CELEX: 62018CJ0213
Eelotsusetaotlus
Õigusalane koostöö tsiviilasjades
Kohtualluvus ning kohtuotsuste tunnustamine ja täitmine tsiviil- ja kaubandusasjades
Määrus (EL) nr 1215/2012
Artikli 7 lõike 1 punkt a
Lepingutega seotud asjades pädev kohus
Ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta
Määrus (EÜ) nr 261/2004
Artiklid 5, 7, 9 ja 12
Montréali konventsioon
Kohtualluvus
Artiklid 19 ja 33
Lendude tühistamisest või hilinemisest tingitud kahju hüvitamise nõue

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada Montréalis 28. mail 1999 sõlmitud ja Euroopa Ühenduse nimel nõukogu 5. aprilli 2001. aasta otsusega 2001/539/EÜ (
EÜT 2001, L 194, lk 38
; ELT eriväljaanne 07/05, lk 491) heaks kiidetud rahvusvahelise õhuveo nõuete ühtlustamise konventsiooni (edaspidi „Montréali konventsioon“) artiklit 33, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määrust (EÜ) nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91 (
ELT 2004, L 46, lk 1
; ELT eriväljaanne 07/08, lk 10) ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määrust (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (
ELT 2012, L 351, lk 1
).
Eelotsusetaotlus esitati ühelt poolt Adriano Guaitoli, Alessandro Celano Tomassoni, Mario Giuli, Concepción Casan Rodrigueze, Antonia Cirilli, Lucia Cortini ja Patrizia Padroni ning teiselt poolt easyJet Airline Co. Ltd vahelises kohtuvaidluses ühe lennu tühistamisest ja teise lennu hilinemisest tingitud kahju hüvitamise nõude üle.
Õiguslik raamistik
Rahvusvaheline õigus
Montréali konventsioon jõustus Euroopa Liidu suhtes 28. juunil 2004.
Selle konventsiooni artiklis 19 „Hilinemine“ on sätestatud:
„Vedaja vastutab kahju eest, mis tulenes reisijate, pagasi või lasti hilinemisest õhuveol. Vedaja ei vastuta hilinemisest tulenenud kahju eest, kui ta tõestab, et tema, tema teenistujad ja esindajad võtsid kõik vajalikud meetmed kahju vältimiseks või et temal, tema teenistujail või esindajail ei olnud võimalik asjakohaseid meetmeid võtta.“
Konventsiooni artiklis 33 „Kohtualluvus“ on sätestatud:
„1.   Kahjunõudehagi esitatakse hageja valikul ühe osalisriigi territooriumil kohtule, mis asub kas vedaja alalises asukohas, tema põhitegevuskohas või selles tegevuskohas, mille kaudu leping sõlmiti, või sihtkohas asuvale kohtule.
[…]
4.   Menetlusele kohaldatakse asja arutava kohtu asukohariigi seadust.“
Liidu õigus
Määrus nr 261/2004
Määruse nr 261/2004 artikli 1 „Teema“ lõikes 1 on sätestatud:
„Käesolevas määruses kehtestatakse siin nimetatud tingimustel reisijate minimaalsed õigused järgmistes olukordades:
a)
reisijaid jäetakse vastu nende tahtmist lennureisist maha;
b)
lend tühistatakse;
c)
lend hilineb.“
Selle määruse artiklis 5 „Tühistamine“ on sätestatud:
„1.   Lennu tühistamise korral:
a)
pakub tegutsev lennuettevõtja asjaomastele reisijatele abi vastavalt artiklile 8; ning
b)
pakub tegutsev lennuettevõtja asjaomastele reisijatele abi vastavalt artikli 9 lõike 1 punktile a ja lõikele 2 ning teekonna muutmise korral, kui uue lennu mõistlikkuse piires oodatav väljumisaeg on vähemalt järgmisel päeval pärast tühistatud lennu kavandatud väljumisaega, artikli 9 lõike 1 punktides b ja c määratletud abi; ning
c)
on asjaomastel reisijatel õigus saada tegutsevalt lennuettevõtjalt hüvitist vastavalt artiklile 7, välja arvatud juhul, kui
i)
neid on tühistamisest teavitatud vähemalt kaks nädalat enne kavandatud väljumisaega; või
ii)
neid on teavitatud tühistamisest kahe nädala ja seitsme päeva vahel enne kavandatud väljumisaega ning neile on pakutud võimalust teekonda muuta, mis võimaldab neil välja lennata mitte rohkem kui kaks tundi enne kavandatud väljumisaega ja jõuda lõppsihtkohta hiljemalt neli tundi pärast kavandatud saabumisaega; või
iii)
neid on teavitatud tühistamisest vähem kui seitse päeva enne kavandatud väljumisaega ning neile on pakutud võimalust teekonda muuta, mis võimaldab neil välja lennata mitte rohkem kui üks tund enne kavandatud väljumisaega ja jõuda lõppsihtkohta hiljemalt kaks tundi pärast kavandatud saabumisaega.
2.   Kui reisijat teavitatakse tühistamisest, tutvustatakse talle võimalikke alternatiivseid reisivõimalusi.
3.   Tegutsev lennuettevõtja ei ole kohustatud maksma hüvitist vastavalt artiklile 7, kui ta suudab tõestada, et tühistamise põhjustasid erakorralised asjaolud, mida ei oleks suudetud vältida isegi siis, kui oleks võetud kõik vajalikud meetmed.
4.   Kohustus tõestada, kas ja millal on reisijat teavitatud lennu tühistamisest, lasub lennuettevõtjal.“
Määruse artiklis 7 „Õigus hüvitisele“ on sätestatud:
„1.   Kui osutatakse käesolevale artiklile, saavad reisijad hüvitist kuni:
a)
250 euro ulatuses kõikide kuni 1500 kilomeetri pikkuste lendude puhul;
b)
400 euro ulatuses kõikide üle 1500 kilomeetri pikkuste ühendusesiseste lendude ning kõikide muude 1500–3500 kilomeetri pikkuste lendude puhul;
c)
600 euro ulatuses kõikide muude kui punktides a või b nimetatud lendude puhul.
Vahemaa määramisel võetakse aluseks lõppsihtkoht, kuhu reisija jõuab lennureisist mahajätmise või lennu tühistamise tõttu pärast kavandatud aega.
2.   Kui reisijatele pakutakse vastavalt artiklile 8 võimalust jõuda sihtkohta asenduslennuga teist marsruuti pidi, nii et saabumisaeg ei ületa algselt broneeritud lennu kavandatud saabumisaega üle:
a)
kahe tunni kuni 1500 kilomeetri pikkuste lendude puhul; või
b)
kolme tunni kõikide üle 1500 kilomeetri pikkuste ühendusesiseste lendude ning kõikide muude 1500–3500 kilomeetri pikkuste lendude puhul; või
c)
nelja tunni kõikide muude kui punktides a või b nimetatud lendude puhul,
võib tegutsev lennuettevõtja vähendada lõikes 1 ettenähtud hüvitist 50%.
3.   Lõikes 1 osutatud hüvitist makstakse sularahas, elektroonilise pangaülekandena, pangakorralduse või pangatšekkidena või kirjalikul kokkuleppel reisijaga reisitšekkides ja/või muudes teenustes.
4.   Lõigetes 1 ja 2 nimetatud vahemaid mõõdetakse vahemaa mõõtmise suurringjoone meetodil.“
Määruse nr 261/2004 artiklis 9 „Õigus hoolitsusele“ on sätestatud:
„1.   Kui osutatakse käesolevale artiklile, pakutakse reisijatele tasuta järgmist:
a)
ooteajaga võrreldes piisav söök;
b)
hotellimajutus,
–
kui tuleb oodata üks või mitu ööd või
–
kui reisija peab ootama kavandatust kauem;
c)
transport lennujaama ja majutuskoha (hotell või muu) vahel.
2.   Lisaks võimaldatakse reisijatele tasuta kaks telefonikõnet, teleksi- või faksiteadet või elektronkirja.
3.   Käesoleva artikli kohaldamisel pöörab tegutsev lennuettevõtja erilist tähelepanu liikumispuudega isikute vajadustele ning nende saatjatele ning saatjateta reisivate laste vajadustele.“
Nimetatud määruse artikli 12 „Lisahüvitis“ lõikes 1 on sätestatud:
„Käesoleva määruse kohaldamine ei piira reisijate õigusi lisahüvitisele. Käesoleva määruse alusel antud hüvitis võidakse sellisest lisahüvitisest maha arvata.“
Määrus nr 1215/2012
Määruse nr 1215/2012 II peatükk „Kohtualluvus“ on jagatud kümnesse jakku, millest esimese, teise ja neljanda pealkiri on vastavalt „Üldsätted“, „Valikuline kohtualluvus“ ja „Kohtualluvus tarbijalepingute puhul“.
Määruse II peatüki 1. jaos asuva artikli 4 lõikes 1 on ette nähtud:
„Käesoleva määruse kohaselt esitatakse hagi isikute vastu, kelle alaline elukoht on liikmesriigis, selle liikmesriigi kohtutesse sõltumata nende kodakondsusest.“
Nimetatud määruse II peatüki 2. jaos asuva artikkel 7 on sõnastatud järgmiselt:
„Isiku vastu, kelle alaline elukoht on liikmesriigis, võib esitada hagi teises liikmesriigis:
1)
a)
lepinguid puudutavates asjades selle paiga kohtusse, kus tuli täita asjaomane kohustus;
b)
kui ei ole kokku lepitud teisiti, käsitatakse käesoleva sätte kohaldamisel asjaomase kohustuse täitmise kohana:
[…]
–
teenuste osutamise puhul kohta liikmesriigis, kus lepingu kohaselt teenuseid osutati või kus neid oleks tulnud osutada;
[…]“.
Sama määruse II peatüki 4. jaos asuvas artiklis 17 on ette nähtud kohtualluvuse reeglid tarbijalepingute puhul, mida selle artikli lõike 3 kohaselt siiski ei kohaldata transpordilepingute suhtes, välja arvatud lepingud, mille alusel osutatakse summaarhinna eest kombineeritud veo- ja majutusteenust.
Määruse nr 1215/2012 VI peatükis „Üleminekusätted“ asuva artikli 66 lõikes 1 on sätestatud:
„Käesoleva määruse sätteid kohaldatakse üksnes 10. jaanuaril 2015 või pärast seda algatatud kohtumenetluste, ametlikult koostatud või ametlike dokumentidena registreeritud ametlike dokumentide ja kinnitatud või sõlmitud kohtulike kokkulepete suhtes.“
Määruse VII peatükis „Seos teiste dokumentidega“ asuv artikkel 67 on sõnastatud järgmiselt:
„Käesoleva määruse kohaldamine ei piira nende sätete kohaldamist, millega reguleeritakse kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist konkreetses valdkonnas ja mis sisalduvad liidu õigusaktides või selliste õigusaktide kohaselt ühtlustatud siseriiklikes õigusaktides.“
Nimetatud määruse VII peatükis asuva artikli 71 lõikes 1 on ette nähtud:
„Käesolev määrus ei mõjuta konventsioone, millega liikmesriigid on liitunud ja millega reguleeritakse kohtualluvust või kohtuotsuste tunnustamist või täitmist konkreetses valdkonnas.“
Määrus (EÜ) nr 44/2001
Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (
EÜT 2001, L 12, lk 1
; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42) II peatüki „Kohtualluvus“ 2. jaos „Kohtualluvus erandjuhtudel“ sisalduv artikkel 5 on sõnastatud järgmiselt:
„Isiku, kelle alaline elukoht on liikmesriigis, võib teises liikmesriigis kaevata:
1)
a)
lepingutega seotud asjade puhul selle paiga kohtusse, kus tuli täita lepingus sätestatud kohustus;
b)
kui ei ole kokku lepitud teisiti, käsitatakse käesoleva sätte kohaldamisel asjaomase kohustuse täitmise kohana:
–
müügi puhul kohta liikmesriigis, kus lepingu kohaselt kaubad üle anti või kus need oleks tulnud üle anda,
–
teenuste osutamise puhul kohta liikmesriigis, kus lepingu kohaselt teenuseid osutati või kus neid oleks tulnud osutada;
c)
kui ei kohaldata punkti b, kohaldatakse punkti a;
[…]“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Põhikohtuasja hagejad olid sõlminud Ühendkuningriigis asuva lennuettevõtjaga easyJet Airline lennuveolepingu lennuks Rooma Fiumicinost (Itaalia) Korfule (Kreeka) 4. augustil 2015 kell 20:20 ja tagasilennuks Korfult Rooma Fiumicinosse 14. augustil 2015 kell 23:25.
Algul teatati Fiumicinost Korfule suunduva lennu hilinemisest ja hiljem see tühistati ning lükati edasi järgmisele päevale. Põhikohtuasja hagejatele ei tehtud ettepanekut istuda mõne teise lennuettevõtja lennule, ei pakutud süüa, samuti ei pakutud mingil kujul abi, hüvitist või kahjutasu, ehkki easyJet Airline’ile saadeti selleks ametlik taotlus.
Ka tagasilend hilines rohkem kui kaks tundi ja vähem kui kolm tundi.
Põhikohtuasja hagejad, kelle elukoht on Roomas (Itaalia), esitasid 28. juunil 2016 Tribunale ordinario di Romale (Rooma kohus, Itaalia) hagi nõudega mõista easyJet Airline’ilt määruse nr 261/2004 artiklite 5, 7 ja 9 alusel välja hüvitis ning hüvitada täiendav varaline ja mittevaraline kahju, mis tuleneb easyJet Airline’i lepinguliste kohustuste täitmata jätmisest.
easyJet Airline tõi välja kaks asja menetleva kohtu kohtualluvuse puudumise vastuväidet, millest esimene puudutas kohtuasja hinda ja teine kohtualluvuse eeskirju.
Kuigi Tribunale ordinario di Roma (Rooma kohus) jättis esimese kohtualluvuse puudumise vastuväite rahuldamata, märkis ta teise vastuväite kohta, et tema kohtualluvus sõltub kohaldatavast õigusest – kas liikmesriigi või liidu õigusest – ning sellele antavast tõlgendusest.
Sellega seoses tõstatab eelotsusetaotluse esitanud kohus kõigepealt küsimuse, kas Montréali konventsioon on kohaldatav vähemalt ühele osale põhikohtuasja asjaoludest või kuulub nimetatud vaidlus eranditult määruse nr 261/2004 kohaldamisalasse.
Seejärel küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kui Montréali konventsioon on eranditult või osaliselt kohaldatav, kas siis selle konventsiooni artiklis 33 sisalduv reegel määrab kindlaks üksnes selle – nagu sedastas ka Corte di cassazione (kassatsioonikohus, Itaalia) –, milline riik omab jurisdiktsiooni või kas see reegel – nagu eelotsusetaotluse esitanud kohtule tundub pigem tegemist olevat – reguleerib ka selles riigis pädeva kohtu määramist.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab, et riigisiseste tsiviilkohtumenetlusnormide kohaselt kuulub põhikohtuasja lahendamine tema kohtualluvusse üksnes juhul, kui otsustatakse, et Montréali konventsioon on selles asjas eranditult kohaldatav ning et konventsiooni artiklit 33 tuleb tõlgendada nii, et selles määratakse kindlaks vaid jurisdiktsiooni omav riik. Vastasel juhul alluks kohtuvaidlus Tribunale di Civitavecchiale (Civitavecchia esimese astme kohus), mille tööpiirkonnas asub esimese lennu lähtekoht ja tagasilennu sihtkoht.
Neil asjaoludel otsustas Tribunale ordinario di Roma (Rooma kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas juhul, kui pool, kelle lend hilines või tühistati, nõuab lisaks määruse nr 261/2004 artiklites 5, 7 ja 9 ette nähtud kindlasummalistele ühtlustatud hüvitistele ka kahju hüvitamist selle määruse artikli 12 alusel, tuleb kohaldada Montréali konventsiooni artiklit 33 või reguleerib „kohtualluvust“ (nii rahvusvahelist kui ka riigisisest) siiski määruse nr 44/2001 artikkel 5?
2.
Kas esimeses küsimuses nimetatud esimesel juhul tuleb Montréali konventsiooni artiklit 33 tõlgendada nii, et see reguleerib ainult kohtualluvuse jaotumist riikide vahel, või vastupidi nii, et see reguleerib ka kohtualluvust ühe liikmesriigi piires?
3.
Kas teises küsimuses nimetatud esimesel juhul kohaldatakse „eranditult“ Montréali konventsiooni artiklit 33 ja see välistab määruse nr 44/2001 artikli 5 kohaldamise või võib neid kahte artiklit kohaldada samal ajal, mistõttu määratakse otseselt kindlaks nii jurisdiktsiooni omav riik kui ka selle kohtute riigisisene kohtualluvus?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Sissejuhatavad märkused
Olgu täpsustatud, et isegi kui eelotsusetaotluse esitanud kohus oma eelotsuse küsimustes viitab vormiliselt määrusele nr 44/2001, tuleb määruse nr 1215/2012 artikli 66 lõike 1 kohaselt kohaldada põhikohtuasja asjaoludele
ratione temporis
hoopis selle määruse sätteid. Nimelt esitati eelotsusetaotluse esitanud kohtule hagi pärast 10. jaanuari 2015.
Pealegi, nagu ilmneb ka väljakujunenud kohtupraktikast, ei takista asjaolu, et liikmesriigi kohus on eelotsuse küsimuses vormiliselt viidanud määruse nr 44/2001 teatavatele sätetele, Euroopa Kohut esitamast sellele kohtule kogu tõlgenduslikku teavet, mis võib viimasel aidata menetletavat kohtuasja lahendada, olenemata sellest, kas liikmesriigi kohus on neile aspektidele oma küsimustes viidanud või mitte (vt analoogia alusel 6. juuni 2019. aasta kohtuotsus Weil,
C‑361/18
,
EU:C:2019:473
, punkt
).
Samuti tuleb märkida, et kuna määrusega nr 1215/2012 tunnistatakse kehtetuks ja asendatakse määrus nr 44/2001, millega omakorda asendati 27. septembri 1968. aasta konventsioon kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (
EÜT 1972, L 299, lk 32
), siis kehtib Euroopa Kohtu tõlgendus nimetatud konventsiooni sätete kohta ka selle määruse sätete suhtes, kui neid sätteid võib pidada samaväärseks (vt selle kohta 29. juuli 2019. aasta kohtuotsus Tibor-Trans,
C‑451/18
,
EU:C:2019:635
, punkt
).
Lõpetuseks, nagu ilmneb ka eelotsusetaotlusest, nõuavad põhikohtuasja hagejad nii määruse nr 261/2004 artiklis 7 ette nähtud kindlasummalist hüvitist ja artiklis 9 ette nähtud kulude hüvitamist kui ka selle määruse artiklis 12 sätestatud lisahüvitist ehk hüvitist väidetavalt tekitatud täiendava varalise ja mittevaralise kahju eest. Kuivõrd lisahüvitis on reguleeritud Montréali konventsiooniga (vt selle kohta 13. oktoobri 2011. aasta kohtuotsus Sousa Rodríguez jt,
C‑83/10
,
EU:C:2011:652
, punkt
), siis järeldub sellest, et niisuguse kohtuvaidluse puhul nagu põhikohtuasjas on olemas kaks süsteemi, mis hõlmavad lennuettevõtja vastutust reisijate ees, esimene neist põhineb määrusel nr 261/2004 ja teine Montréali konventsioonil.
Esimene küsimus
Oma esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 1215/2012 artikli 7 punkti 1, artiklit 67 ja artikli 71 lõiget 1 ning Montréali konventsiooni artiklit 33 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi kohus, kes menetleb hagi, milles nõutakse nii määrusest nr 261/2004 tulenevate kindlasummaliste ja ühtlustatud kohustuste täitmist kui ka Montréali konventsiooni kohaldamisalasse kuuluva lisahüvitise maksmist, peab kohtualluvuse hindamisel lähtuma selle nõude esimese osa puhul määruse nr 1215/2012 artikli 7 lõikest 1 ja teise osa puhul konventsiooni artiklist 33.
Mis puudutab kohtualluvust niisuguste nõuete puhul nagu põhikohtuasjas arutusel, siis on Euroopa kohus juba täpsustanud, et kuna ühelt poolt määruse nr 261/2004 ja teiselt poolt Montréali konventsiooni sätetel põhinevad õigused kuuluvad erinevatesse õiguslikesse raamistikesse, ei ole konventsioonis ette nähtud rahvusvahelise kohtualluvuse eeskirjad kohaldatavad avaldustele, mis on esitatud ainult määruse nr 261/2004 alusel, vaid need avaldused tuleb läbi vaadata määruse nr 44/2001 alusel (vt selle kohta 10. märtsi 2016. aasta kohtuotsus Flight Refund,
C‑94/14
,
EU:C:2016:148
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Sama kehtib ka niisuguses kohtuvaidluses nagu põhikohtuasjas arutusel, kus hagejate nõuded põhinevad nii määruse nr 261/2004 kui ka Montréali konventsiooni sätetel.
Lisaks võimaldavad määruse nr 1215/2012 artikkel 67 ja artikli 71 lõige 1 kohaldada kohtualluvuse eeskirju, mis puudutavad teatavaid konkreetseid valdkondi, mida käsitletakse vastavalt nii liidu õigusaktides kui ka konventsioonides, milles liikmesriigid osalevad. Kuna lennutransport on niisugune konkreetne valdkond, siis peavad Montréali konventsioonis ette nähtud kohtualluvuse eeskirjad olema kohaldatavad selle konventsiooniga kehtestatud õigusraamistikus.
Neil asjaoludel peab eelotsusetaotluse esitanud kohus ühelt poolt määruse nr 261/2004 artiklitele 5, 7 ja 9 tuginevate nõuetega seoses hindama oma pädevust enda menetluses oleva kohtuvaidluse lahendamiseks vastavalt määrusele nr 1215/2012.
Sellega seoses tuleb märkida, et liidus elavate isikute õigusliku kaitse tugevdamise eesmärgil, võimaldades samal ajal hagejal kergesti kindlaks teha kohtu, kuhu ta võib pöörduda ja kostjal mõistlikult ette näha, millisesse kohtusse teda võib kaevata, lähtuvad määruses nr 1215/2012 sätestatud kohtualluvuse eeskirjad kostja elukohajärgse kohtu pädevuse põhimõttest, mis on sätestatud selle määruse artiklis 4 ja mida täiendab valikuline kohtualluvus (vt analoogia alusel 3. mai 2007. aasta kohtuotsus Color Drack,
C‑386/05
,
EU:C:2007:262
, punktid
ja
).
Seega on kostja elukohajärgse kohtu pädevuse põhimõtet määruse nr 1215/2012 artikli 7 punktis 1 täiendatud valikulise kohtualluvusega lepingutega seotud asjades, mille põhjenduseks on tihe seos lepingu ja selle üle otsust langetava kohtu vahel (vt analoogia alusel 3. mai 2007. aasta kohtuotsus Color Drack,
C‑386/05
,
EU:C:2007:262
, punkt
).
Nimetatud valikulise kohtualluvuse eeskirja kohaselt võib kostja vastu hagi esitada ka selle paiga kohtusse, kus asjaomane kohustus täideti või oleks tulnud täita, kusjuures eeldatakse, et sellel kohtul on tihe seos lepinguga (vt analoogia alusel 3. mai 2007. aasta kohtuotsus Color Drack,
C‑386/05
,
EU:C:2007:262
, punkt
).
Pealegi, kuigi määruse nr 1215/2012 II peatüki 4. jao „Kohtualluvus tarbijalepingute puhul“ sätetes kehtestatakse samuti valikulise kohtualluvuse eeskirjad tarbijate kasuks, tuleb tõdeda, et selle määruse artikli 17 lõikes 3 on sätestatud, et seda jagu „ei kohaldata transpordilepingute suhtes, välja arvatud lepingud, mille alusel osutatakse summaarhinna eest kombineeritud veo- ja majutusteenust“ (11. aprilli 2019. aasta kohtuotsus Ryanair,
C‑464/18
,
EU:C:2019:311
, punkt
).
Lennutranspordi valdkonnas tuleneb Euroopa Kohtu kohtupraktikast, et vastavalt määruse nr 1215/2012 artikli 7 punkti 1 alapunkti b teises taandes sätestatud vaikulise kohtualluvuse reeglile teenuste osutamise puhul on hageja valikul reisijate lennuveo lepingul põhineva hüvitisenõude lahendamiseks pädev see kohus, mille asukohas on lennuki väljumis- või saabumiskoht, nagu on kokku lepitud selles veolepingus (vt analoogia alusel 9. juuli 2009. aasta kohtuotsus Rehder,
C‑204/08
,
EU:C:2009:439
, punktid
ja
, ning 11. juuli 2018. aasta kohtuotsus Zurich Insurance ja Metso Minerals,
C‑88/17
,
EU:C:2018:558
, punkt
).
Teiselt poolt peab eelotsusetaotluse esitanud kohus Montréali konventsiooni sätetele – ja eelkõige selle artiklile 19, mis puudutab lennu hilinemisest tingitud kahju hüvitamist – tuginevate nõuetega seoses hindama oma pädevust hagi selle osa lahendamiseks vastavalt nimetatud konventsiooni artiklile 33.
Eeltoodust tuleneb, et määruse nr 1215/2012 artikli 7 punkti 1, artiklit 67 ja artikli 71 lõiget 1 ning Montréali konventsiooni artiklit 33 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi kohus, kes menetleb hagi, milles nõutakse nii määrusest nr 261/2004 tulenevate kindlasummaliste ja ühtlustatud kohustuste täitmist kui ka Montréali konventsiooni kohaldamisalasse kuuluva lisahüvitise maksmist, peab kohtualluvuse hindamisel lähtuma selle nõude esimese osa puhul määruse nr 1215/2012 artikli 7 punktist 1 ja nõude teise osa puhul konventsiooni artiklist 33.
Teine küsimus
Oma teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas Montréali konventsiooni artikli 33 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega reguleeritakse kõnealuse konventsiooni kohaldamisalasse jäävate kahjude hüvitamiseks esitatud hagide puhul mitte üksnes kohtualluvuse jagunemist konventsiooni osalisriikide vahel, vaid ka kohtualluvuse jagunemist iga osalisriigi kohtute vahel.
Sissejuhatuseks tuleb märkida, et Montréali konventsiooni sätted moodustavad liidu õiguskorra lahutamatu osa, mõistõttu on Euroopa Kohus pädev neid sätteid tõlgendama, lähtudes liidule siduvatest rahvusvahelise õiguse normidest (vt selle kohta 6. mai 2010. aasta kohtuotsus Walz,
C‑63/09
,
EU:C:2010:251
, punkt
).
Euroopa Kohus on juba selgitanud, et Montréali konventsioonis esitatud mõisteid tuleb tõlgendada ühetaoliselt ja autonoomselt, mistõttu peab Euroopa Kohus arvestama nende mõistete tõlgendamisel eelotsuse tegemiseks mitte võimalike erinevate tähendustega, mis neile mõistetele võib olla antud liidu liikmesriikide riigisiseses õiguses, vaid üldiste rahvusvahelise õiguse tõlgendamise eeskirjadega, mida nende mõistete suhtes kohaldatakse (vt selle kohta 6. mai 2010. aasta kohtuotsus Walz,
C‑63/09
,
EU:C:2010:251
, punktid
ja
).
Sellega seoses on Viinis 23. mail 1969 allkirjastatud rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni (mis kodifitseerib üldise rahvusvahelise õiguse normid) artiklis 31 täpsustatud, et rahvusvahelist lepingut tuleb tõlgendada heas usus, lähtudes lepingus kasutatud mõistete konteksti arvestades nende tavatähendusest ning lepingu mõttest ja eesmärgist (6. mai 2010. aasta kohtuotsus Walz,
C‑63/09
,
EU:C:2010:251
, punkt
).
Montréali konventsiooni artikli 33 sõnastusest ilmneb, et see võimaldab nõude esitajal valida, kas esitada nõue konventsiooni osalisriigis tegutseva asjaomase vedaja vastu kohtule, mille tööpiirkonnas asub vedaja alaline asukoht või see tegevuskoht, mille kaudu leping sõlmiti, või kohtule, mille tööpiirkonnas asub asjaomase lennu sihtkoht.
Nagu ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 61 märkis, viidatakse selles sättes kõigepealt „ühe osalisriigi territooriumile“, seejärel mainitakse, milline sellel territooriumil asuv kohus on
ratione loci
pädev konkreetsete ühendavate tegurite kaudu.
Siit järeldub, et tulenevalt Montréali konventsiooni artikli 33 lõike 1 sõnastusest endast tuleb seda sätet käsitada nii, et sellega reguleeritakse ka kohtualluvuse jagunemist iga osalisriigi kohtute vahel.
Sellise tõlgenduseni viib ka Montréali konventsiooni eesmärgi hindamine. Nimelt tuleneb konventsiooni preambulist, et konventsiooni osalisriigid ei soovinud üksnes „tagada tarbijate huvide kaitset rahvusvahelisel õhuveol“, vaid ka „huvide õiglase tasakaalu saavutamiseks [õhuveo nõudeid edasiselt ühtlustada ja kodifitseerida]“.
Selline tõlgendus aga, mille kohaselt Montréali konventsiooni artikli 33 lõike 1 eesmärk on nimetada lisaks asjaomase hüvitisenõude lahendamiseks pädevale osalisriigile ka need selle riigi kohtud, kuhu hagi võib esitada, aitab kaasa selle akti preambulis väljendatud tõhusa ühtlustamise eesmärgi saavutamisele ja tarbijate huvide kaitsmisele, pakkudes neile lennuettevõtjate huvidega samaväärset tasakaalu.
Nimelt on asja määramine konkreetse kohtu kohtualluvusse sobiv selleks, et kohtuvaidluse mõlema poole huvides tagada suurem prognoositavus ja õiguskindlus.
Eeltoodut arvesse võttes tuleb Montréali konventsiooni artikli 33 lõiget 1 tõlgendada nii, et sellega reguleeritakse kõnealuse konventsiooni kohaldamisalasse jäävate kahjude hüvitamiseks esitatud hagide puhul mitte üksnes kohtualluvuse jagunemist konventsiooni osalisriikide vahel, vaid ka kohtualluvuse jagunemist iga osalisriigi kohtute vahel.
Kolmas küsimus
Teisele küsimusele antud vastust arvestades ei ole kolmandale küsimusele vaja vastata.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:

1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 7 punkti 1, artiklit 67 ja artikli 71 lõiget 1 ning Montréalis 28. mail 1999 sõlmitud ja Euroopa Ühenduse nimel nõukogu 5. aprilli 2001. aasta otsusega 2001/539/EÜ heaks kiidetud rahvusvahelise õhuveo nõuete ühtlustamise konventsiooni artiklit 33 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi kohus, kes menetleb hagi, milles nõutakse nii Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määrusest (EÜ) nr 261/2004 (millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91) tulenevate kindlasummaliste ja ühtlustatud kohustuste täitmist kui ka selle konventsiooni kohaldamisalasse kuuluva lisahüvitise maksmist, peab kohtualluvuse hindamisel lähtuma selle nõude esimese osa puhul määruse nr 1215/2012 artikli 7 punktist 1 ja nõude teise osa puhul konventsiooni artiklist 33.

2.
Montrealis 1999. aasta 28. mail sõlmitud rahvusvahelise õhuveo nõuete ühtlustamise konventsiooni artikli 33 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega reguleeritakse selle konventsiooni kohaldamisalasse jäävate kahjude hüvitamiseks esitatud hagide puhul mitte üksnes kohtualluvuse jagunemist konventsiooni osalisriikide vahel, vaid ka kohtualluvuse jagunemist iga osalisriigi kohtute vahel.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.