CELEX: 62020CJ0682
Fellebbezés
Verseny
Kartellek
Helyszíni vizsgálatot elrendelő európai bizottsági határozat
Helyszíni vizsgálat lefolytatásával szembeni jogorvoslati lehetőségek
Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikke
Hatékony jogorvoslathoz való jog
1/2003/EK rendelet
19. cikk
773/2004/EK rendelet
3. cikk
A Bizottság által vizsgálatai keretében lefolytatott kikérdezések rögzítése
A Bizottság vizsgálatának kezdete

Fellebbezésükben a Les Mousquetaires SAS és az ITM Entreprises SAS (a továbbiakban: Intermarché) az Európai Unió Törvényszéke 2020. október 5‑iLes Mousquetaires és ITM Entreprises kontra Bizottság ítéletének (
T‑255/17
, a továbbiakban: megtámadott ítélet,
EU:T:2020:460
) részleges hatályon kívül helyezését kérik, amely ítéletben a Törvényszék részben elutasította az Intermarchét és a közvetlen vagy közvetett irányítása alatt álló valamennyi társaságot az 1/2003/EK tanácsi rendelet 20. cikkének (1) és (4) bekezdése értelmében helyszíni vizsgálat tűrésére kötelező, 2017. február 9‑i C(2017) 1057 final bizottsági határozatnak (AT.40466 – Tute 1) (a továbbiakban: első vitatott határozat), valamint a Les Mousquetaires‑t és a közvetlen vagy közvetett irányítása alatt álló valamennyi társaságot az 1/2003/EK tanácsi rendelet 20. cikkének (1) és (4) bekezdése értelmében helyszíni vizsgálat tűrésére kötelező, 2017. február 21‑i C(2017) 1361 final bizottsági határozatnak (AT.40466 – Tute 1) (a továbbiakban: második vitatott határozat, az első vitatott határozattal együtt: vitatott határozatok) megsemmisítése iránt az EUMSZ 263. cikk alapján benyújtott keresetüket.
Jogi háttér
Az 1/2003/EK rendelet
Az [EUMSZ 101.] és [EUMSZ 102. cikkben] meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (
HL 2003. L 1., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) (25) preambulumbekezdése értelmében:
„A versenyszabályok megsértésének felderítése egyre nehezebbé válik, és a verseny hatékony védelme érdekében a[z Európai] Bizottság vizsgálati jogkörét ki kell egészíteni. A Bizottságot ezért fel kell hatalmazni minden olyan személy megkérdezésére, akinek hasznos információ lehet a birtokában, valamint az általuk tett nyilatkozatok rögzítésére. A helyszíni vizsgálat során a Bizottság által meghatalmazott tisztviselőket fel kell hatalmazni arra, hogy a vizsgálat elvégzéséhez szükséges időtartamra zár alá vételt hajtsanak végre. A zár alá vételt rendszerint 72 óránál tovább nem lehet fenntartani. A Bizottság által meghatalmazott tisztviselőket továbbá fel kell hatalmazni arra, hogy a helyszíni vizsgálat tárgyával és céljával összefüggő bármilyen lényeges információt igényelhessenek.”
E rendelet „Vizsgálati jogkörök” című V. fejezetében szerepel „A gazdasági ágazatoknak és a megállapodások típusainak vizsgálata” című 17. cikk, amelynek (1) bekezdése a következőket mondja ki:
„Amennyiben a tagállamok közötti kereskedelem alakulása, az árak merevsége vagy egyéb körülmények azt jelzik, hogy a közöspiaci verseny esetleg korlátozott vagy torzult, a Bizottság megvizsgálhatja a gazdaság meghatározott ágazatát vagy ágazatokon átnyúlóan a megállapodások valamely típusát. E vizsgálat során a Bizottság felkérheti a vállalkozásokat vagy a vállalkozások társulásait, hogy [az EUMSZ 101.] és [EUMSZ 102. cikk] végrehajtásához szükséges információkat nyújtsanak be, valamint e cél érdekében helyszíni vizsgálatokat folytathat le.”
Az említett rendeletnek a „Nyilatkozatok felvételének joga” című 19. cikke így rendelkezik:
„(1)   A Bizottság az e rendeletben ráruházott feladatok teljesítése érdekében adatokat kérhet minden olyan természetes vagy jogi személytől, aki hozzájárul ahhoz, hogy a vizsgálat tárgyára vonatkozó információk beszerzése céljából kikérdezzék.
(2)   Amennyiben az (1) bekezdés szerinti kikérdezés a vállalkozás helyiségeiben történik, a Bizottság értesíti annak a tagállamnak a versenyhatóságát, amelynek területén a kikérdezés történik. Amennyiben a tagállam versenyhatósága igényli, tisztviselői segíthetnek a Bizottság által a kikérdezés lefolytatására felhatalmazott tisztviselőknek és egyéb kísérő személyeknek.”
Ugyanezen rendeletnek „A Bizottság helyszíni vizsgálati jogköre” című 20. cikke a következőket írja elő:
„(1)   A Bizottság az e rendeletben ráruházott feladatok teljesítése érdekében a vállalkozásokkal és a vállalkozások társulásaival kapcsolatos minden szükséges helyszíni vizsgálatot lefolytathat.
(2)   A Bizottság által a helyszíni vizsgálat lefolytatására felhatalmazott tisztviselők és egyéb kísérő személyek jogában áll, hogy:
a)
a vállalkozásoknak és vállalkozások társulásainak bármely helyiségébe, területére és közlekedési eszközébe belépjenek;
b)
az üzletmenethez kapcsolódó könyveket és más feljegyzéseket megvizsgálják, függetlenül attól, hogy milyen eszközön tárolják ezeket;
c)
bármilyen formában elkészítsék vagy megszerezzék az ilyen könyvek vagy feljegyzések másolatát vagy kivonatát;
d)
a helyszíni vizsgálathoz szükséges időre és mértékben lepecsételjenek bármilyen üzlethelyiségeket és könyveket vagy nyilvántartásokat;
e)
magyarázatot kérjenek a vállalkozás vagy a vállalkozások társulásának bármely képviselőjétől vagy dolgozójától az ellenőrzés [helyesen: helyszíni vizsgálat] céljához és tárgyához kapcsolódó tényről vagy dokumentumról, valamint a választ rögzítsék.
(3)   A Bizottság által a helyszíni vizsgálat lefolytatására felhatalmazott tisztviselők és egyéb kísérő személyek jogkörüket írásbeli meghatalmazás felmutatásával gyakorolják, amely meghatározza a helyszíni vizsgálat tárgyát és célját, valamint a 23. cikkben meghatározott büntetéseket [helyesen: szankciókat] arra az esetre, ha az üzlethez kapcsolódó könyvek és egyéb nyilvántartások hiányosak, vagy ha az e cikk (2) bekezdése alapján feltett kérdésekre adott válaszok pontatlanok vagy félrevezetők. A Bizottság a helyszíni vizsgálat előtt megfelelő időben értesítést küld a vizsgálatról azon tagállam versenyhatóságának, amelynek területén a vizsgálatra sor kerül.
(4)   A vállalkozások és vállalkozások társulásai kötelesek magukat a Bizottság által határozatban elrendelt helyszíni vizsgálatnak alávetni. A határozat meghatározza a helyszíni vizsgálat tárgyát és célját, megjelöli a vizsgálat kezdetének napját, és feltünteti a 23. és 24. cikkben előírt büntetéseket [helyesen: szankciókat], valamint azt a jogot, hogy a határozat a[z Európai Unió] Bíróság[ával] felülvizsgáltatható. A Bizottság az ilyen határozatot azon tagállam versenyhatóságával történt konzultáció után hozza meg, amelynek területén a helyszíni vizsgálatra sor kerül.
(5)   Azon tagállam tisztviselői vagy versenyhatósága által meghatalmazott vagy kijelölt egyéb személyek, amelynek területén a helyszíni vizsgálatra sor kerül, a hatóság vagy a Bizottság kérelmére aktívan segítik a Bizottság által meghatalmazott tisztviselőket és más kísérő személyeket. Ennek érdekében a (2) bekezdésben említett jogkörök illetik meg őket.
(6)   Amennyiben a tisztviselők és a Bizottság által meghatalmazott egyéb kísérő személyek megállapítják, hogy valamely vállalkozás az e cikk szerint elrendelt helyszíni vizsgálatot akadályozza, az érintett tagállam megfelelő segítséget nyújt – ha szükséges – a rendőrség vagy azzal egyenértékű végrehajtó hatóság támogatását kérve annak érdekében, hogy a fenti személyek a helyszíni vizsgálatot elvégezhessék.
(7)   Amennyiben a (6) bekezdésben előírt segítségnyújtáshoz a nemzeti szabályok szerint bíróság engedélyére van szükség, ezt az engedélyt meg kell kérni. Ez az engedély elővigyázatossági intézkedésként is kérhető.
(8)   A (7) bekezdésben említett engedélyre vonatkozó kérelem esetén a nemzeti bíróság ellenőrzi, hogy a Bizottság határozata hiteles‑e, és az előirányzott kényszerítő intézkedések nem önkényesek, illetve túlzottak‑e a helyszíni vizsgálat tárgyának figyelembevételével. A nemzeti bíróság a kényszerítő intézkedések arányosságának ellenőrzése során közvetlenül vagy a tagállam versenyhatóságán keresztül részletes magyarázatot kérhet a Bizottságtól különösen arra vonatkozóan, hogy a Bizottságnak milyen alapon van gyanúja a[z EUMSZ 101.] és [EUMSZ 102. cikk] megsértésére, valamint hogy mennyire komoly a gyanús jogsértés, illetve milyen jelleggel keveredett az ügybe az érintett vállalkozás. Ugyanakkor a nemzeti bíróság nem kérdőjelezheti meg a helyszíni vizsgálat szükségességét, és nem követelheti, hogy bocsássák rendelkezésére a Bizottság irataiban lévő adatokat. A bizottsági határozat jogszerűségét kizárólag a Bíróság vizsgálhatja felül.”
Az 1/2003 rendelet „Bírságok” című 23. cikke az (1) bekezdésében a következőket írja elő:
„A Bizottság határozattal bírságot szabhat ki a vállalkozásokra és vállalkozások társulásaira, amelynek mértéke nem haladhatja meg az előző üzleti év teljes forgalmának 1%‑át, amennyiben azok szándékosan vagy gondatlanul:
[…]
c)
a 20. cikk alá tartozó vizsgálat során az üzlethez kapcsolódóan kért könyveket vagy egyéb nyilvántartásokat hiányos formában nyújtják be, vagy a 20. cikk (4) bekezdése szerint elfogadott határozat által elrendelt helyszíni vizsgálatnak nem vetik alá magukat;
d)
a 20. cikk (2) bekezdésének e) pontjával összhangban feltett kérdésre válaszolva,
–
téves vagy félrevezető választ adnak,
–
a Bizottság által megadott időn belül elmulasztják helyesbíteni a személyzetük valamely tagja által adott téves, hiányos vagy félrevezető választ, vagy
–
elmulasztják vagy megtagadják a 20. cikk (4) bekezdése alapján elfogadott határozattal elrendelt helyszíni vizsgálat tárgyához és céljához kapcsolódó tényekre vonatkozó teljes válaszok megadását;
e)
a 20. cikk (2) bekezdésének d) pontjával összhangban a Bizottság által felhatalmazott tisztviselők vagy egyéb kísérő személyek által elhelyezett zárakat feltörik.”
A 773/2004/EK rendelet
A Bizottság által az [EUMSZ 101.] és [EUMSZ 102. cikk] alapján folytatott eljárásokról szóló, 2004. április 7‑i 773/2004/EK bizottsági rendeletnek (
HL 2004. L 123., 18. o.
; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 3. kötet, 81. o.) az „Eljárás megindítása” című 2. cikke a (3) bekezdésében kimondja:
„Az eljárás megindítása előtt a Bizottság gyakorolhatja az [1/2003] rendelet V. fejezete szerinti vizsgálati hatáskörét.”
A 773/2004 rendeletnek „A Bizottság vizsgálatai” című III. fejezetében található a „Nyilatkozatok felvételének joga” című 3. cikk, amely a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Amikor a Bizottság az [1/2003] rendelet 19. cikkének megfelelően olyan személyt kérdez ki, aki ehhez hozzájárult, a kikérdezés megkezdésekor meg kell jelölnie a kikérdezés jogalapját és célját, és emlékeztetni kell annak önkéntes jellegére. A kikérdezett személyt tájékoztatnia kell továbbá arról a szándékáról, hogy a kikérdezést rögzíti.
(2)   A kikérdezéshez bármilyen eszközt igénybe lehet venni, a telefont és az elektronikus eszközöket is beleértve.
(3)   A Bizottság a kikérdezett személy nyilatkozatait bármilyen formában rögzítheti. A felvétel egy példányát jóváhagyás céljából hozzáférhetővé teszik a kikérdezett személy számára. Szükség esetén a Bizottság határidőt tűz ki, amelyen belül a kikérdezett személy közölheti vele a nyilatkozattal kapcsolatos helyesbítéseit.”
A jogvita előzményei és a vitatott határozatok
A jogvita előzményei, amelyeket a megtámadott ítélet 2–11. pontja ismertet, a jelen eljárás szempontjából a következőképpen foglalhatók össze.
A Les Mousquetaires egy cégcsoport holdingtársasága, amely élelmiszerek és nem élelmiszer jellegű termékek forgalmazásával foglalkozik Franciaországban és Belgiumban. Az Intermarché a leányvállalata.
A Bizottság, miután információkat kapott az Intermarché és versenytárs vállalkozások, többek között a Casino közötti információcserére vonatkozóan, az első vitatott határozattal helyszíni vizsgálatot rendelt el az Intermarché és leányvállalatai helyiségeiben.
E határozat rendelkező része a következőket mondja ki:
„1. cikk
[…] Az Intermarché […] és a közvetlen vagy közvetett irányítása alatt álló valamennyi társaság köteles tűrni a mindennapi fogyasztási cikkek beszerzési piacán, a márkás termékek gyártói részére nyújtott szolgáltatások értékesítési piacán, valamint a mindennapi fogyasztási cikkek fogyasztói számára történő értékesítések piacán az [EUMSZ] 101. cikkbe ütköző összehangolt magatartásokban való esetleges részvételükre vonatkozó helyszíni vizsgálatot. Ezen összehangolt magatartások a következők:
a)
vállalkozások és/vagy vállalkozások társulásai, különösen az AgeCore és/vagy tagjai, többek között az Intermarché, és az [International Casino Dia Corporation (ICDC)] […] és/vagy tagjai, többek között a Casino, között 2015 óta folytatott információcsere az élelmiszerek, higiéniai és tisztítószerek ágazatában a mindennapi fogyasztási cikkek beszerzési piacán általuk elért árengedményekről, valamint az élelmiszerek, higiéniai és tisztítószerek ágazatában a márkás termékek gyártói részére nyújtott szolgáltatások értékesítési piacán érvényesített árakról, több uniós tagállamban, különösen Franciaországban, valamint
b)
legalább 2016 óta a Casino és az Intermarché között folytatott információcsere a jövőbeni kereskedelmi stratégiáikra, különösen az áruválasztékra, az üzletek fejlesztésére, az e‑kereskedelemre és a promóciós politikára vonatkozóan a mindennapi fogyasztási cikkek beszerzési piacán, valamint a mindennapi fogyasztási cikkek fogyasztói számára történő értékesítések piacán Franciaországban.
E helyszíni vizsgálatra a vállalkozás bármely helyiségében sor kerülhet […]
Az Intermarché engedélyt ad a Bizottság tisztviselőinek és valamennyi általa megbízott személynek, hogy a helyszíni vizsgálatot elvégezze, valamint engedélyt ad az érintett tagállam versenyhatóságának tisztviselői és általa megbízott vagy arra kijelölt más személyek számára, hogy segítséget nyújtsanak az előbbiek számára, hogy a rendes munkaidőben valamennyi helyiségébe bejussanak és közlekedési eszközét igénybe vegyék. A társaság vizsgálatra bocsátja az üzletmenethez kapcsolódó könyveket és más feljegyzéseket, függetlenül attól, hogy milyen eszközön tárolják ezeket, amennyiben a tisztviselők és más megbízottak ezt kérik, és megengedi számukra ezek helyszíni vizsgálatát, illetve azt, hogy bármilyen formában elkészítsék vagy megszerezzék az ilyen könyvek vagy feljegyzések másolatát vagy kivonatát. Engedélyezi, hogy a helyszíni vizsgálathoz szükséges időre és mértékben lepecsételjenek bármilyen üzlethelyiségeket és könyveket vagy nyilvántartásokat. A helyszínen azonnal szóbeli magyarázatot ad a helyszíni vizsgálat tárgya és célja vonatkozásában, ha e tisztviselők és személyek ezt kérik, és engedélyezi valamennyi képviselő vagy alkalmazott számára, hogy e magyarázatokat megadja. Azt is engedélyezi, hogy e magyarázatokat bármilyen formában rögzítsék.
2. cikk
A helyszíni vizsgálat 2017. február 20‑án vagy röviddel ezután kezdődhet.
3. cikk
A jelen határozat címzettjei az Intermarché […], és a közvetlen vagy közvetett irányítása alatt álló valamennyi társaság.
Ezt a határozatot közvetlenül a helyszíni vizsgálat előtt közölni kell azzal a vállalkozással, amely az [EUMSZ] 297. cikk (2) bekezdése értelmében annak címzettje.”
Az Autorité de la concurrence (versenyhatóság, Franciaország), miután a Bizottság tájékoztatta e helyszíni vizsgálatról, a tribunal de grande instance d’Evry (evry‑i általános hatáskörű elsőfokú bíróság, Franciaország) kényszerintézkedésekről határozó bírájához fordult annak érdekében, hogy engedélyt kérjen tőle a fellebbezők helyiségeiben történő látogatások és lefoglalások elvégzésére. E bíró 2017. február 17‑i végzésével engedélyezte az elővigyázatossági intézkedésként kért látogatásokat és lefoglalásokat. Mivel a helyszíni vizsgálat során hozott egyik intézkedés sem tette szükségessé az 1/2003 rendelet 20. cikkének (6)–(8) bekezdése értelmében vett „kényszerítő jogkörök” gyakorlását, e végzést nem közölték a fellebbezőkkel.
A helyszíni vizsgálat 2017. február 20‑án vette kezdetét, amikor is a Bizottság ellenőrei a francia versenyhatóság képviselőinek kíséretében felkeresték az Intermarché helyiségeit.
A Bizottság, mivel kétségei voltak azzal kapcsolatban, hogy a helyszíni vizsgálattal érintett egyik személy az Intermarché alkalmazottja‑e, az első vitatott határozatéval azonos indokolással elfogadta a második vitatott határozatot, amely a Les Mousquetaires holdingtársaság és leányvállalatai helyiségeiben helyszíni vizsgálatot rendelt el.
E helyszíni vizsgálat során a Bizottság többek között irodákat látogatott meg, informatikai berendezéseket (hordozható számítógépek, mobiltelefonok, táblagépek, külső tárolóegységek) gyűjtött be, az azokban foglalt információkról másolatot készített, és több személyt is kikérdezett.
A Bizottságnak küldött 2017. február 24‑i leveleikben a fellebbezők fenntartásokat fogalmaztak meg a vitatott határozatokat és az azokban elrendelt helyszíni vizsgálatok lebonyolítását illetően, kifejezetten sérelmezve az állítólag a személyzeti állományuk tagjainak magánéletét érintő dokumentumok lemásolását. 2017. április 13‑i levelükben a fellebbezők e dokumentumok egy részének visszaszolgáltatását kérték a Bizottságtól.
A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
A Törvényszék Hivatalához 2017. április 28‑án benyújtott keresetlevelükkel a fellebbezők az EUMSZ 263. cikk alapján többek között a vitatott határozatok megsemmisítése iránti keresetet terjesztettek elő. Keresetük alátámasztása érdekében a fellebbezők lényegében öt jogalapra hivatkoztak. Az elsőt az 1/2003 rendelet 20. cikkének (4) bekezdésével kapcsolatos jogellenességi kifogásra alapították, a másodikat a vitatott határozatok szabályszerű kézbesítésének hiányára, a harmadikat arra, hogy megfosztották őket a helyszíni vizsgálattal szembeni védekezéshez való joguktól, a negyediket az indokolási kötelezettség megsértésére, az ötödiket pedig a magánlakás sérthetetlenségéhez fűződő jog megsértésére alapították.
A Törvényszék pervezető intézkedések keretében felhívta a Bizottságot arra, hogy terjessze elő a feltételezett jogsértésekre utaló azon valószínűsítő körülményeket, amelyek a vitatott határozatok meghozatalának időpontjában a rendelkezésére álltak.
E felhívásra válaszul a Bizottság benyújtotta többek között az érintett mindennapi fogyasztási cikkek tizenhárom olyan szállítójának 2016‑ban és 2017‑ben lefolytatott kikérdezéseiről készült jegyzőkönyveket, akik rendszeresen kötöttek megállapodásokat a Casinóval és az Intermarchéval (a Bizottság 2019. január 10‑i válaszának Q.1–Q.13. melléklete) (a továbbiakban: a szállítók kikérdezései).
A Törvényszék a megtámadott ítéletben megsemmisítette mindkét vitatott határozat 1. cikkének b) pontját, mivel úgy ítélte meg, hogy nem álltak a Bizottság rendelkezésére olyan kellően komoly valószínűsítő körülmények, amelyek alapján feltételezhette a Casino és az Intermarché közötti, a jövőbeli kereskedelmi stratégiáikra vonatkozó információcserében megnyilvánuló jogsértés fennállását, a keresetet pedig az ezt meghaladó részében elutasította.
A felek kérelmei
Fellebbezésükben a fellebbezők azt kérik, hogy a Bíróság:
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítélet rendelkező részének 2. pontját;
–
adjon helyt az első fokon előterjesztett kereseti kérelmeknek, és semmisítse meg a vitatott határozatokat, és
–
kötelezze a Bizottságot az egész eljárás során felmerült összes költség viselésére, ideértve a Törvényszék előtti eljárás költségeit is.
A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
–
utasítsa el a fellebbezést, és
–
kötelezze a fellebbezőket a költségek viselésére.
Az Európai Unió Tanácsa azt kéri, hogy a Bíróság:
–
utasítsa el a fellebbezés első jogalapját, és
–
kötelezze a fellebbezőket a fellebbezéssel összefüggésben felmerült költségek viselésére.
A fellebbezésről
Fellebbezésük alátámasztása érdekében a fellebbezők öt jogalapra hivatkoznak. Az első jogalap azon alapul, hogy a Törvényszék a helyszíni vizsgálatok lefolytatásával szembeni jogorvoslati lehetőségek hatékonyságára vonatkozó elemzése keretében tévesen alkalmazta a jogot, és megsértette az indokolási kötelezettséget. A második jogalap az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4‑én aláírt egyezmény (kihirdette: az 1993. évi XXXI. tv.; a továbbiakban: EJEE) 6. és 8. cikkének, az EUMSZ 296. cikknek, valamint az 1/2003 rendelet 20. cikke (4) bekezdésének azáltal történő megsértésén alapul, hogy a Törvényszék figyelmen kívül hagyta azt a kötelezettséget, hogy a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozatokat meg kell indokolni, valamint meg kell jelölni azok korlátait. A harmadik jogalap az azzal kapcsolatos téves jogalkalmazáson, valamint az 1/2003 rendelet azáltal történő megsértésén alapul, hogy a Törvényszék „az olyan intézkedések elfogadását megelőző” eljárási szakaszt,„amelyek magukban foglalják, hogy a Bizottság megítélése szerint jogsértés történt”, olyannak minősítette, mint amely nem tartozik e rendelet hatálya alá. A negyedik jogalap az EJEE 6. és 8. cikkének, valamint az 1/2003 rendelet 19. cikkének azáltal történő megsértésén alapul, hogy a Törvényszék „kellően komoly valószínűsítő körülményeknek” minősített olyan elemeket, amelyek esetében eljárási és anyagi jogi szabálytalanságok állnak fenn. Végül az ötödik jogalap az indokolás hiányán alapul, amely abból ered, hogy a Törvényszék elmulasztotta megvizsgálni e valószínűsítő körülmények bizonyító erejét, továbbá a „valószínűsítő körülménynek” minősítéssel kapcsolatos hibán alapul.
A helyszíni vizsgálatok lefolytatásával szembeni jogorvoslati lehetőségek hatékonyságára vonatkozó elemzés keretében elkövetett téves jogalkalmazásra és a megtámadott ítélet e tekintetben való indokolására vonatkozó kötelezettség megsértésére alapított, első jogalapról
A felek érvelése
A fellebbezők vitatják a megtámadott ítélet 83–112. pontját, amely pontokban a Törvényszék elutasította az 1/2003 rendelet 20. cikke (4) bekezdésének jogellenességére vonatkozó, a helyszíni vizsgálatok lefolytatásának vitatását lehetővé tevő hatékony jogorvoslat hiányára alapított kifogást.
Az első jogalap első részében a fellebbezők azzal érvelnek, hogy a Törvényszék a helyszíni vizsgálatok lefolytatásával szembeni jogorvoslati lehetőségek hatékonyságára vonatkozó elemzés keretében megsértette az indokolási kötelezettségét.
Az első jogalap második részében a fellebbezők a hatékony jogorvoslathoz való jog megsértésére hivatkoznak. Hangsúlyozzák, hogy a 2014. október 2‑i Delta Pekárny a.s. kontra Cseh Köztársaság ítéletében (CE:ECHR:2014:1002JUD000009711) az Emberi Jogok Európai Bírósága úgy ítélte meg, hogy ahhoz, hogy valamely, a helyszíni vizsgálattal okozott beavatkozáshoz hasonló beavatkozás összhangban álljon az EJEE‑vel, többek között olyan hatékony jogorvoslatot kell biztosítani, amely lehetővé teszi – úgy jogilag, mint ténylegesen – nemcsak a helyszíni vizsgálat elrendelése jogszerűségének, hanem a lefolytatása körülményeinek vitatását is, amely helyszíni vizsgálatnak a vállalkozás köteles magát alávetnie.
Az első jogalap második részének első kifogásával a fellebbezők azon indokokat vitatják, amelyek alapján a Törvényszék a megtámadott ítélet 83. és 87. pontjában úgy ítélte meg, hogy az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlata lehetővé teszi a helyszíni vizsgálat keretében hozott intézkedésekkel szembeni hatékony jogorvoslathoz való jog tiszteletben tartásának vizsgálatát, e jogorvoslati lehetőségek nem egyedi, hanem átfogó elemzését elvégezve.
E tekintetben az EJEB 2010. december 21‑i Société Canal Plus és társai kontra Franciaország ítéletének (CE:ECHR:2010:1221JUD002940808) 42. §‑ából kitűnik, hogy mind a helyszíni vizsgálat engedélyezésének jogszerűségét vitató keresetnek, mind pedig az e helyszíni vizsgálatok keretében hozott intézkedéseket vitató keresetnek hatékonynak kell lennie.
Következésképpen a Törvényszék a megtámadott ítélet 83. és 99–111. pontjában tévesen alkalmazta a jogot, amikor e jogorvoslati lehetőségeket együttesen vizsgálta, és megállapította, hogy az e jogorvoslati lehetőségek valamelyikével járó hátrányokat ellensúlyozhatják egy másiknak az előnyei.
A fellebbezők szerint a Törvényszéknek, ha az említett jogorvoslati lehetőségeket külön‑külön vizsgálta volna, az általa hatékonynak elismert hat jogorvoslati lehetőség közül hármat – vagyis az EUMSZ 101. cikk alkalmazásával kapcsolatos eljárást lezáró határozattal szembeni keresetet, a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozattal szembeni keresetet, végül pedig a szerződésen kívüli felelősség megállapítása iránti keresetet – figyelmen kívül kellett volna hagynia. Minden más jogorvoslati lehetőség részleges, és nem teszi lehetővé annak jogi és ténybeli vizsgálatát, hogy a helyszíni vizsgálat lefolytatásának valamennyi feltétele megfelelt‑e az EJEE 8. cikkének, még az összes jogorvoslati lehetőség igénybevétele esetén sem.
Az első jogalap második részének második kifogásával a fellebbezők azt állítják, hogy a Törvényszék annak megállapításával, hogy a részleges jogorvoslatok hatékonyak, arra kötelezi a jogalanyt, hogy teremtse meg az összes említett jogorvoslat igénybevételéhez szükséges feltételeket.
Márpedig mind az ideiglenes intézkedés, mind az utólagos adatvédelmi intézkedés, valamint a 2007. szeptember 17‑iAkzo Nobel Chemicals és Akcros Chemicals kontra Bizottság ítéletből (
T‑125/03 és T‑253/03
,
EU:T:2007:287
) eredő, az ügyvédek és ügyfeleik közötti érintkezés védelmére vonatkozó ítélkezési gyakorlat alapján benyújtott kereset azt feltételezi, hogy a vállalkozás a folyamatban lévő helyszíni vizsgálat alól kibújva kiprovokálja a Bizottság olyan kifejezett vagy hallgatólagos határozatát, amely sérti az ügyvédek és ügyfeleik közötti levelezés bizalmas jellegének védelméhez való jogot, és adott esetben a magánélet tiszteletben tartásához való jogot. E jogorvoslati lehetőségek azt is feltételezik, hogy a Bizottság beleegyezik abba, hogy az adatokat a Törvényszék határozatának meghozataláig zárt borítékban helyezzék el. A helyszíni vizsgálat alatt elrendelt ideiglenes intézkedés ezenkívül azt is feltételezi, hogy a vállalkozás kibújik a folyamatban lévő helyszíni vizsgálat alól, amely során aktívan köteles lenne együttműködni.
Ami a helyszíni vizsgálat akadályozásának esetét szankcionáló határozat elleni keresetet illeti, e jogorvoslati lehetőség fennállása megköveteli, hogy a vállalkozás olyan mértékben akadályozza a vizsgálatot, hogy az szankció kiszabására adjon okot. Márpedig egy ilyen követelmény ellentétes az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta) 52. cikkével.
Az első jogalap második részének harmadik kifogásával a fellebbezők hangsúlyozzák, hogy a megtámadott ítélet 94. és 96. pontjában a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor megvizsgálta, hogy két, a mai napig újszerű jogorvoslati lehetőség elfogadható‑e, azaz egyrészt magának a helyszíni vizsgálatnak a felfüggesztésére irányuló ideiglenes intézkedés, másrészt pedig a vezetők és alkalmazottak személyes adatainak védelmére irányuló utólagos jogorvoslat. Hipotetikus jogorvoslatokat ugyanis nem lehet hatékony jogorvoslatnak minősíteni.
A Bizottság és a Tanács álláspontja szerint a fellebbezők érvelése megalapozatlan. A Tanács ezenkívül úgy véli, hogy az indokolási kötelezettség megsértésére alapított kifogás elfogadhatatlan, mivel a fellebbezők nem jelölik meg kellő pontossággal a megtámadott ítélet kifogásolt elemeit, és nem fejtenek ki e kifogást alátámasztó megalapozott jogi érvelést sem.
A Bíróság álláspontja
A fellebbezés első jogalapjának első részében a fellebbezők azt állítják, hogy a Törvényszék a helyszíni vizsgálatok lefolytatásával szembeni jogorvoslati lehetőségek hatékonyságának elemzése keretében megsértette az indokolási kötelezettségét.
E résznek a Tanács által vitatott elfogadhatóságát illetően először is emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az indokolás hiánya vagy elégtelensége az EUMSZ 263. cikk értelmében vett lényeges eljárási szabályok megsértését jelenti, és olyan imperatív jogalapot képez, amelyet az uniós bíróság hivatalból figyelembe vehet, sőt köteles figyelembe venni (2009. december 2‑iBizottság kontra Írország és társai ítélet,
C‑89/08 P
,
EU:C:2009:742
,
34.
pont; 2016. január 28‑iQuimitécnica.com és de Mello kontra Bizottság ítélet,
C‑415/14 P
, nem tették közzé,
EU:C:2016:58
,
57.
pont). Ebből következik, hogy a Tanácsnak az első jogalap első részének elfogadhatatlanságára vonatkozó érvelését el kell utasítani.
E rész megalapozottságát illetően emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az ítélet indokolásából világosan és egyértelműen ki kell tűnnie a Törvényszék érvelésének oly módon, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott határozat indokait, a Bíróság pedig gyakorolhassa felülvizsgálati jogkörét (2021. március 25‑iDeutsche Telekom kontra Bizottság ítélet,
C‑152/19 P
,
EU:C:2021:238
,
98.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben a megtámadott ítélet 78–82. pontjában a Törvényszék mindenekelőtt emlékeztetett arra, hogy a hatékony jogorvoslathoz való jogot a Charta 47. cikke, valamint az EJEE 6. és 13. cikke rögzíti. Miután emlékeztetett arra, hogy az EJEE – amíg az Unió nem csatlakozott hozzá – nem minősül az uniós jogrendbe szervesen beépülő jogi eszköznek, így a jogszerűség vizsgálatát kizárólag a Chartában biztosított alapvető jogokra tekintettel kell elvégezni, a Törvényszék hangsúlyozta, hogy mind a Charta 52. cikkéből, mind az e cikkre vonatkozó magyarázatokból az következik, hogy az EJEE rendelkezéseit és az Emberi Jogok Európai Bíróságának e rendelkezésekre vonatkozó ítélkezési gyakorlatát figyelembe kell venni a Charta rendelkezéseinek adott ügyben való értelmezése és alkalmazása során.
E tekintetben megállapította, hogy az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlata szerint a házkutatásokkal kapcsolatban a hatékony jogorvoslathoz való jog tiszteletben tartását a következő négy feltétel fényében kell megvizsgálni, azaz először is fenn kell állnia a házkutatást elrendelő határozat vagy a házkutatás keretében hozott intézkedések szabályszerűségének mind ténybeli, mind jogi szempontból hatékony bírósági felülvizsgálatának, másodszor szabálytalanság megállapítása esetén a rendelkezésre álló jogorvoslatnak vagy jogorvoslatoknak lehetővé kell tenniük vagy az intézkedés végrehajtásának megakadályozását, vagy – amennyiben már sor került jogellenes intézkedésre – az érdekelt számára a megfelelő orvoslást, harmadszor az érintett jogorvoslatnak biztosan hozzáférhetőnek kell lennie, negyedszer pedig a bírósági felülvizsgálatnak észszerű határidőn belül kell megtörténnie.
A Törvényszék ezt követően a megtámadott ítélet 83. pontjában rámutatott arra, hogy ezen ítélkezési gyakorlatból az is kitűnik, hogy valamely helyszíni vizsgálati intézkedés foganatosítása hatékony bírósági felülvizsgálat tárgyát kell, hogy képezhesse, és hogy a felülvizsgálatnak a szóban forgó ügy sajátos körülményei között kell hatékonynak lennie, ami magában foglalja a helyszíni vizsgálat tárgyát képező vállalkozás rendelkezésére álló összes jogorvoslati lehetőség figyelembevételét, és így e jogorvoslati lehetőségek átfogó elemzését. A Törvényszék a megtámadott ítélet 86. és 87. pontjában úgy ítélte meg, hogy mivel a hatékony jogorvoslathoz való jog tiszteletben tartása vizsgálatának azon jogorvoslati lehetőségek átfogó elemzésén kell alapulnia, amelyek a helyszíni vizsgálat keretében hozott intézkedések felülvizsgálatát eredményezhetik, nincs jelentősége annak, hogy az egyedileg vizsgált jogorvoslati lehetőségek külön‑külön nem felelnek meg a hatékony jogorvoslathoz való jog fennállásának megállapításához szükséges feltételeknek.
Ebben az összefüggésben a Törvényszék ezenfelül a megtámadott ítélet 88. és 89. pontjában megjegyezte, hogy azon a lehetőségen kívül, hogy a Bizottság meghallgatási tisztviselőjéhez kérelmet nyújthatnak be, hat olyan jogorvoslati lehetőség van, amely lehetővé teszi a helyszíni vizsgálati intézkedésekkel kapcsolatos kifogások uniós bíróság elé terjesztését, azaz a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozattal szembeni kereset, a helyszíni vizsgálat akadályozását az 1/2003 rendelet 23. cikke (1) bekezdésének c)–e) pontja alapján szankcionáló bizottsági határozattal szembeni kereset, bármely olyan jogi aktussal szemben benyújtott kereset, amelyre vonatkozóan teljesülnek az ítélkezési gyakorlatban a keresettel megtámadható jogi aktust illetően kialakított feltételek, amely jogi aktust a Bizottság a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozatot követően és a helyszíni vizsgálati intézkedések foganatosítása keretében fogadja el – mint például bizonyos dokumentumoknak az ügyvédek és ügyfeleik közötti érintkezés bizalmas jellege alapján történő védelme iránti kérelmet elutasító határozatot –, az EUMSZ 101. cikk alapján indult eljárást lezáró határozattal szembeni kereset, az ideiglenes intézkedés iránti kérelem és a szerződésen kívüli felelősség megállapítása iránti kereset.
A Törvényszék a megtámadott ítélet 90–98. pontjában kifejtette, hogy miért véli úgy, hogy e jogorvoslati lehetőségek lehetővé teszik a helyszíni vizsgálatok lefolytatásával kapcsolatos kifogások uniós bíróság elé terjesztését.
Végül a Törvényszék a megtámadott ítélet 100–110. pontjában elvégzett elemzés végén megállapította, hogy úgy tekinthető, hogy a helyszíni vizsgálati intézkedések foganatosításának a jelen ítélet 44. pontjában felsorolt összes jogorvoslati lehetőségből álló felülvizsgálati rendszere megfelel az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatából eredő négy feltételnek.
Így a megtámadott ítélet 111. pontjában a Törvényszék a hatékony jogorvoslathoz való jog megsértésére alapított, az 1/2003 rendelet 20. cikke (4) bekezdésének jogellenességére vonatkozó kifogást elutasította.
E körülmények között meg kell állapítani, hogy a fellebbezők állításával ellentétben azon indokok, amelyek alapján a Törvényszék elutasította a helyszíni vizsgálatok lefolytatásának feltételeit illetően a hatékony jogorvoslat hiányára alapított érvelést, világosan és egyértelműen kitűnnek a megtámadott ítéletnek a jelen ítélet 41–47. pontjában összefoglalt 78–111. pontjából. Ezen indokok lehetővé tették a fellebbezők számára, hogy megismerjék a megtámadott ítélet indokolását, amint ez egyébként fellebbezésük tartalmából is kitűnik, és lehetővé tették a Bíróság számára, hogy elvégezze a bírósági felülvizsgálatot.
Ennélfogva az első jogalapnak az indokolási kötelezettség megsértésére alapított első részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
Az első jogalap második részében a fellebbezők a hatékony jogorvoslathoz való jog megsértésére hivatkoznak.
Az első jogalap második részének első kifogását illetően, amely azon alapul, hogy a Törvényszéknek a különböző jogorvoslati lehetőségeket külön‑külön kellett volna megvizsgálnia annak eldöntése érdekében, hogy a helyszíni vizsgálat keretében hozott intézkedésekkel szembeni hatékony jogorvoslathoz való jog biztosított‑e, emlékeztetni kell arra, hogy a hatékony jogorvoslathoz való jogot a Charta 47. cikke rögzíti.
Arra is emlékeztetni kell, hogy a Charta 52. cikkének (3) bekezdése pontosítja, hogy amennyiben a Charta olyan jogokat tartalmaz, amelyek megfelelnek az EJEE‑ben biztosított jogoknak, akkor e jogok tartalmát és terjedelmét azonosnak kell tekinteni azokéval, amelyek ezen egyezményben szerepelnek (2019. november 19‑iA. K. és társai [A legfelsőbb bíróság fegyelmi tanácsának függetlensége] ítélet,
C‑585/18, C‑624/18 és C‑625/18
,
EU:C:2019:982
,
116.
pont).
Márpedig, amint az a Charta 47. cikkéhez fűzött magyarázatokból kitűnik – amelyeket az EUSZ 6. cikk (1) bekezdése harmadik albekezdésének és a Charta 52. cikke (7) bekezdésének megfelelően figyelembe kell venni a Charta értelmezéséhez –, e 47. cikk első és második bekezdése megfelel az EJEE 13. cikkének, illetve 6. cikke (1) bekezdésének (2019. november 19‑iA. K. és társai [A legfelsőbb bíróság fegyelmi tanácsának függetlensége] ítélet,
C‑585/18, C‑624/18 és C‑625/18
,
EU:C:2019:982
,
117.
pont). Az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlata szerint az EJEE 6. cikkének (1) bekezdése ezen egyezmény 13. cikkéhez képest
lex specialisnak
minősül, mivel az előbbi rendelkezés szigorúbb követelményei tartalmazzák az utóbbi rendelkezés követelményeit (EJEB, 2022. március 15., Grzęda kontra Lengyelország, CE:ECHR:2022:0315JUD004357218, 352. §, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A Bíróság ezenkívül kimondta, hogy biztosítania kell, hogy a Charta 47. cikkének első bekezdésére vonatkozó értelmezése olyan védelmi szintet biztosítson, amely nem sérti az EJEE‑nek az Emberi Jogok Európai Bírósága által értelmezett 13. cikkében rögzített védelmi szintet (lásd ebben az értelemben: 2018. szeptember 26‑iBelastingdienst kontra Toeslagen [A fellebbezés felfüggesztő hatálya] ítélet,
C‑175/17
,
EU:C:2018:776
,
35.
pont).
E tekintetben meg kell állapítani, hogy az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy az EJEE 13. cikkében biztosított védelem nem terjed odáig, hogy a jogorvoslat különös formáját írja elő (EJEB, 2008. március 20., Boudaïeva és társai kontra Oroszország, CE:ECHR:2008:0320JUD001533902, 190. §), és még ha a belső jogban biztosított egyetlen jogorvoslat sem felel meg önmagában véve e 13. cikk követelményeinek, e jogorvoslatok összességükben megfelelhetnek azoknak (EJEB, 2020. július 10., Mugemangango kontra Belgium, CE:ECHR:2020:0710JUD000031015, 131. §, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ezenkívül az EJEE 8. cikkében rögzített, a magánlakás tiszteletben tartásához való jog megsértése esetén a jogorvoslat az EJEE 13. cikke értelmében akkor hatékony, ha a felperes hozzáférhet olyan eljáráshoz, amely lehetővé teszi számára, hogy vitassa a házkutatás és a foganatosított lefoglalások szabályszerűségét, és megfelelő orvoslást kapjon, amennyiben azokat jogellenesen rendelték el, vagy hajtották végre (EJEB, 2017. január 19., Posevini kontra Bulgária, CE:ECHR:2017:0119JUD006363814, 84. §).
E tekintetben az Emberi Jogok Európai Bíróságának az EJEE 6. cikkének (1) bekezdésére, illetve 8. cikkére vonatkozó ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy házkutatás esetén a helyszíni vizsgálatra vonatkozó olyan előzetes bírói engedély hiánya, amely engedély behatárolhatta vagy felülvizsgálhatta volna e helyszíni vizsgálat lefolytatását, ellensúlyozható az ilyen vizsgálati intézkedés jogszerűségének és szükségességének
de facto
utólagos bírósági felülvizsgálatával, feltéve hogy e felülvizsgálat a szóban forgó ügy sajátos körülményei között hatékony. Ez azt jelenti, hogy az érintett személyek el tudják érni a vitatott intézkedésnek és lefolytatásának mind ténybeli, mind jogi szempontból hatékony bírósági felülvizsgálatát. Amennyiben a szabálytalannak minősülő intézkedésre már sor került, a rendelkezésre álló jogorvoslatnak vagy jogorvoslatoknak lehetővé kell tenniük, hogy megfelelő jóvátételt nyújtsanak az érintett számára (EJEB, 2014. október 2., Delta Pekárny a.s. kontra Cseh Köztársaság, CE:ECHR:2014:1002JUD000009711, 86. és 87. §, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ily módon, mivel a helyszíni vizsgálat utólagos bírósági felülvizsgálata bizonyos feltételek mellett ellensúlyozhatja az előzetes bírósági felülvizsgálat hiányát, és mivel „a rendelkezésre álló jogorvoslatnak vagy jogorvoslatoknak” kell megfelelő jóvátételt nyújtaniuk, meg kell állapítani, hogy főszabály szerint a rendelkezésre álló jogorvoslatokat összességükben kell figyelembe venni annak eldöntése érdekében, hogy a Charta 47. cikkében foglalt követelmények teljesülnek‑e.
Egyébiránt, mivel a fellebbezők kifogás útján az 1/2003 rendelet 20. cikkének jogellenességére hivatkoztak, a Törvényszéknek – amint arra a főtanácsnok az indítványának 51. pontjában rámutatott – az e kifogásról való határozathozatal érdekében a helyszíni vizsgálatok keretében hozott intézkedések bírósági felülvizsgálati rendszerének átfogó, a szóban forgó ügy sajátos körülményeit meghaladó értékelését kellett elvégeznie.
E körülmények között meg kell állapítani, hogy a fellebbezők tévesen állítják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a helyszíni vizsgálatok lefolytatásának vitatása érdekében rendelkezésre álló összes jogorvoslati lehetőséget átfogóan elemezte.
A fellebbezők azon érvét illetően, amely szerint a Törvényszék nem mérlegelhette volna a helyszíni vizsgálat keretében hozott intézkedésekkel szembeni jogorvoslat hátrányait a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozat jogszerűségét vitató kereset előnyeivel szemben, elegendő rámutatni arra – amint azt a főtanácsnok az indítványának 46. és 47. pontjában tette –, hogy ezen érv a megtámadott ítélet téves értelmezésén alapul. Ezen ítélet 90–98. pontjából ugyanis kitűnik, hogy a Törvényszék megvizsgálta azt, hogy a fellebbezők rendelkezésére álló különböző jogorvoslati lehetőségek – ideértve a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozattal szembeni keresetet is – mennyiben teszik lehetővé a helyszíni vizsgálat lefolytatásának szabályszerűségére vonatkozó kifogások bíróság elé terjesztését, és hogy egy egyetlen egységes jogorvoslati lehetőség hiánya ellenére a helyszíni vizsgálat lefolytatása tehát mennyiben képezheti a jelen ítélet 55–57. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében vett hatékony bírósági felülvizsgálat tárgyát.
Végül, ami a fellebbezők azon érvelését illeti, amely szerint, ha a Törvényszék a különböző jogorvoslati lehetőségeket külön‑külön vizsgálta volna meg, akkor egyrészt el kellett volna utasítania az általa hatékonynak elismert hat jogorvoslati lehetőség közül hármat, vagyis az EUMSZ 101. cikk alkalmazására vonatkozó eljárást lezáró határozattal szembeni keresetet, a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozattal szembeni keresetet, végül pedig a szerződésen kívüli felelősség megállapítása iránti keresetet, másrészt pedig meg kellett volna állapítania, hogy az összes többi jogorvoslati lehetőség részleges, elegendő rámutatni arra, hogy ezen érvelést el kell utasítani, mivel azon a téves előfeltevésen alapul, hogy a Törvényszék a helyszíni vizsgálatok lefolytatásának vitatása érdekében rendelkezésre álló összes jogorvoslati lehetőséget nem vizsgálhatta volna átfogóan.
Az első jogalap második részében szereplő első kifogást tehát el kell utasítani.
Ami az arra alapított második és harmadik kifogást illeti, hogy a Törvényszék annak megállapításával, hogy a részleges jogorvoslati lehetőségek – amelyek rendelkezésre állása nem is egyértelmű – hatékonyak, arra kényszeríti a jogalanyt, hogy megteremtse azokat a feltételeket, amelyek lehetővé teszik e jogorvoslatok megindítását, amelyek bizonyossága kétséges, elegendő rámutatni egyrészt arra, hogy az Emberi Jogok Európai Bíróságának a jelen ítélet 57. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlata szerint nem követelmény az, hogy a házkutatást elrendelő határozat alapján a hatóság által hozott intézkedésekkel szemben felhozható valamennyi kifogást egy és ugyanazon jogorvoslat keretében terjeszthessék elő, másrészt pedig arra – amint arra lényegében a főtanácsnok is rámutatott az indítványának 66. pontjában –, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat hiánya valamely jogorvoslati lehetőség hatékonyságának tagadása céljából nem bírhat döntő jelentőséggel.
Ebből következik, hogy e kifogások megalapozatlanok.
A fentiekből következik, hogy az első jogalapot mint megalapozatlant teljes egészében el kell utasítani.
A helyszíni vizsgálatokat indokoló valószínűsítő körülmények eljárási szabályszerűségével kapcsolatos téves jogalkalmazásra alapított, harmadik jogalapról
A felek érvelése
A harmadik jogalappal a fellebbezők lényegében azt róják fel a Törvényszéknek, hogy tévesen alkalmazta a jogot, és megsértette az 1/2003 rendeletet egyrészt azáltal, hogy a megtámadott ítélet 193. pontjában úgy ítélte meg, hogy a Bizottság nem köteles tiszteletben tartani a vizsgálati jogköreire vonatkozó szabályokat, különösen az 1/2003 rendelet 19. cikkének és a 773/2004 rendelet 3. cikkének együttesen értelmezett rendelkezéseiből eredő, a kikérdezések rögzítésére vonatkozó kötelezettséget, amennyiben hivatalosan még nem indított vizsgálatot, másrészt pedig azáltal, hogy a megtámadott ítélet 206. pontjában megtagadta azt, hogy figyelmen kívül hagyja a szállítók kikérdezéseiből eredő, eljárási szabálytalanság által érintett valószínűsítő körülményeket.
Azt állítják, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 189., 192., 193., 196. és 198. pontjában tévesen vélte úgy, hogy a Bizottság rendelkezésére álló valószínűsítő körülmények kellően komoly jellegét azon körülményre figyelemmel kell értékelni, hogy a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozat az előzetes vizsgálati szakasz részét képezi, még mielőtt az 1/2003 rendelet V. fejezete értelmében vett bármilyen vizsgálatot hivatalosan megindítottak volna, ami így indokolja azt, hogy a Bizottság nem köteles betartani e rendelet bizonyos kógens szabályait, köztük az azon kikérdezések rögzítésére vonatkozó kötelezettséget előíró szabályokat, amelyekből e valószínűsítő körülmények származnak. Azt kifogásolják, hogy a Törvényszék így különbséget tesz a vizsgálat hivatalos megindítását követően hozott, az 1/2003 rendelet által szabályozott intézkedések, valamint a vizsgálat megindítását megelőzően hozott intézkedések között, amelyek nem tartoznak e rendelet hatálya alá.
A harmadik jogalap első részében a fellebbezők arra hivatkoznak, hogy e különbségtétel a megtámadott ítélet 194. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat téves értelmezésén alapul. Ez az ítélkezési gyakorlat ugyanis a kifogásközlést megelőző vizsgálati szakasz és a közigazgatási eljárás további része között tesz különbséget. Ezenkívül ezen ítélkezési gyakorlat nem a vizsgálatnak, hanem azon időszaknak a kezdetét határozza meg, amelyet figyelembe kell venni annak vizsgálatakor, hogy az eljárás időtartama észszerű volt‑e.
A harmadik jogalap második részében a fellebbezők azt állítják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 193. pontjában úgy ítélte meg, hogy az 1/2003 rendeletet a helyszíni vizsgálatot elrendelő első határozat meghozatala előtt nem kell alkalmazni.
Az 1/2003 rendelet (25) preambulumbekezdéséből és a 773/2004 rendelet 2. cikkének (3) bekezdéséből ugyanis az következik, hogy az 1/2003 rendeletet az érintett magatartások felderítésének szakaszától kezdődően alkalmazni kell a Bizottság által az EUMSZ 101. és EUMSZ 102. cikk alkalmazása érdekében hozott valamennyi jogi aktusra. E tekintetben hangsúlyozzák, hogy ez utóbbi rendelet anélkül alkalmazandó az ágazati vizsgálatokra és az engedékenységi nyilatkozatokra, hogy a Bizottság bármilyen, jogsértés elkövetését kifogásoló intézkedést hozott volna. A helyszíni vizsgálatot elrendelő határozat előtt végzett vizsgálati cselekményeknek az 1/2003 rendelet hatálya alóli kivonása azzal a veszéllyel járna, hogy megfosztják a vállalkozásokat és harmadik személyeket eljárási jogaiktól, valamint az ilyen határozattal szembeni hatékony jogorvoslathoz való joguktól.
A harmadik jogalap harmadik részében a fellebbezők a Törvényszék által a megtámadott ítélet 193. pontjában a jogsértés bizonyítékai, illetve a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozat alapjául szolgáló valószínűsítő körülmények között tett különbségtételt vitatják, amely szerint a valószínűsítő körülményekre nem vonatkozhatnak ugyanolyan alaki követelmények, mint a bizonyítékokra. A fellebbezők szerint a valószínűsítő körülményeket és bizonyítékokat ugyanolyan alaki követelményeknek és eljárási szabályoknak kell alávetni, amelyek célja a bizonyítékok eredetiségének, megbízhatóságának és hitelességének biztosítása.
A Bizottság vitatja ezt az érvelést.
Előzetesen a Bizottság kifejti, hogy a vizsgálat megindítása különbözik mind az akta megnyitásától, mind pedig az eljárásnak a 773/2004 rendelet 2. cikke értelmében vett megindításától. A vizsgálat megindítására akkor kerül sor, amikor a Bizottság a vizsgálati jogköreit először gyakorolja, és olyan intézkedést hoz, amely jogsértés elkövetését kifogásolja, és jelentős következményekkel jár az azzal gyanúsított jogalanyok helyzetére. Az akta megnyitása a Bizottság Versenypolitikai Főigazgatósága hivatalának azon belső aktusa, amelynek keretében ügyszámot ad, és amelynek egyetlen célja a dokumentumok megőrzése. Az eljárás megindítása azon időpontnak felel meg, amikor a Bizottság az 1/2003 rendelet III. fejezete alapján hozott határozat elfogadása érdekében a 773/2004 rendelet 2. cikke szerinti határozatot hoz.
Miután a fentiekre emlékeztetett, a Bizottság elsősorban arra hivatkozik, hogy a vizsgálat megindítása előtt nem köteles tiszteletben tartani az 1/2003 és a 773/2004 rendeletben előírt alaki követelményeket.
Először is a Bizottság tagadja, hogy az ítélkezési gyakorlatból ilyen kötelezettség eredne, és arra hivatkozik, hogy a Törvényszék nem ferdítette el a megtámadott ítélet 194. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatot. E tekintetben közömbös az, hogy ezen ítélkezési gyakorlat az eljárás észszerű időtartamának értékelésére vonatkozik.
Másodszor a Bizottság azon az állásponton van, hogy az 1/2003 és a 773/2004 rendeletből nem tűnik ki, hogy a Bizottság már a vizsgálat megindítása előtt köteles lenne tiszteletben tartani az e rendeletekben előírt alaki követelményeket.
Ráadásul a fellebbezőknek a 773/2004 rendelet 2. cikkének (3) bekezdésére alapított érve a vizsgálat megindításának és az eljárás megindításának összekeveréséből ered, amelyekre különböző időpontokban kerül sor, és eltérő jogkövetkezményeket vonnak maguk után.
Ezenkívül a Bizottság szerint nem relevánsak a fellebbezők által az 1/2003 rendelet (25) preambulumbekezdésére, valamint az ágazati vizsgálatokra és az engedékenységi nyilatkozatokra tett utalások.
Harmadszor a fellebbezők nem állíthatják, hogy annak lehetővé tétele, hogy a Bizottság a vizsgálat megindítása előtt eltekintsen az 1/2003 és a 773/2004 rendelet alaki követelményeitől, sértené az olyan hatékony jogorvoslathoz való jogukat, amely lehetővé teszi a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozatok jogszerűségének jogi és ténybeli szempontból való felülvizsgálatát. Egyrészt ezen állításnak ellentmond a valószínűsítő körülményeknek a Törvényszék által a jelen ügyben elvégzett felülvizsgálata, amely a vitatott határozatok részleges megsemmisítéséhez vezetett. Másrészt, még ha valamely szóbeli tanúvallomást nem is rögzítettek, a Törvényszéknek az eljárási szabályzatának 94. cikke alapján lehetősége van tanúk meghallgatására.
Az 1/2003 rendelet és a 773/2004 rendelet alaki követelményeinek a vizsgálat megindítása előtti alkalmazása sértené a versenyjog Bizottság általi végrehajtását, mivel akadályozná a Bizottságot a szóban elhangzott valószínűsítő körülmények összegyűjtésében és felhasználásában. Annak megakadályozása, hogy a Bizottság a szóban elhangzott valószínűsítő körülményeket összegyűjtse, veszélyeztetné a vizsgálatok hatékonyságát, mivel késleltetné a helyszíni vizsgálatok időpontját.
Másodsorban a Bizottság mindenekelőtt arra hivatkozik, hogy mivel a helyszíni vizsgálat célja a feltételezett jogsértés megtörténtének és terjedelmének a birtokában lévő valószínűsítő körülmények alapján történő ellenőrzéséhez szükséges információk beszerzése, a valószínűsítő körülményekre szükségképpen kevésbé szigorú alaki követelmények vonatkoznak, mint a bizonyítékokra, és közelebbről a Bizottság nem köteles az ilyen valószínűsítő körülményeket az 1/2003 rendelet 19. cikke és a 773/2004 rendelet 3. cikke alapján rögzíteni.
Ezt követően ezen intézmény azt állítja, hogy a valószínűsítő körülményeknek a bizonyítékokra vonatkozóktól kevésbé szigorú alaki követelményeknek való alávetése lehetővé teszi egyrészt a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozatok meghozatalára irányadó gyorsasági követelménynek és a bizottsági vizsgálat hatékonyságának, másrészt pedig az érintett vállalkozások védelemhez való joga biztosításának összeegyeztetését.
Végül a bizonyítékok eredetisége nem szükséges előfeltétel a hitelességük szempontjából. A Bíróság ugyanis a 2018. szeptember 26‑iInfineon Technologies kontra Bizottság ítélet (
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
)
–
69.
pontjában emlékeztetett arra, hogy az uniós jogban a bizonyítékok szabad mérlegelésének elve érvényesül, amelyből az következik, hogy az egyetlen releváns tényező, amelyet a szabályszerűen benyújtott bizonyítékok bizonyító erejének értékelésekor meg kell vizsgálni, a bizonyítékok hitelessége. Következésképpen valamely bizonyíték bizonyító erejét átfogóan kell értékelni, így pusztán a bizonyíték eredetiségével kapcsolatos, alá nem támasztott kételyek felvetése nem elegendő a bizonyíték hitelességének kétségbe vonásához. Ezen elvek annál is inkább alkalmazandók a valószínűsítő körülményekre, mivel azok bizonyító ereje
per definitionem
kisebb.
A Bíróság álláspontja
A három részből álló harmadik jogalapban a fellebbezők lényegében azt kifogásolják, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 193. pontjában tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a Bizottság nem köteles betartani az 1/2003 rendelet 19. cikkének és a 773/2004 rendelet 3. cikkének együttesen értelmezett rendelkezéseiből eredő, a kikérdezések rögzítésére vonatkozó kötelezettséget azt megelőzően, hogy hivatalosan vizsgálatot indított volna, és élt volna a különösen az 1/2003 rendelet 18–20. cikkében ráruházott vizsgálati jogkörökkel.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében valamely uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez nemcsak annak szövegét, hanem azt a kontextust is figyelembe kell venni, amelybe illeszkedik, valamint azon jogi aktus céljait is, amelynek az a részét képezi (2022. augusztus 1‑jei HOLD Alapkezelő ítélet,
C‑352/20
,
EU:C:2022:606
,
42.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Először is az 1/2003 rendelet 19. cikke (1) bekezdésének magából a szövegéből kitűnik, hogy e rendelkezés minden olyan kikérdezésre alkalmazandó, amely valamely vizsgálat tárgyára vonatkozó információk beszerzésére irányul (2017. szeptember 6‑iIntel kontra Bizottság ítélet,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
84.
pont).
A 773/2004 rendelet 3. cikke, amely az 1/2003 rendelet 19. cikkének (1) bekezdésén alapuló kikérdezéseket bizonyos alakiságok betartásától teszi függővé, nem pontosítja ez utóbbi rendelkezés hatályát.
Márpedig emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság kimondta, hogy az 1/2003 rendelet 19. cikkének (1) bekezdése és a 773/2004 rendelet 3. cikke értelmében a Bizottság köteles az általa megválasztott formában rögzíteni minden olyan kikérdezést, amelyet az 1/2003 rendelet 19. cikke alapján annak érdekében folytat le, hogy a vizsgálatának tárgyára vonatkozó információkat szerezzen be (lásd ebben az értelemben: 2017. szeptember 6‑iIntel kontra Bizottság ítélet,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
90.
és
91.
pont).
Egyértelművé kell tehát tenni, hogy különbséget kell tenni a Bizottság által folytatott kikérdezések tárgyától függően, mivel csak azok a kikérdezések tartoznak az 1/2003 rendelet 19. cikke (1) bekezdésének hatálya alá, és következésképpen a rögzítési kötelezettség körébe, amelyek a Bizottság által folytatott vizsgálat tárgyára vonatkozó információk beszerzésére irányulnak.
Ennek tisztázását követően az 1/2003 rendelet 19. cikke (1) bekezdésének vagy a 773/2004 rendelet 3. cikkének szövegére alapított egyetlen tényező alapján sem vonható le az a következtetés, hogy e rögzítési kötelezettség alkalmazása attól a kérdéstől függene, hogy a Bizottság által lefolytatott kikérdezésre a vizsgálat hivatalos megindítását megelőzően a jogsértésre utaló valószínűsítő körülmények összegyűjtése érdekében, vagy pedig azt követően, a jogsértés bizonyítékainak beszerzése érdekében került‑e sor.
E rendelkezések ugyanis egyáltalán nem írják elő, hogy a rögzítési kötelezettség alkalmazása attól a kérdéstől függene, hogy az annak tárgyát képező információk valószínűsítő körülménynek vagy bizonyítéknak minősíthetők‑e. Ellenkezőleg, az 1/2003 rendelet 19. cikkének (1) bekezdésében szereplő „információk” kifejezés általános jellege miatt meg kell állapítani, hogy e rendelkezés megkülönböztetés nélkül mindkét kategóriára alkalmazandó.
Kétségtelen, hogy a „valószínűsítő körülmény” és a „bizonyíték” fogalma nem keverhető össze, mivel a valószínűsítő körülmény jellegénél fogva és a bizonyítéktól eltérően nem lehet elegendő egy adott tény bizonyításához.
Ugyanakkor a valószínűsítő körülménynek vagy bizonyítéknak minősítés nem az eljárás egy meghatározott szakaszától, hanem az érintett információk bizonyító erejétől függ, mivel az „összességükben” figyelembe vett, kellően komoly és egybehangzó valószínűsítő körülmények önmagukban bizonyíthatják a jogsértést, és felhasználhatók az EUMSZ 101. cikk alapján hozott végleges bizottsági határozatban (lásd ebben az értelemben: 2010. július 1‑jei Knauf Gips kontra Bizottság ítélet,
C‑407/08 P
,
EU:C:2010:389
,
47.
pont).
Ennélfogva, amint arra a főtanácsnok az indítványának 141. pontjában rámutatott, a kikérdezések rögzítésére vonatkozó kötelezettség nem függhet a beszerzett információk valószínűsítő körülménynek vagy bizonyítéknak minősítésétől, mivel ezen információk bizonyító erejét a Bizottság csak e kikérdezéseket követően, az eljárás ezt követő szakaszaiban tudja értékelni.
Egyébiránt az 1/2003 rendelet 19. cikkének (1) bekezdése és a 773/2004 rendelet 3. cikke azt sem írja elő, hogy a rögzítési kötelezettség alkalmazása az eljárás azon szakaszától függ, amelyben a kikérdezésekre sor kerül. Kétségtelen, hogy az 1/2003 rendelet 19. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy az e rendelkezésen alapuló kikérdezések azok, amelyeket a vizsgálat tárgyára vonatkozó információk beszerzése céljából folytatnak, ami feltételezi, hogy vizsgálat van folyamatban. Ezzel szemben e rendelkezésből nem tűnik ki, hogy e kikérdezésekre a vizsgálat hivatalos megindítását követően, azaz – a Törvényszék által a megtámadott ítélet 193. pontjában meghatározottaknak megfelelően – azon időpontot követően kell, hogy sor kerüljön, amikor a Bizottság jogsértés elkövetését kifogásoló intézkedést hoz.
Másodszor, az 1/2003 rendelet 19. cikke (1) bekezdésének szövegkörnyezetét illetően meg kell állapítani egyrészt, hogy az említett cikk e rendeletnek a Bizottság vizsgálati jogköreire vonatkozó V. fejezetében szerepel. Márpedig e fejezet rendelkezéseinek alkalmazása nem feltétlenül függ attól, hogy ezen intézmény jogsértés elkövetését kifogásoló intézkedést hozzon.
Így a Bizottság az említett rendelet 17. cikkének megfelelően ágazati vizsgálatokat folytathat le, amelyek nem teszik szükségessé ilyen jellegű intézkedések vállalkozásokkal szembeni előzetes meghozatalát.
Másrészt rá kell mutatni arra, hogy a 773/2004 rendelet 2. cikkének (3) bekezdése, amely értelmében „[a]z eljárás megindítása előtt a Bizottság gyakorolhatja az [1/2003] rendelet V. fejezete szerinti vizsgálati hatáskörét”, megerősíti azt az értelmezést, amely szerint a Bizottságnak az említett fejezetben – többek között a 19. cikkben – felsorolt vizsgálati jogköreire vonatkozó rendelkezések alkalmazhatók a vizsgálat hivatalos megindítása előtt, ellentétben azzal, ami a megtámadott ítélet 193. pontjából következik.
Igaz, hogy a megtámadott ítélet 194. pontjában hivatkozott 2002. október 15‑iLimburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság ítélet (
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P és C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
,
182.
pont), valamint 2006. szeptember 21‑iNederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied kontra Bizottság ítélet (
C‑105/04 P
,
EU:C:2006:592
,
38.
pont) alapjául szolgáló ügyekben a Bíróság a Bizottság által versenyügyekben lefolytatott előzetes vizsgálat kezdeteként azt az időpontot jelölte meg, amikor ezen intézmény az uniós jogalkotó által ráruházott hatáskörrel élve jogsértést kifogásoló olyan intézkedéseket hoz, amelyek jelentős hatással vannak a gyanúsított vállalkozások helyzetére.
Ugyanakkor az ezen ítéletek alapjául szolgáló ügyek a közigazgatási eljárás kezdő időpontjának meghatározására vonatkoztak annak felülvizsgálata céljából, hogy a Bizottság tiszteletben tartotta‑e az észszerű határidő elvét. Márpedig e felülvizsgálat szükségessé teszi annak vizsgálatát, hogy ezen intézmény gondosan járt‑e el attól az időponttól kezdve, amikor vizsgálat fennállásáról tájékoztatta az uniós versenyjog megsértésével gyanúsított vállalkozást.
Ezzel szemben ezen időpontot nem lehet figyelembe venni annak eldöntésekor, hogy a Bizottságnak mikortól kell betartania az 1/2003 rendelet 19. cikkének és a 773/2004 rendelet 3. cikkének együttesen értelmezett rendelkezéseiből eredő, a kikérdezések rögzítésére vonatkozó kötelezettséget. Amint ugyanis a főtanácsnok az indítványának 150. pontjában megjegyezte, az ilyen kikérdezések során harmadik személyek által tett nyilatkozatok vonatkozhatnak valamely vállalkozásra, anélkül hogy utóbbinak erről tudomása lenne. Ennélfogva az említett időpont figyelembevétele a rögzítési kötelezettség – és az e rendelkezésekben a kikérdezett harmadik személyek és a gyanúsított vállalkozás érdekében előírt, e kötelezettséghez kapcsolódó eljárási garanciák – alkalmazásának elhalasztását jelentené mindaddig, amíg a Bizottság olyan intézkedést nem hoz, amelyben tájékoztatja e vállalkozást a vele szembeni gyanú fennállásáról. E halasztás miatt a harmadik személyekkel ilyen intézkedést megelőzően folytatott kikérdezések kikerülnének a kikérdezések rögzítésére vonatkozó kötelezettség és az azokra alkalmazandó eljárási garanciák hatálya alól.
Harmadszor és végül, ami az 1/2003 rendelet célját illeti, e rendelet (25) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy mivel a versenyszabályok megsértésének felderítése egyre nehezebbé válik, az 1/2003 rendelet 19. cikkének (1) bekezdése a Bizottság vizsgálati jogköreinek kiegészítésére irányul, lehetővé téve a Bizottság számára többek között azt, hogy kikérdezzen minden olyan személyt, aki hasznos információkkal rendelkezhet, és hogy e személyek nyilatkozatait rögzítse (lásd ebben az értelemben: 2017. szeptember 6‑iIntel kontra Bizottság ítélet,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
85.
pont). Márpedig az említett preambulumbekezdésben szereplő „[jog]sértés[ek] felderítése” kifejezés megerősíti azt az értelmezést, amely szerint a Bizottság által előzetes szakaszban annak érdekében folytatott kikérdezések, hogy a vizsgálat tárgyára vonatkozó valószínűsítő körülményeket gyűjtsön, szintén az 1/2003 rendelet 19. cikke (1) bekezdésének hatálya alá tartoznak.
Egyébiránt rá kell mutatni arra, hogy a 773/2004 rendelet 3. cikkének (3) bekezdése értelmében a Bizottságnak lehetősége van arra, hogy a kikérdezéseket bármilyen formában rögzítse. A Bizottság tehát nem állíthatja érvényesen, hogy az, ha vele szemben rögzítési kötelezettséget írnak elő, megakadályozná őt abban, hogy olyan valószínűsítő körülményeket gyűjtsön össze és használjon fel, amelyek csak szóbeli formát ölthetnek, és veszélyeztetné a vizsgálatok hatékonyságát, mivel késleltetné a helyszíni vizsgálat időpontját. Ugyanígy a Bizottság nem állíthatja azt sem, hogy egy ilyen kötelezettség visszatartó hatású, mivel a Bizottságnak lehetősége van a kikérdezett személyek személyazonosságának védelmére.
E körülmények között meg kell állapítani, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 193. pontjában úgy ítélte meg, hogy ki kell zárni az 1/2003 rendelet hatálya alól azokat a kikérdezéseket, amelyek során olyan valószínűsítő körülményeket gyűjtöttek össze, amelyek ezt követően valamely vállalkozással szemben helyszíni vizsgálatot elrendelő határozat alapjául szolgáltak, azzal az indokkal, hogy ekkor még nem indult e rendelet V. fejezete értelmében vett vizsgálat, mivel a Bizottság nem hozott olyan intézkedést, amely e vállalkozás által elkövetett jogsértést kifogásolt. Annak eldöntése érdekében, hogy e kikérdezések e rendelet hatálya alá tartoztak‑e, a Törvényszéknek meg kellett volna vizsgálnia, hogy tartalmukra és összefüggéseikre figyelemmel azok célja a vizsgálat tárgyára vonatkozó információk beszerzése volt‑e.
A jelen ügyben, amint az a megtámadott ítélet 205. és 206. pontjából kitűnik, a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a szállítók kikérdezéseiből származó valószínűsítő körülmények nem utasíthatók el eljárási szabálytalanság miatt azzal az indokkal, hogy nem tartották be az 1/2003 rendelet 19. cikkében és a 773/2004 rendelet 3. cikkében előírt rögzítési kötelezettséget, többek között azért, mert e kikérdezésekre az 1/2003 rendelet szerinti vizsgálat megindítása előtt került sor, és mert nem tartalmaznak semmilyen, a fellebbezők – és
a fortiori
a szállítók – által elkövetett jogsértésre vonatkozó kifogást.
Márpedig, amint arra a főtanácsnok az indítványának 155. pontjában rámutatott, e tekintetben elegendő megjegyezni, hogy amikor a Bizottság olyan kikérdezéseket folytat le, amelyek tárgya előre meg van határozva, és amelyek célja nyíltan az, hogy információkat szerezzen egy adott piac működéséről és e piac szereplőinek magatartásáról az esetleges jogsértő magatartások felderítése vagy az ilyen magatartások fennállásával kapcsolatos gyanújának alátámasztása érdekében, akkor a Bizottság az 1/2003 rendelet 19. cikke szerinti, nyilatkozatok felvételére vonatkozó jogkörét gyakorolja.
Következésképpen a szállítók kikérdezései az 1/2003 rendelet 19. cikke (1) bekezdésének hatálya alá tartoztak, és a Bizottság e nyilatkozatokat a 773/2004 rendelet 3. cikkének megfelelően köteles lett volna rögzíteni.
Ebből következik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 206. pontjában úgy ítélte meg, hogy az 1/2003 rendelet 19. cikkében és a 773/2004 rendelet 3. cikkében előírt rögzítési kötelezettség a szállítók kikérdezéseire nem alkalmazandó, és hogy az e kikérdezésekből származó valószínűsítő körülményeket nem jellemzi eljárási szabálytalanság.
A fentiek összességéből következik, hogy a harmadik jogalap három része megalapozott, következésképpen a fellebbezésnek helyt kell adni, és a megtámadott ítélet rendelkező részének 2. pontját hatályon kívül kell helyezni, amennyiben a Törvényszék a vitatott határozatokkal szemben nyújtott keresetet egyebekben elutasította, anélkül hogy a fellebbezés többi jogalapjáról határozni kellene. Következésképpen a megtámadott ítélet rendelkező részének a költségek viselésére vonatkozó 3. pontját is hatályon kívül kell helyezni.
A Törvényszékhez benyújtott keresetről
Az Európai Unió Bírósága alapokmánya 61. cikkének első bekezdése szerint a Bíróság a Törvényszék határozatának hatályon kívül helyezése esetén az ügyet érdemben maga is eldöntheti, amennyiben a per állása megengedi.
A jelen ügyben ez a helyzet áll fenn.
Meg kell tehát vizsgálni a fellebbezők által a magánlakás sérthetetlenségéhez való jog megsértésére vonatkozó jogalapjuk keretében a Törvényszék előtt felhozott kifogást, amely lényegében azon alapul, hogy a szállítók kikérdezéseiből eredő valószínűsítő körülményeket el kell utasítani amiatt, hogy a Bizottság nem tartotta tiszteletben az 1/2003 rendelet 19. cikkét és a 773/2004 rendelet 3. cikkét.
E kifogás alátámasztása érdekében a fellebbezők azt állítják, hogy a szállítók kikérdezéseiről készült jegyzőkönyvek nem minősülnek e rendelkezéseknek megfelelő felvételnek, különösen mivel azokat jóváhagyás céljából nem tették hozzáférhetővé a kikérdezett személyek számára.
A Bizottság ezzel szemben úgy érvel, hogy a rögzítési kötelezettségének eleget tett azáltal, hogy olyan részletes jegyzőkönyveket készített, amelyek hűen tükrözik a szállítók nyilatkozatainak tartalmát, és azokat hivatalos azonosítószámmal ellátva az aktához csatolta. Az ilyen típusú jegyzőkönyv a rögzítés egyik formájának minősül, amelynek megválasztását a 773/2004 rendelet 3. cikkének (3) bekezdése ugyanúgy biztosítja a Bizottság számára, mint az audio‑, illetve audiovizuális felvétel vagy szó szerinti átirat formájában történő rögzítést.
E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy a 773/2004 rendelet 3. cikke (3) bekezdésének első mondata, amely pontosítja, hogy „[a] Bizottság a kikérdezett személy nyilatkozatait bármilyen formában rögzítheti”, magában foglalja, hogy ha a Bizottság a kikérdezett személy hozzájárulásával úgy dönt, hogy az 1/2003 rendelet 19. cikkének (1) bekezdése alapján kikérdezést folytat le, köteles e kikérdezést teljes egészében rögzíteni, a rögzítés formáját illetően a Bizottságnak biztosított választási lehetőség sérelme nélkül (2017. szeptember 6‑iIntel kontra Bizottság ítélet,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
90.
pont).
Ezenkívül a 773/2004 rendelet 3. cikke (3) bekezdésének második és harmadik mondatából kitűnik, hogy a Bizottságnak a felvétel egy példányát jóváhagyás céljából hozzáférhetővé kell tennie a kikérdezett személy számára, és szükség esetén határidőt tűz ki, amelyen belül e személy közölheti vele a nyilatkozattal kapcsolatos helyesbítéseit.
A jelen ügyben a Bizottság nem állította, és
a fortiori
nem is bizonyította, hogy jóváhagyás céljából hozzáférhetővé tette a szállítók számára az általa rögzített jegyzőkönyveket.
Márpedig a Bizottsággal szemben az 1/2003 rendeletnek a 773/2004 rendelet 3. cikkének (3) bekezdésével összefüggésben értelmezett 19. cikkében előírt azon kötelezettség, hogy a felvétel egy példányát jóváhagyás céljából tegye hozzáférhetővé a kikérdezett személy számára, többek között a kikérdezett személy által tett nyilatkozatok eredetiségének biztosítására irányul, mivel garantálja, hogy e nyilatkozatokat ténylegesen neki kell tulajdonítani, és hogy azok tartalma hűen és teljes egészében az említett nyilatkozatokat, nem pedig azok Bizottság általi értelmezését tükrözi.
Ennélfogva egy olyan valószínűsítő körülményt, amely a Bizottság által anélkül beszerzett nyilatkozaton alapul, hogy tiszteletben tartotta volna ezen, az 1/2003 rendeletnek a 773/2004 rendelet 3. cikkének (3) bekezdésével összefüggésben értelmezett 19. cikkében előírt követelményt, elfogadhatatlannak kell tekinteni, következésképpen azt el kell utasítani.
Ennélfogva nem tekinthető úgy, hogy e tisztán belső jellegű jegyzőkönyvek teljesítik a 773/2004 rendelet 3. cikkének (3) bekezdésében foglalt, az 1/2003 rendelet 19. cikkének hatálya alá tartozó kikérdezésekre alkalmazandó követelményeket.
E megállapítást nem kérdőjelezheti meg a 2018. szeptember 26‑iInfineon Technologies kontra Bizottság ítélet (
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
)
–
69.
pontja.
A Bíróság kétségkívül kimondta, hogy az uniós jogban a bizonyítékok szabad mérlegelésének elve érvényesül, amelyből az következik, hogy az egyetlen releváns tényező, amelyet a szabályszerűen benyújtott bizonyítékok bizonyító erejének értékelésekor meg kell vizsgálni, az a bizonyítékok hitelessége, és hogy következésképpen a bizonyítékok bizonyító erejét átfogóan kell értékelni, így pusztán a bizonyíték eredetiségével kapcsolatos, alá nem támasztott kételyek felvetése nem elegendő a bizonyíték hitelességének kétségbe vonásához (2018. szeptember 26‑iInfineon Technologies kontra Bizottság ítélet,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
,
–
69.
pont).
Ugyanakkor az ezen ítélet alapjául szolgáló ügyben az a bizonyíték, amelynek eredetiségét megkérdőjelezték, egy vállalkozás belső elektronikus levele volt, nem pedig a Bizottság által beszerzett, az 1/2003 rendeletnek a 773/2004 rendelet 3. cikkének (3) bekezdésével összefüggésben értelmezett 19. cikkét sértő módon rögzített nyilatkozat volt.
Így a bizonyítékok szabad mérlegelésének elvére nem lehet hivatkozni annak érdekében, hogy a Bizottság által az 1/2003 rendelet 19. cikke alapján beszerzett nyilatkozatok kikerüljenek a rögzítésre alkalmazandó eljárási szabályok alól. E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy a valószínűsítő körülmények összegyűjtésével kapcsolatos szabálytalanságnak az 1/2003 rendeletnek a 773/2004 rendelet 3. cikkének (3) bekezdésével összefüggésben értelmezett 19. cikkére tekintettel való megállapítása azzal jár, hogy a Bizottság e valószínűsítő körülményeket az eljárás további részében nem használhatta volna fel (lásd analógia útján: 2015. június 18‑iDeutsche Bahn és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑583/13 P
,
EU:C:2015:404
,
45.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben, mivel – amint arra a főtanácsnok az indítványának 208. pontjában rámutatott – a szállítók kikérdezéseiből származó információk képezték a vitatott határozatok alapjául szolgáló valószínűsítő körülmények lényegét, és mivel azokat a 773/2004 rendelet 3. cikkében előírt rögzítési kötelezettség be nem tartása miatt eljárási szabálytalanság jellemzi, meg kell állapítani, hogy a Bizottság a vitatott határozatok elfogadásának időpontjában nem rendelkezett olyan kellően komoly valószínűsítő körülményekkel, amelyeket jogszerűen használhatott volna fel, és amelyek alátámasztották volna az e határozatok 1. cikkének a) pontjában említett feltételezéseket. A fenti megfontolások összességére tekintettel az említett határozatokat teljes egészükben meg kell semmisíteni.
A költségekről
A Bíróság eljárási szabályzata 184. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozott, és a Bíróság maga hoz a jogvita kapcsán végleges határozatot, a Bíróság határoz a költségekről.
E szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése szerint – amelyet az említett szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell – a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A Bizottságot, mivel pervesztes lett, a fellebbezők kérelmének megfelelően kötelezni kell a saját költségein felül a fellebbezők részéről a jelen fellebbezés keretében felmerült költségek viselésére. Egyébiránt, mivel a vitatott határozatokat meg kell semmisíteni, a Bizottságot kötelezni kell a fellebbezők részéről az elsőfokú eljárás során felmerült valamennyi költség viselésére is.
A Bíróság eljárási szabályzata 184. cikkének (4) bekezdése szerint, ha nem az elsőfokú eljárásban beavatkozó fél terjesztette elő a fellebbezést, az elsőfokú eljárásban beavatkozó felet csak akkor lehet a fellebbezési eljárás költségeinek viselésére kötelezni, ha részt vett a Bíróság előtti eljárás írásbeli vagy szóbeli szakaszában. Ha e fél részt vesz az eljárásban, a Bíróság dönthet úgy, hogy e fél maga viseli saját költségeit. Mivel az elsőfokú eljárásban beavatkozó félként részt vevő Tanács részt vett a Bíróság előtti eljárás írásbeli és szóbeli szakaszában, úgy kell határozni, hogy maga viseli mind a fellebbezési eljárással, mind pedig az elsőfokú eljárással összefüggésben felmerült saját költségeit.

A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:

1)
A Bíróság az Európai Unió Törvényszéke 2020. október 5‑iLes Mousquetaires és ITM Entreprises kontra Bizottság ítélete (
T‑255/17
,
EU:T:2020:460
) rendelkező részének 2. pontját hatályon kívül helyezi, amennyiben a Törvényszék az Intermarchét és a közvetlen vagy közvetett irányítása alatt álló valamennyi társaságot az 1/2003 tanácsi rendelet 20. cikkének (1) és (4) bekezdése értelmében helyszíni vizsgálat tűrésére kötelező, 2017. február 9‑i C(2017) 1057 final bizottsági határozattal (AT.40466 – Tute 1), valamint a Les Mousquetaires‑t és a közvetlen vagy közvetett irányítása alatt álló valamennyi társaságot az 1/2003/EK tanácsi rendelet 20. cikkének (1) és (4) bekezdése értelmében helyszíni vizsgálat tűrésére kötelező, 2017. február 21‑i C(2017) 1361 final bizottsági határozattal (AT.40466 – Tute 1) szemben a fellebbezők által benyújtott keresetet egyebekben elutasította.

2)
A Bíróság az Európai Unió Törvényszéke 2020. október 5‑iLes Mousquetaires és ITM Entreprises kontra Bizottság ítélete (
T‑255/17
,
EU:T:2020:460
) rendelkező részének 3. pontját hatályon kívül helyezi, amennyiben a Törvényszék a költségekről határozott.

3)
A Bíróság az Intermarchét és a közvetlen vagy közvetett irányítása alatt álló valamennyi társaságot az 1/2003/EK tanácsi rendelet 20. cikkének (1) és (4) bekezdése értelmében helyszíni vizsgálat tűrésére kötelező, 2017. február 9‑i C(2017) 1057 final bizottsági határozatot (AT.40466 – Tute 1), valamint a Les Mousquetaires‑t és a közvetlen vagy közvetett irányítása alatt álló valamennyi társaságot az 1/2003/EK tanácsi rendelet 20. cikkének (1) és (4) bekezdése értelmében helyszíni vizsgálat tűrésére kötelező, 2017. február 21‑i C(2017) 1361 final bizottsági határozatot (AT.40466 – Tute 1) megsemmisíti.

4)
A Bíróság az Európai Bizottságot kötelezi saját költségein felül a Les Mousquetaires SAS és az ITM Entreprises SAS részéről mind az elsőfokú eljárásban, mind pedig a fellebbezési eljárásban felmerült költségek viselésére.

5)
Az Európai Unió Tanácsa maga viseli mind az elsőfokú eljárással, mind pedig a fellebbezési eljárással kapcsolatos költségeit.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: francia.