. septembris, Apvienotā Karaliste/Komisija,
T‑503/12
,
EU:T:2015:597
,
52.
punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā ziņā Komisijai ir jāpierāda šo tiesību normu pārkāpums. Tādējādi Komisijai ir pienākums pamatot savu lēmumu, kurā ir konstatēts, ka attiecīgā dalībvalsts nav veikusi pārbaudes vai ka pārbaudes ir nepilnīgas. Tomēr Komisijai nav izsmeļoši jāpierāda valsts pārvaldes iestāžu veikto pārbaužu nepilnības vai to sniegto skaitļu nepareizība, bet gan jāsniedz pierādījumi par nopietnām un pamatotām šaubām, kas tai radušās saistībā ar šīm pārbaudēm vai šiem skaitļiem (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2003. gada 9. janvāris, Grieķija/Komisija,
C‑157/00
,
EU:C:2003:5
,
un
16.
punkts, un 2005. gada 24. februāris, Grieķija/Komisija,
C‑300/02
,
EU:C:2005:103
,
32.
–
34.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Savukārt attiecīgā dalībvalsts var apstrīdēt Komisijas konstatējumus tikai tad, ja tā pamato savus apgalvojumus ar pierādījumiem par to, ka pastāv ticama un operatīva pārbaudes sistēma. Līdz ar to, ja dalībvalstij neizdodas pierādīt, ka Komisijas konstatējumi ir kļūdaini, šie konstatējumi var būt pamats nopietnām šaubām par to, vai ir veikti atbilstoši un efektīvi pārraudzības un kontroles pasākumi (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2003. gada 9. janvāris, Grieķija/Komisija,
C‑157/00
,
EU:C:2003:5
,
18.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2005. gada 24. februāris, Grieķija/Komisija,
C‑300/02
,
EU:C:2005:103
,
35.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šo pierādīšanas prasību atvieglojumu Komisijai izskaidro tas, ka dalībvalstij ir priekšrocības saņemt un pārbaudīt datus, kas vajadzīgi ELFLA grāmatojumu noskaidrošanai, un tādēļ tai ir jāiesniedz detalizētāki un pilnīgāki pierādījumi par tās pārbaužu vai skaitļu patiesumu un vajadzības gadījumā – par Komisijas apgalvojumu neprecizitāti (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2003. gada 9. janvāris, Grieķija/Komisija,
C‑157/00
,
EU:C:2003:5
,
17.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2005. gada 24. februāris, Grieķija/Komisija,
C‑300/02
,
EU:C:2005:103
,
36.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā Komisija uzskatīja, ka Portugāles iestāžu īstenotās pārbaudes neļauj pienācīgi novērtēt attiecīgo trīs saņēmēju deklarēto izmaksu pamatotību.
Portugāles Republika apgalvo, ka Komisija nav konstatējusi nevienu trūkumu 123. pasākuma saņēmēju deklarēto izmaksu pamatotības novērtējumā un ka Portugāles iestādes, neraugoties uz Azoru salu tirgum raksturīgajām pretrunām, ir ieviesušas sistēmu, kas ir piemērota, lai novērtētu šo saņēmēju deklarēto izmaksu pamatotību saskaņā ar Regulas Nr. 1975/2006 26. panta 2. punkta d) apakšpunktu un Regulas Nr. 65/2011 24. panta 2. punkta d) apakšpunktu, jo šī sistēma esot balstīta uz atsauces izmaksām. Turklāt Portugāles Republika apgalvo, ka Komisija nav norādījusi nevienu pārkāpumu attiecībā uz minēto saņēmēju deklarēto izmaksu patiesuma pārbaudi un atbalstīto darbību vai ieguldījumu vietas pārbaužu uz vietas īstenošanu.
Šajā ziņā, pirmkārt, jānorāda, ka pretēji tam, ko apgalvo Portugāles Republika, Komisija 2013. gada 12. septembra vēstulē konkrēti un precīzi ir norādījusi trūkumus Portugāles iestāžu veiktajā attiecīgo trīs saņēmēju deklarēto izmaksu pamatotības vērtējumā.
Tādējādi Komisija it īpaši ir konstatējusi, pirmkārt, ka Portugāles iestāžu izveidotie atsauces izmaksu saraksti reizēm bija balstīti vienīgi uz uzņēmumu cenām, ko galu galā izraudzīsies saņēmēji, tādējādi dažos gadījumos Portugāles iestādes vienkārši salīdzināja viena un tā paša uzņēmuma cenas, lai noteiktu, vai šī uzņēmuma cenas ir pamatotas, otrkārt, ka atsauces izmaksas varēja būt līdz pat 4,5 reizēm augstākas par saņēmēju atlasīto uzņēmumu cenām, kas, pēc Komisijas domām, norāda, ka starp atsauces izmaksām un tirgus cenu nebija nekāda sakara, un, treškārt, ka pamatojums atsevišķiem maksājumiem, kuru summa bija vairāki simti tūkstoši euro, varētu tikt uzskatīts par neesošu vai par nepietiekamu.
Ir svarīgi norādīt, ka Portugāles Republika neapstrīd iepriekš 38. punktā minēto Komisijas konstatējumu pareizību.
Otrkārt, tas, ka Portugāles iestādes ir ieviesušas novērtēšanas sistēmu, kas balstīta uz 123. pasākuma saņēmēju deklarēto izmaksu salīdzināšanu ar atsauces izmaksām, nenozīmē, ka minētā sistēma bija piemērota iepriekš 31. punktā minēto normu izpratnē.
No šīm normām skaidri izriet, ka Portugāles iestādes varēja izvēlēties vērtēšanas sistēmu, ko tās vēlas īstenot, tādējādi, ja praksē nebija iespējams noteikt atsauces izmaksas, tās varēja izvēlēties citu vērtēšanas sistēmu.
Tādējādi, lai gan netiek apstrīdēts, ka vērtēšanas sistēmas ieviešanu, kura pamatotos uz 123. pasākuma saņēmēja deklarēto izmaksu salīdzinājumu ar atsauces izmaksām, sarežģīja ierobežojumi, kas saistīti ar Azoru salu izolētību, kā arī ierobežoto teritoriju, tomēr, lai pārbaudītu minēto saņēmēju deklarēto izmaksu pamatotību, Portugāles iestādes bija tiesīgas ieviest citu vērtēšanas sistēmu, kas būtu ticama un operatīva, kā, piemēram, sistēma, iesaistot vērtēšanas komiteju.
Šajā lietā Portugāles Republika nesniedz nevienu pierādījumu par to, ka pastāv ticama un operatīva pārbaudes sistēma, kas atbilst iepriekš 31. punktā minētajām tiesību normām.
Treškārt, fakts, ka Komisijas konstatētie trūkumi neattiecas ne uz 123. pasākuma saņēmēju deklarēto izdevumu patiesuma pārbaudi, ne uz atbalstīto darbību vai ieguldījumu vietas pārbaudes uz vietas īstenošanu, nevar atspēkot nopietnās un pamatotās šaubas, kas Komisijai varētu būt attiecībā uz Portugāles iestāžu veiktajām pārbaudēm par 123. pasākuma saņēmēju deklarēto izdevumu pamatotību.
Līdz ar to no iepriekš izklāstītā izriet, ka, ievērojot iepriekš 38. punktā minētos trūkumus, Komisija ir pierādījusi nopietnas un pamatotas šaubas iepriekš 32. punktā minētās judikatūras izpratnē, kas tai ir bijušas attiecībā uz Portugāles iestāžu veiktajām 123. pasākuma saņēmēju deklarēto izmaksu pamatotības pārbaudēm.
Šādos apstākļos un ievērojot iepriekš 32.–34. punktā minēto judikatūru, Portugāles Republika nevarēja pamatoti pārmest Komisijai, ka tā pati nevarēja noteikt, kuri 123. pasākuma saņēmēju deklarētie izdevumi nav pamatoti.
Tādējādi otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
Par otrā pamata otro daļu – Dokumenta Nr. VI/5330/97 neievērošanu
Portugāles Republika apgalvo, ka, ievērojot konstatētos trūkumus, Komisijas piemērotā finanšu korekcija ir pretrunā Dokumentam Nr. VI/5330/97, kā arī Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 2. punktam.
Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar iepriekš 32. punktā minēto pastāvīgo judikatūru ELFLA finansē vienīgi intervences, kas ir veiktas atbilstoši Savienības tiesiskajam regulējumam.
Tādējādi Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 1. punktā ir noteikts – Komisija nolemj, ka summas ir jāizslēdz no Savienības finansējuma, ja tā konstatē, ka izdevumi nav saskaņā ar Savienības noteikumiem, un tā 2. punktā – Komisija novērtē izslēdzamās summas, ievērojot it īpaši konstatētās neatbilstības nozīmīgumu, šajā ziņā precizējot, ka Komisija ņem vērā pārkāpuma raksturu un smagumu, kā arī Savienībai nodarīto finansiālo kaitējumu.
Taču, lai arī Komisijai ir jāpierāda, ka ir pārkāpti Savienības noteikumi, tomēr, ja šāds pārkāpums ir pierādīts, tad attiecīgā gadījumā dalībvalstij ir jāpierāda, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu attiecībā uz tā finanšu sekām (spriedumi, 2008. gada 24. aprīlis, Beļģija/Komisija,
C‑418/06 P
,
EU:C:2008:247
,
135.
punkts, un 2015. gada 4. septembris, Apvienotā Karaliste/Komisija,
T‑503/12
,
EU:T:2015:597
,
53.
punkts).
Kā būtībā ir atgādināts iepriekš 34. punktā, ELFLA finansējuma pārvaldības jautājums principiāli ir to valsts administratīvo iestāžu kompetencē, kas ir atbildīgas par stingru Savienības noteikumu ievērošanu, un ir balstīts uz valsts un Savienības iestāžu savstarpējo uzticību. Vienīgi dalībvalsts vislabāk pārzina un precīzi nosaka vajadzīgo informāciju, lai sagatavotu ELFLA grāmatojumus, jo Komisija neatrodas vajadzīgajā tuvumā uzņēmējiem, lai iegūtu tai nepieciešamo informāciju (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2004. gada 7. oktobris, Spānija/Komisija,
C‑153/01
,
EU:C:2004:589
,
133.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2015. gada 4. septembris, Apvienotā Karaliste/Komisija,
T‑503/12
,
EU:T:2015:597
,
54.
punkts).
Attiecībā uz piemērotās korekcijas veidu, jāatgādina, ka, ievērojot Dokumentu Nr. VI/5330/97, ja nav iespējams precīzi novērtēt Savienībai nodarītos zaudējumus, Komisija var izdarīt vienotas likmes korekciju (spriedumi, 2003. gada 18. septembris, Apvienotā Karaliste/Komisija,
C‑346/00
,
EU:C:2003:474
,
53.
punkts, un 2008. gada 24. aprīlis, Beļģija/Komisija,
C‑418/06 P
,
EU:C:2008:247
,
136.
punkts). Šajā ziņā ir jāpiebilst, ka, lai arī Komisija ir pieņēmusi Dokumentu Nr. VI/5330/97 saistībā ar Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantijas fondu (ELVGF) un tajā, kā izriet no tā nosaukuma, ir ietvertas pamatnostādnes attiecībā uz finansiālo seku aprēķinu saistībā ar ELFLA Garantiju nodaļas grāmatojumu noskaidrošanas lēmuma sagatavošanu, nekas neliedz Komisijai piemērot šo dokumentu arī, īstenojot kompetenci, kas tai ir piešķirta ar Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 1. punktu ELFLA grāmatojumu noskaidrošanai (spriedums, 2015. gada 4. septembris, Apvienotā Karaliste/Komisija,
T‑503/12
,
EU:T:2015:597
,
55.
punkts; šajā nozīmē skat. arī spriedumu 2013. gada 17. maijs, Bulgārija/Komisija,
T‑335/11
, nav publicēts,
EU:T:2013:262
,
86.
punkts), kā Portugāles Republika turklāt piekrīt replikas rakstā.
Šajā ziņā arī jānorāda, ņemot vērā Dokumentu Nr. VI/5330/97 – ja ir veiktas visas galvenās pārbaudes, bet nav ievērota regulās rekomendētā precizitāte, ir jāpiemēro vienotas likmes korekcija 5 % apmērā, jo var saprātīgi secināt, ka šīs pārbaudes nesniedz nepieciešamo garantiju līmeni par pieteikumu likumīgumu un ka ELFLA pastāv ievērojams zaudējumu risks (skat. spriedumu, 2015. gada 4. septembris, Apvienotā Karaliste/Komisija,
T‑503/12
,
EU:T:2015:597
,
56.
punkts un tajā minētā judikatūra).
No Dokumenta Nr. VI/5330/97 arī izriet, ka korekciju noteiktajā apmērā piemēro tai izdevumu daļai, attiecībā uz kuru pastāv zaudējumu risks. Ja nepilnības radušās tāpēc, ka dalībvalsts nav ieviesusi pienācīgu pārbaudes sistēmu, korekcija tās vienotā rakstura dēļ ir jāpiemēro visiem izdevumiem, uz kuriem attiecās minētā pārbaudes sistēma (skat. spriedumu, 2015. gada 4. septembris, Apvienotā Karaliste/Komisija,
T‑503/12
,
EU:T:2015:597
,
57.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā no lietas materiāliem izriet, ka Komisija, atsaucoties uz Dokumentu Nr. VI/5330/97, ir piemērojusi vienotas likmes korekciju 5 % apmērā izdevumiem, kuri attiecas uz 123. pasākumu un attiecībā uz kuriem ir veikti maksājumi atbilstošajā 24 mēnešu laikposmā. Tā ir pamatojusi šīs korekcijas piemērošanu ar konstatētajiem trūkumiem, kas attiecas uz attiecīgo trīs saņēmēju izdevumu pamatotības novērtējumu.
Portugāles Republika apstrīd vienotas likmes korekciju 5 % apmērā tādēļ, ka Komisija atbilstības pārbaudes procedūras laikā un it īpaši 2013. gada 12. septembra vēstulē nav konstatējusi nekādus trūkumus galvenajās pārbaudēs Dokumenta Nr. VI/5330/97 izpratnē, kas attiektos uz 123. pasākuma saņēmēju deklarēto izmaksu pamatotību – ne attiecībā uz to skaitu, ne biežumu vai to precizitāti, tādējādi neievērojot Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta c) apakšpunktā paredzētās “procesuālās garantijas”. Turklāt Portugāles Republika uzskata, ka Komisija kļūdaini ir apgalvojusi, ka tai ir pienākums nodrošināt, lai minēto izdevumu pamatotības vērtējumam būtu rezultāts, un ka katrā ziņā Komisijas konstatētie trūkumi attiecas vienīgi uz papildpārbaudēm Dokumenta Nr. VI/5330/97 izpratnē, tādējādi ir piemērojama tikai viena vienīga vienotas likmes korekcija 2 % apmērā.
Šajā ziņā, pirmkārt, jānorāda, kā būtībā apgalvo Portugāles Republika, ka iepriekš 18. punktā minētā Regulas Nr. 885/2006 11. panta 1. punkta neievērošana, pamatojoties uz kuru Komisija ir nosūtījusi 2013. gada 12. septembra vēstuli, var atņemt jēgu procesuālajai garantijai, kas dalībvalstīm piešķirta ar Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta c) apakšpunktu, kurā, kā tas ir iepriekš minēts 16. punktā, ir ierobežoti tie izdevumi laikā, uz kuriem var attiekties ELFLA finansējuma atteikums (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2005. gada 24. februāris, Grieķija/Komisija,
C‑300/02
,
EU:C:2005:103
,
70.
punkts).
Tomēr, kā minēts iepriekš 37. punktā, ar 2013. gada 12. septembra vēstuli Komisija informēja Portugāles iestādes par to, ka to veiktās pārbaudes atbilstoši Regulas Nr. 65/2011 24. panta 2. punkta d) apakšpunktam, kurš aizstāja Regulas Nr. 1975/2006 26. panta 2. punkta d) apakšpunktu, neļāva atbilstoši novērtēt attiecīgo trīs saņēmēju deklarēto izdevumu pamatotību. Tādējādi, lai gan Komisija tiešām nav apšaubījusi Portugāles iestāžu veikto pārbaužu skaitu vai biežumu, nevar apgalvot, ka Komisija nebūtu apšaubījusi šo pārbaužu precizitāti Dokumenta Nr. VI/5330/97 un iepriekš 54. punktā minētās judikatūras izpratnē.
Šaubas par šo secinājumu nevar radīt tas, ka 2013. gada 12. septembra vēstulē Komisija nav precīzi noteikusi, kuras izmaksas no tām, ko ir deklarējuši attiecīgie trīs saņēmēji, nav pamatotas. Ņemot vērā iepriekš 45. un 46. punktā minēto, Komisijai pietiek pierādīt, ka pastāv nopietnas un pamatotas šaubas, ka Portugāles iestāžu izdarītās pārbaudes neļauj atbilstoši novērtēt 123. pasākuma saņēmēju deklarēto izdevumu pamatotību, lai uzskatītu, ka šīs pārbaudes neatbilst precizitātei Dokumenta Nr. VI/5330/97 un iepriekš 54. pantā minētās judikatūras izpratnē, kā ir ieteikts Regulās Nr. 1975/2006 un Nr. 65/2011.
No minētā izriet, ka Komisija nav pārkāpusi ar Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta c) apakšpunktu Portugāles Republikai piešķirto procesuālo garantiju.
Otrkārt, jāatgādina – lai gan tas, ka procedūra ir pilnveidojama, pats par sevi nepamato finanšu korekciju, būtiski trūkumi Savienības noteikumu piemērošanā, kas ELFLA rada faktisku zaudējumu vai nelikumības risku, var pamatot finanšu korekcijas piemērošanu (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2005. gada 7. jūlijs, Grieķija/Komisija,
C‑5/03
,
EU:C:2005:426
,
51.
punkts).
Kā iepriekš minēts 45. punktā, Komisija ir pierādījusi, ka varētu būt nopietnas un pamatotas šaubas par Portugāles iestāžu veikto pārbaužu precizitāti, jo nevar izslēgt, ka 123. pasākuma saņēmēju deklarētās izmaksas ir pārvērtētas un ka līdz ar to tika konstatēts faktisks ELFLA zaudējumu risks.
No minētā izriet, ka, lai gan, kā tas ir atgādināts iepriekš 42. punktā, Portugāles iestādes var izvēlēties vērtēšanas sistēmu, ko tās vēlas īstenot, tomēr tām bija jāveic ticamas un operatīvas pārbaudes, lai neradītu ELFLA faktisku zaudējumu risku.
Treškārt, jāatzīmē, ka Portugāles iestādes nav norādījušas aprēķina metodi, kas ļautu noteikt nelikumīgo izdevumu faktisko summu vai pierādīt saskaņā ar iepriekš 51. punktā minēto judikatūru, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu attiecībā uz neizbēgamajām to finansiālajām sekām, Portugāles Republikai pārējā daļā neapstrīdot vienotas likmes korekcijas piemērošanu kā tādu.
Līdz ar to, tā kā – kā ir minēts iepriekš 59. punktā – Komisija pārmeta Portugāles iestādēm, kas tās nav ievērojušas piemērojamajās regulās rekomendēto precizitāti, saskaņā ar Dokumentu Nr. VI/5330/97, kā arī ar iepriekš 54. punktā minēto judikatūru ir jāpiemēro vienotas likmes korekcija 5 % apmērā atbilstoši Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 1. un 2. punktam.
Šādu secinājumu nevar likt apšaubīt Portugāles Republikas apgalvojums, ka deklarēto izmaksu pamatotības pārbaude ir vienīgi papildpārbaude, kuras neīstenošana, piemērojot Dokumentu Nr. VI/5330/97, var izraisīt vienīgi korekciju 2 % apmērā.
Jāatgādina, ka atbilstoši Dokumentam Nr. VI/5330/97 galvenās pārbaudes atbilst fiziskām un administratīvām pārbaudēm, kas vajadzīgas, lai pārbaudītu elementus pēc būtības, bet papildpārbaudes ir saistītas ar administratīvajām darbībām, kas vajadzīgas, lai pareizi izskatītu pieteikumus, piemēram, iesniegšanas termiņu ievērošanas pārbaude, dubultu pieteikumu par vienu priekšmetu konstatēšana, riska analīze, sodu piemērošana un procedūru atbilstoša uzraudzība.
Vispirms ir jānorāda, ka Portugāles Republika nav pamatojusi savu apgalvojumu, ka Regulas Nr. 1975/2006 26. panta 2. punkta d) apakšpunktā un Regulas Nr. 65/2011 24. panta 2. punkta d) apakšpunktā paredzētās pārbaudes ir jāuzskata par papildpārbaudēm, nevis par galvenajām pārbaudēm.
Turklāt jāatzīmē, ka izmaksu pamatotības pārbaude ir administratīva pārbaude, kas tiek prasīta, lai novērstu pieteikumu pārvērtēšanu. Tātad runa ir par šo pieteikumu viena būtiska elementa pārbaudi, kas ir jānošķir no administratīvajām darbībām, kuras ir vajadzīgas minēto pieteikumu izskatīšanai.
Visbeidzot, no Dokumenta Nr. VI/5330/97 izriet, ka tad, ja zaudējumu risks, kas pamato korekciju 5 % apmērā, var tikt prezumēts, kolīdz ir konstatēti galveno pārbaužu trūkumi, tomēr šādas korekcijas izdarīšanu galīgi pamato tas, ka pastāv ELFLA zaudējumu risks (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat, spriedumus, 2007. gada 12. septembris, Somija/Komisija,
T‑230/04
, nav publicēts,
EU:T:2007:259
,
71.
punkts, un 2009. gada 30. septembris, Portugāle/Komisija,
T‑183/06
, nav publicēts,
EU:T:2009:370
,
99.
punkts). Ņemot vērā iepriekš 51. punktā minēto judikatūru, Portugāles Republika nesniedz nevienu pierādījumu tam, ka finansiālajām sekām, ko izraisa Portugāles iestāžu veiktajās pārbaudēs atbilstoši Regulas Nr. 1975/2006 26. panta 2. punkta d) apakšpunktam un Regulas Nr. 65/2011 24. panta 2. punkta d) apakšpunktam konstatētie trūkumi, ir jābūt mazākām par 5 %.
No iepriekš minētā izriet, ka ir jānoraida otrā pamata otrā daļa un līdz ar to prasība jānoraida pilnībā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.
Tā kā Portugāles Republikai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (devītā palāta)
nospriež:

1)
Prasību noraidīt.

2)
Portugāles Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

Gervasoni
Kowalik-Bańczyk
Mac Eochaidh
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2018. gada 6. decembrī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – portugāļu.