CELEX: 62015CJ0587
Predhodno odločanje
Zavarovanje civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil
Nesreča, do katere je prišlo leta 2006 med voziloma, ki se običajno nahajata v različnih državah članicah
Notranji pravilnik Sveta nacionalnih zavarovalnih birojev držav članic
Nepristojnost Sodišča
Direktiva 2009/103/ES
Neuporaba ratione temporis
Direktive 72/166/EGS, 84/5/EGS in 2000/26/ES
Neuporaba ratione materiae
Člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah
Neuporaba
Neizvajanje prava Unije

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago:
—
člena 3(4), člena 5(1) in (4), člena 6(1) ter člena 10 Notranjega pravilnika Sveta birojev, sprejetega s sporazumom, sklenjenim 30. maja 2002 med nacionalnimi zavarovalnimi biroji držav članic Evropskega gospodarskega prostora in drugih pridruženih držav, ki je priloga k Odločbi Komisije 2003/564/ES z dne 28. julija 2003 o uporabi Direktive Sveta 72/166/EGS v zvezi s preverjanjem zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 6, str. 55, v nadaljevanju: Notranji pravilnik),
—
člena 2, člena 10(1) in (4) ter člena 24(2) Direktive 2009/103/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in o izvajanju obveznosti zavarovanja takšne odgovornosti (
UL 2009, L 263, str. 11
) in
—
člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Lietuvos Respublikos transporto priemonių draudikų biuras (litovski biro za avtomobilsko zavarovanje, v nadaljevanju: biro B) ter Gintarasom Dockevičiusom in Jurgito Dockevičienė, litovskima državljanoma, zaradi regresne tožbe, s katero poskuša biro B doseči, da bi se toženima strankama v postopku v glavni stvari, ki ob prometni nesreči, do katere je prišlo v Nemčiji, nista izpolnili obveznosti zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil, naložilo, naj mu povrneta zneske, nakazane nemškemu nacionalnemu biroju za zavarovanje (v nadaljevanju: biro A), kot povračilo zneskov, ki jih je ta biro kot odškodnino izplačal drugi stranki, udeleženi v navedeni nesreči.
Pravni okvir
Zakonodaja Unije
Člen 2 Direktive Sveta 72/166/EGS z dne 24. aprila 1972 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in o izvajanju obveznosti zavarovanja takšne odgovornosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 10), kakor je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2005/14/ES z dne 11. maja 2005 (
UL 2005, L 149, str. 14
) (v nadaljevanju: Direktiva 72/166), določa:
„1.   Države članice se vzdržijo preverjanj zavarovanja civilne odgovornosti v zvezi z vozili, ki so običajno na ozemlju druge države članice, in v zvezi z vozili, ki so običajno na ozemlju tretje države, vendar na njihovo ozemlje vstopajo iz ozemlja druge države članice. Vendar pa lahko izvajajo nesistematična preverjanja zavarovanja, če ta niso diskriminatorna in se izvajajo kot del nadzora, ki ni usmerjen izključno v preverjanje zavarovanja.
2.   Pri vozilih, ki so običajno na ozemlju države članice, veljajo določbe te direktive razen členov 3 in 4:
—
ko se med devetimi nacionalnimi zavarovalnimi biroji sklene sporazum, v skladu s katerim vsak nacionalni biro po določbah lastne zakonodaje o obveznem zavarovanju jamči za poravnavo odškodninskih zahtevkov glede nesreč, ki se zgodijo na njenem ozemlju in jih povzročijo vozila, ki so običajno na ozemlju druge države članice, če so taka vozila zavarovana ali ne,
—
od dneva, ki ga določi Komisija, ko v tesnem sodelovanju z državami članicami ugotovi, da je bil tak sporazum sklenjen,
—
za trajanje tega sporazuma.“
Člen 1(4) in (7) Druge direktive Sveta 84/5/EGS z dne 30. decembra 1983 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 3), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2005/14 (v nadaljevanju: Direktiva 84/5), določa:
„4.
Vsaka država članica ustanovi ali pooblasti organ z nalogo zagotavljanja odškodnine najmanj do mejnih vrednosti zavarovalne obveznosti za materialno škodo ali telesne poškodbe, ki jih povzroči neznano vozilo ali vozilo, ki ne izpolnjuje zavarovalne obveznosti iz odstavka 1.
Prvi pododstavek ne vpliva na pravico države članice, da odškodnino s strani tega organa šteje za subsidiarno ali nesubsidiarno, in pravico, da predvidi poravnavo zahtevkov med tem organom in osebo ali osebami, odgovornimi za nesrečo, in drugimi zavarovalnicami ali organi socialne varnosti, ki so dolžni plačati odškodnino oškodovancu v zvezi z isto nesrečo. Vendar pa države članice ne smejo dovoliti organu, da plačilo odškodnine pogojuje s tem, da oškodovanec kakor koli dokaže, da odgovorna oseba ni zmožna ali noče plačati.
[…]
7.
Vsaka država članica brez poseganja v kakršno koli prakso, ki je za oškodovanca ugodnejša, za plačilo odškodnine s strani organa uporablja svoje zakone in druge predpise.“
Člen 1(1), prvi pododstavek, Direktive 2000/26/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. maja 2000 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju avtomobilske odgovornosti, ki spreminja Direktivi Sveta 73/239/EGS in 88/357/EGS (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 31, str. 331) določa:
„Cilj te direktive je opredeliti posebne predpise za oškodovance, ki so upravičeni do odškodnine za vsako materialno škodo ali telesno poškodbo, nastalo kot posledica nesreče v državi članici, ki ni država članica stalnega prebivališča oškodovanca, in jo je povzročila uporaba vozil, ki so zavarovana v državi članici in so običajno v državi članici.“
Člen 6(1) in (2) te direktive določa:
„1.   Vsaka država članica ustanovi ali prizna odškodninski organ, ki zagotavlja odškodnine oškodovancem v primerih iz člena 1.
Takšni oškodovanci lahko odškodninski zahtevek naslovijo na odškodninski organ v državi članici svojega stalnega prebivališča:
(a)
če v treh mesecih po tem, ko je oškodovanec naslovil odškodninski zahtevek na zavarovalnico vozila, ki je povzročilo nesrečo, ali na njenega pooblaščenca za obravnavo odškodninskih zahtevkov, zavarovalnica ali njen pooblaščenec za obravnavo odškodninskih zahtevkov ni dal utemeljenega odgovora na vse točke zahtevka; ali
(b)
če zavarovalnica v državi stalnega prebivališča oškodovanca ni imenovala pooblaščenca za obravnavo odškodninskih zahtevkov skladno s členom 4(1). V tem primeru oškodovanci niso upravičeni, da odškodninski zahtevek naslovijo na odškodninski organ, če so takšen zahtevek naslovili neposredno na zavarovalnico vozila, ki je povzročilo nesrečo, in če so prejeli utemeljen odgovor v treh mesecih po predložitvi zahtevka.
Oškodovanci pa zahtevka ne smejo nasloviti na odškodninski organ, če so sprožili sodni postopek neposredno proti zavarovalnici.
Odškodninski organ ukrepa v dveh mesecih, šteto od dneva, ko mu oškodovanec predloži odškodninski zahtevek, a svoje ukrepanje prekine, če zavarovalnica ali njen pooblaščenec za obravnavo odškodninskih zahtevkov predloži utemeljen odgovor na zahtevek.
Odškodninski organ nemudoma obvesti:
(a)
zavarovalnico vozila, ki je povzročilo nesrečo, ali pooblaščenca za obravnavo odškodninskih zahtevkov;
(b)
odškodninski organ v državi članici, v kateri je poslovalnica zavarovalnice, ki je izdala polico;
(c)
če je znana, osebo, ki je povzročila nesrečo,
o tem, da je od oškodovanca prejel odškodninski zahtevek in da bo nanj odgovoril v dveh mesecih od predložitve takšnega odškodninskega zahtevka.
Ta določba ne vpliva niti na pravico držav članic, da odškodnino tega organa obravnavajo kot subsidiarno ali nesubsidiarno, niti na pravico, da predvidijo obravnavo odškodninskega zahtevka med tem organom in osebo ali osebami, ki so povzročile nesrečo, ter drugimi zavarovalnicami ali ustanovami socialne varnosti, ki morajo oškodovancu izplačati odškodnino za to nesrečo. Vendar pa države članice temu organu ne smejo dovoliti, da bi plačilo odškodnine pogojeval s kakšnim drugim pogojem, razen s tistimi, ki so opredeljeni v tej direktivi, še zlasti ne s tem, da oškodovanec kakor koli dokaže, da je oseba, ki je odgovorna za škodo, plačilno nesposobna ali da noče plačati.
2.   Odškodninski organ, ki je oškodovancu plačal odškodnino v državi članici njegovega stalnega prebivališča, je upravičen do povračila plačane odškodnine s strani odškodninskega organa v državi članici tiste poslovalnice zavarovalnice, ki je izdala polico.
Odškodninski organ nato vstopi v oškodovančeve pravice nasproti povzročitelju nesreče, in sicer v tolikšnem obsegu, v kolikšnem je odškodninski organ v državi članici stalnega prebivališča oškodovanca plačal odškodnino za povzročeno materialno škodo ali telesno poškodbo. Vsaka država članica mora priznati subrogacijo, ki jo predvideva druga država članica.“
Z Direktivo 2009/103 so bile kodificirane prejšnje direktive na področju obveznega zavarovanja civilne odgovornosti, ki izhaja iz uporabe motornih vozil, in zato v skladu z njenim členom 30 razveljavljene z učinkom od 27. oktobra 2009. V skladu s primerjalno tabelo iz Priloge II k tej direktivi člen 2(2) Direktive 72/166 ustreza členu 2 Direktive 2009/103, člen 1(4) in (7) Direktive 84/5 ustreza členu 10(1) in (4) Direktive 2009/13 ter člen 6(2) Direktive 2000/26 ustreza členu 24(2) Direktive 2009/103.
Notranji pravilnik
Člen 3(1) Notranjega pravilnika določa:
„Ko je biro obveščen o nesreči, ki se je zgodila na ozemlju države, za katero je pristojen in v katero je udeleženo vozilo iz druge države, začne, ne da bi čakal na formalni odškodninski zahtevek, preiskovati okoliščine nesreče. Takoj, ko je to možno, o nesreči obvesti zavarovalnico, ki je izdala zeleno karto ali zavarovalno polico, ali, če je to ustrezno, pristojni biro. Če biro tega ne stori, mu tega vseeno ni mogoče očitati.
Če biro med preiskavo ugotovi, pri kateri zavarovalnici je zavarovano vozilo, ki je bilo udeleženo v nesreči in da je korespondent te zavarovalnice dobil soglasje v skladu z določbami člena 4, te informacije nemudoma posreduje korespondentu za namene nadaljnjega postopka.“
Člen 3(4) Notranjega pravilnika določa:
„Biro obravnava vse odškodninske zahtevke popolnoma avtonomno in v skladu z določbami zakonov in drugih predpisov, ki se uporabljajo v državi nastanka nesreče za vprašanje odgovornosti, izplačila odškodnine oškodovancem in obveznega zavarovanja, v najboljšem interesu zavarovalnice, ki je izdala zeleno karto ali zavarovalno polico ali, v ustreznih primerih, v najboljšem interesu udeleženega biroja.
Biro je izključno pristojen za vse zadeve, ki se nanašajo na tolmačenje prava v državi nastanka nesreče (celo kadar se sklicuje na zakonske določbe, ki se uporabljajo v drugi državi) in na poravnavo odškodninskega zahtevka. V skladu s to določbo pa biro na izrecno zahtevo pred sprejetjem končne odločitve obvesti zavarovalnico ali pristojni biro.“
Člen 5(1) Notranjega pravilnika določa:
„Potem ko je biro ali zastopnik, ki ga je biro imenoval za ta namen, poravnal vse odškodninske zahtevke iz iste nesreče, najkasneje v enem letu od dneva, ko je bilo izvršeno zadnje plačilo v korist oškodovanca, pošlje po faksu ali po elektronski pošti članici biroja, ki je izdala zeleno karto ali zavarovalno polico ali, v ustreznih primerih pristojnemu biroju, zahtevek za povračilo, v katerem podrobno navede:
1.1
zneske, izplačane kot odškodnina oškodovancem v mirni poravnavi ali po sodni odločbi;
1.2
zneske, izplačane za zunanje storitve pri obravnavanju in poravnavi vsakega odškodninskega zahtevka in vse stroške, ki so nastali zaradi sodnega postopka in bi jih v podobnih okoliščinah imela tudi zavarovalnica, ustanovljena v državi nastanka nesreče;
1.3
pristojbino za obravnavanje odškodninskih zahtevkov, ki krije vse ostale stroške in se izračuna po pravilih, ki jih odobri Svet birojev.
Kadar se odškodninski zahtevki iz iste nesreče zavrnejo in se obravnavanje zaključi brez izplačila odškodnine, se lahko zahteva povračilo zneskov iz pododstavka (1)(2) tega člena in minimalna pristojbina iz pododstavka (1)(3) tega člena, ki jo določi Svet birojev.“
Člen 5(4) Notranjega pravilnika določa:
„Dokazna dokumentacija, vključno s stvarnim dokazom, da je bila odškodnina oškodovancu zares izplačana, se na zahtevo pošlje takoj, vendar to ne zakasni plačila povračila.“
Člen 6(1) Notranjega pravilnika določa:
„Vsak biro jamči za to, da bodo njegove članice povrnile vsakršen znesek, ki ga v skladu z določbami člena 5 zahteva biro države, v kateri se je zgodila nesreča, ali zastopnik, ki ga je biro imenoval za ta namen.
Če članica ne izvede zahtevanega plačila v roku dveh mesecev, določenem v členu 5, izplača povračilo biro, ki mu ta članica pripada, v skladu s pogoji, opisanimi v nadaljevanju, in sicer potem, ko prejme poziv za izpolnitev jamstva od biroja države, kjer se je zgodila nesreča ali od zastopnika, ki ga je biro pooblastil za ta namen.
Biro v vlogi garanta izvede plačilo v roku enega meseca. Po preteku tega roka se od dolžnega zneska avtomatično zaračunajo zamudne obresti po 12 % letni stopnji, ki se obračunajo od dneva poziva za izpolnitev jamstva do dneva, ko prejemnikova banka prejme nakazilo.
Poziv za izpolnitev jamstva se pošlje po faksu ali elektronski pošti v obdobju dvanajstih mesecev od dneva, ko je bil odposlan zahtevek za povračilo iz člena 5. Po izteku tega obdobja in brez vpliva na vse morebitne zamudne obresti, ki jih dolguje biro, se obveznost biroja v vlogi garanta omeji na znesek, ki se zahteva od njegove članice, ki se mu prištejejo 12‑mesečne obresti, izračunane po 12 % letni obrestni meri.
Poziv za izpolnitev jamstva, ki se odda več kot dve leti od dneva, ko je bil poslan zahtevek za povračilo, se zavrne.“
Člen 10 Notranjega pravilnika določa:
„Biroji, za katere veljajo določbe tega dela, si vzajemno jamčijo za povračilo vseh zneskov, plačljivih po tem Notranjem pravilniku, iz katerekoli nesreče, v kateri je udeleženo vozilo, ki izvira z ozemlja države, za katero je pristojen posamezni biro, ne glede na to, ali je vozilo zavarovano ali ne.“
Litovsko pravo
Transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės privalomojo draudimo įstatymas (zakon o obveznem zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil) z dne 5. marca 2004 (Žin., 2004, št. 46‑1498) je v različici, ki je veljala v času dejstev postopka v glavni stvari, v členu 17(4) določal:
„[Biro B] izplača odškodnino za škodo, povzročeno v drugi državi članici Evropske unije, v skladu z zakonodajo te druge države članice Evropske unije (katere nacionalni zavarovalni biro je podpisal Notranji pravilnik), če odgovorna oseba, katere motorno vozilo se običajno nahaja na ozemlju Republike Litve, nima sklenjenega obveznega zavarovanja civilne odgovornosti v zvezi z uporabo motornih vozil. […] [Biro B] izplača odškodnino tudi v drugih primerih, skladno z zahtevami Notranjega pravilnika.“
Člen 23(5) tega zakona je določal:
„Potem ko [biro B] plača znesek, ki ga je zahteval odškodninski organ druge države članice Evropske unije, je upravičen zahtevati povračilo tako izplačanega zneska od odgovorne osebe, ki ni zavarovana, ali od zavarovalnice odgovorne osebe.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
V Nemčiji je 20. julija 2006 prišlo do prometne nesreče, v kateri sta bili udeleženi vozilo, ki ga je vozil G. Dockevičius in ki je bilo last J. Dockevičienė, ter vozilo, ki ga je vozil K. Floros, nemški državljan s prebivališčem v Nemčiji. Za vozilo, ki je bilo last J. Dockevičienė, ni bila izpolnjena obveznost zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil.
V poročilu o prometni nesreči, ki ga je sestavil organ policije v Frankfurtu na Majni (Nemčija), je navedeno, da ni bilo mogoče z gotovostjo ugotoviti okoliščin in vzrokov nesreče. Oba voznika sta hkrati oškodovanca v nesreči in obtožena kršitve zakona o cestnem prometu, zaradi katere je bila K. Florosu izrečena globa v znesku 35 EUR, G. Dockevičiusu pa 60 EUR. V navedenem poročilu je zapisano, da K. Floros pri vožnji ni upošteval varnostne razdalje in je trčil v vozilo, ki je zaviralo, G. Dockevičius pa je vozil vzvratno, ne da bi se prepričal, ali lahko to varno stori.
Ker je biro A je zavrnil odškodninski zahtevek, ki ga je po nesreči pri njem vložil K. Floros, je ta pri Landgericht Frankfurt (deželno sodišče v Frankfurtu na Majni, Nemčija) vložil tožbo, v kateri je zahteval, naj mu ta biro plača znesek 4095 EUR iz naslova škode, ki jo je utrpel v tej nesreči.
Landgericht Frankfurt (deželno sodišče v Frankfurtu na Majni) je 27. decembra 2010 z zamudno sodbo zavrnilo to tožbo kot neutemeljeno in nepodprto z zadostnimi dokazi. Senat tega sodišča je 8. avgusta 2011 potrdil to sodbo.
Oberlandesgericht Frankfurt (višje deželno sodišče v Frankfurtu na Majni, Nemčija) je 31. januarja 2012 pozvalo biro A in K. Florosa, čigar pritožbi je ugodilo, k sklenitvi prijateljske poravnave o sporu.
Biro A je nato K. Florosu nakazal zahtevani znesek in znesek 3643,71 EUR iz naslova stroškov postopka, na biro B pa je naslovil zahtevek za povračilo skupnega zneska 8352,96 EUR.
Biro B je ugodil zahtevku biroja A in od toženih strank v postopku v glavni stvari zahteval povračilo tega zneska. Ker ti njegovi zahtevi nista ugodili, je biro B pri Marijampolės rajono apylinkės teismas (okrajno sodišče v Marijampolėju, Litva) vložil regresno tožbo, v kateri je zahteval, naj mu toženi stranki v postopku v glavni stvari povrneta navedeni znesek.
Marijampolės rajono apylinkės teismas (okrajno sodišče v Marijampolėju) je s sodbo z dne 5. maja 2014 ugodilo tožbi in štelo, da je samo biro A pristojen za to, da neodvisno odloči o vseh vprašanjih v zvezi z razlago veljavne zakonodaje v državi, v kateri je prišlo do nesreče, in v zvezi s poravnavo zahtevka. Zato je biro B vložil regresno tožbo proti osebi, odgovorni za nastalo škodo, in ker je slednja oporekala svoji odgovornosti po zakonu države članice, v kateri je prišlo do prometne nesreče, naj bi tožeča stranka morala predložiti dokaze v utemeljitev navedb obrambe.
Kauno apygardos teismas (deželno sodišče v Kaunasu, Litva) je 7. oktobra 2014 ugodilo pritožbi toženih strank v postopku v glavni stvari zoper navedeno sodbo, razveljavilo to sodbo iz zavrnilo tožbo biroja B. Pritožbeno sodišče je menilo, da oseba, odgovorna za nastanek škode, ni sodelovala v razmerju med zavarovalnima birojema in da se ni strinjala z zneskom škode, zato informacij, ki jih je posredoval biro B o tem, da je biro A plačal odškodnino oškodovancu, ni mogoče šteti za zadostne in z njimi zanesljivo ugotoviti škode.
Pritožbeno sodišče je navedlo tudi, da je v tej vrsti zadev dokazno breme glede višine škode in vzročne zveze nosi stranka, ki je vložila regresno tožbo. Notranji pravilnik naj bi urejal samo razmerja med nacionalnimi zavarovalnimi biroji in naj bi ga ne bilo mogoče neposredno uporabiti za razmerja med nacionalnimi zavarovalnimi biroji in tretjimi osebami. Ne v litovskem zakonu o obveznem zavarovanju avtomobilske odgovornosti pri uporabi motornih vozil ne v Direktivi 2009/103 naj ne bi bilo določeno, da lahko nacionalni biro zadevne države – potem ko je nacionalnemu zavarovalnemu biroju druge države članice povrnil zneske, ki jih je ta plačal kot odškodnino – doseže, da se osebi, odgovorni za nastanek škode, naloži plačilo teh zneskov, ne da bi se ugotovilo, ali je bilo to plačilo upravičeno.
Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (litovsko vrhovno sodišče) na podlagi pritožbe, ki jo je zoper sodbo Kauno apygardos teismas (deželno sodišče v Kaunasu) z dne 7. oktobra 2014 vložil biro B, ugotavlja, da je ta sodba v bistvu v skladu z njegovo sodno prakso, zlasti s tem, da je z njo nacionalnemu zavarovalnemu biroju zadevne države članice naloženo dokazno breme glede vzročne zveze med ravnanjem osebe, udeležene v prometni nesreči, in nastalo škodo.
Vendar naj bi biro B trdil, da so z Notranjim pravilnikom urejena ne le razmerja med samimi zavarovalnimi biroji, ampak tudi razmerja med njimi in tretjimi osebami. Zato naj bi bili toženi stranki v postopku v glavni stvari biroju B, ker je v skladu s tem pravilnikom povrnil biroju A zneske, ki jih je ta plačal, dolžni povrniti te zneske. V teh okoliščinah naj bi toženi stranki nosili dokazno breme, zlasti glede neobstoja vzročne zveze. To naj ne bi vplivalo na pravico do obrambe toženih strank v postopku v glavni stvari, ker naj bi imeli možnost sodelovati v postopkih, ki so v tem primeru potekali v Nemčiji, in izvajati to pravico.
Predložitveno sodišče dvomi o utemeljenosti teh trditev in navaja, najprej, da v obravnavani zadevi biro A ni bil dolžan toženih strank v postopku v glavni stvari obvestiti o postopku poravnave odškodninskega zahtevka. Ne v Direktivi 2009/103 ne v Notranjem pravilniku naj namreč ne bi bil izrecno predpisan tak postopek informiranja ali podrobnosti v zvezi z njim.
Dalje, G. Dockevičius naj bi vseskozi ugovarjal, da je zaradi prometne nesreče prišlo do njegove civilne odgovornosti, podatki iz spisa pa naj ne bi omogočali nasprotnega sklepa. Nazadnje, odškodnina K. Florosa naj bi bila dogovorjena s prijateljsko poravnavo, v kateri G. Dockevičius ni sodeloval in v kateri ni ugotovljena njegova civilna odgovornost.
Predložitveno sodišče se tako sprašuje, ali je mogoče v teh okoliščinah G. Dockevičiusa šteti za odgovornega za stroške, ki so nastali biroju B.
V teh okoliščinah je Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (litovsko vrhovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba člene 2, 10(1) in (4) ter 24(2) Direktive 2009/103, člene 3(4), 5(1) in (4), 6(1) ter 10 Notranjega pravilnika in člen 47 Listine (skupaj ali posamično, vendar brez omejevanja na zgornje določbe) razumeti in razlagati tako, da v primeru, ko:
—
nacionalni zavarovalni biro (biro A) izplača odškodnino oškodovancu v prometni nesreči, do katere je prišlo v državi članici, v kateri ima sedež ta biro, ker državljan druge države članice, ki je odgovoren za nastanek škode, ni imel zavarovane civilne odgovornosti;
—
je zaradi te odškodnine biro A vstopil v oškodovančeve pravice in zahteva povračilo stroškov, ki so nastali s poravnavo zahtevka, od nacionalnega zavarovalnega biroja v državi, iz katere je odgovorna oseba (biro B);
—
biro B, ne da bi opravil neodvisno preiskavo ali zahteval dodatne informacije, ugodi zahtevku za povračilo biroja A, in
—
biro B vloži tožbo proti toženima strankama (odgovorni osebi in lastniku vozila) za povrnitev stroškov, ki so mu nastali,
tožeča stranka v tem postopku (biro B) lahko opre svoj zahtevek proti toženima strankama (odgovorni osebi in lastniku vozila) zgolj na dejstvo, da je biroju A plačala stroške in da sama (tožeča stranka) ni dolžna dokazati, da so bili izpolnjeni pogoji, ki veljajo za obstoj civilne odgovornosti tožene stranke (odgovorne osebe) (njena krivda ali nezakonito ravnanje, vzročna zveza in škoda), in da je bilo tuje pravo pravilno uporabljeno, ko je bila izplačana odškodnina oškodovancu?
2.
Ali je člen 24(1), peti pododstavek, točka (c), Direktive 2009/103 ter člen 3(1) in (4) Notranjega pravilnika (skupaj ali posamično, vendar brez omejevanja na gornje določbe) treba razumeti in razlagati tako, da mora biro A, preden dokončno odloči o plačilu odškodnine za škodo, ki jo je utrpel oškodovanec, na jasen in razumljiv način (tudi kar zadeva jezik, v katerem so podane informacije) obvestiti odgovorno osebo in lastnika vozila (če to ni ista oseba) o začetku postopka za obravnavo zahtevka in njegovem poteku, ter jima omogočiti dovolj časa za predložitev pripomb ali ugovorov na odločitev, ki bo sprejeta o plačilu odškodnine in/ali o znesku te odškodnine?
3.
Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen (torej če lahko toženi stranki (odgovorna oseba in lastnik vozila) od tožeče stranke (biro B) zahtevata, da predloži dokaze, ali podata ugovore ali izrazita dvom – med drugim o okoliščinah prometne nesreče, uporabi regulativnega okvira o civilni odgovornosti, znesku škode in načinu njegovega izračuna), ali je treba člene 2, 10(1) in 24(2) Direktive 2009/103 in člen 3(4), drugi pododstavek, Notranjega pravilnika (skupaj ali posamično, vendar brez omejevanja na gornje določbe) razumeti in razlagati tako, da mora biro A – čeprav biro B od biroja A pred končno odločitvijo ni zahteval predložitve informacij o razlagi zakonodaje, ki se uporablja v državi, v kateri je prišlo do prometne nesreče, in o poravnavi zahtevka – v vsakem primeru predložiti te informacije biroju B, če jih ta naknadno zahteva, skupaj z drugimi informacijami, ki jih biro B potrebuje za utemeljitev svojega [regresnega] zahtevka proti toženima strankama (odgovorna oseba in lastnik vozila)?
4.
Če je odgovor na drugo vprašanje pritrdilen (torej če mora biro A odgovorno osebo in lastnika vozila obvestiti o postopku za obravnavo zahtevka in jima omogočiti, da vložita ugovor glede odgovornosti ali višine škode), kakšne so posledice, če biro A ne ravna v skladu s to dolžnostjo predložitve, za:
(a)
obveznost biroja B, da ugodi zahtevku biroja A za povračilo;
(b)
obveznost odgovorne osebe in lastnika vozila, da povrneta biroju B stroške, ki so mu nastali?
5.
Ali je treba člena 5(1) in 10 Notranjega pravilnika razumeti in razlagati tako, da je treba v okoliščinah tega primera in zlasti ob upoštevanju okoliščin, navedenih spodaj, znesek, ki ga je biro A plačal kot odškodnino oškodovancu, šteti kot tveganje, ki ga prevzame sam biro A in ki ni podlaga za povračilo (razen če to tveganje prevzame biro B), ne pa kot denarno obveznost druge osebe, ki je bila udeležena v isti prometni nesreči:
—
najprej je odškodninski organ (biro A) zavrnil odškodninski zahtevek oškodovanca;
—
zato je oškodovanec vložil odškodninsko tožbo;
—
to tožbo proti biroju A sta sodišči nižje stopnje zavrnili, ker naj ne bi bila utemeljena in podprta z dokazi;
—
do izvensodne poravnave med oškodovancem in birojem A je prišlo šele pred sodiščem višje stopnje, ko je to opozorilo, da bo zadeva – če stranki ne bosta hoteli skleniti izvensodne poravnave – vrnjena v ponovno odločanje;
—
biro A je svojo odločitev za sklenitev izvensodne poravnave v bistvu upravičil s tem, da bi se tako izognilo dodatnim stroškom zaradi nadaljevanja postopka;
—
sodišče v obravnavanem postopku ni ugotovilo odgovornosti (krivde) tožene stranke, ki je bila udeležena v prometni nesreči?“
Postopek pred Sodiščem
Sodišče je z dopisom z dne 25. julija 2016 predložitvenemu sodišču poslalo sodbo z dne 6. oktobra 1987, Demouche in drugi (
152/83
,
EU:C:1987:421
), v nemški, angleški in francoski jezikovni različici, saj ta sodba ni bila prevedena v litovščino, skupaj z vprašanjem, ali želi glede na točke od 17 do 21 navedene sodbe vztrajati pri predlogu za sprejetje predhodne odločbe.
Predložitveno sodišče je z dopisom z dne 20. septembra 2016 sporočilo, da vztraja pri predlogu.
Vprašanja za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče z vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(4), člen 5(1) in (4), člen 6(1) ter člen 10 Notranjega pravilnika, člen 2, člen 10(1) in (4) ter člen 24(2) Direktive 2009/103 in/ali člen 47 Listine razlagati tako, da v obravnavani zadevi nasprotujejo posledicam, ki izhajajo iz njegove sodne prakse, v skladu s katero je v okviru regresne tožbe biroju B v bistvu naloženo dokazno breme glede vseh elementov, ki vzpostavljajo civilno odgovornost toženih strank v postopku v glavni stvari za nesrečo, do katere je prišlo 20. julija 2006.
Prvič, v delu, v katerem predložitveno sodišče prosi Sodišče za razlago Notranjega pravilnika, je treba spomniti, da je Sodišče na podlagi člena 267 PDEU pristojno za predhodno odločanje o vprašanjih glede razlage Pogodb ter veljavnosti in razlage aktov institucij, organov, uradov ali agencij Unije.
Sodišče je v zvezi z akti iste vrste, ki so bili sprejeti pred navedenim pravilnikom, že ugotovilo, da se jih ne more šteti za akte, ki so jih sprejeli institucije, organi, uradi ali agencije Unije (glej v tem smislu sodbi z dne 6. oktobra 1987, Demouche in drugi,
152/83
,
EU:C:1987:421
, točka
, in z dne 12. novembra 1992, Fournier,
C‑73/89
,
EU:C:1992:431
, točki
in
).
Sodišče je namreč navedlo, da so te akte pripravili in sklenili subjekti zasebnega prava, pri njihovi sklenitvi pa ni sodelovala nobena institucija ali organ Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 6. oktobra 1987, Demouche in drugi,
152/83
,
EU:C:1987:421
, točki
in
).
Poleg tega je Sodišče kot neupoštevne za naravo navedenih aktov zavrnilo okoliščine, v skladu s katerimi, prvič, je bila sklenitev teh aktov določena kot pogoj za začetek veljavnosti Direktive 72/166, drugič, je bilo trajanje uporabe te direktive pogojeno s trajanjem uporabe zadevnih aktov, tretjič, je Komisija vsakič s priporočilom in temu sledečimi odločbami ugotovila skladnost teh aktov z zahtevami navedene direktive, in četrtič, so bili navedeni akti priloga k odločbam Komisije in objavljeni z njimi v
Uradnem listu Evropske unije
(glej v tem smislu sodbo z dne 6. oktobra 1987, Demouche in drugi,
152/83
,
EU:C:1987:421
, točki
in
).
Ugotoviti je treba, da enaki premisleki veljajo za Notranji pravilnik, ki so ga pripravili in sklenili subjekti zasebnega prava, pri njegovi sklenitvi pa ni sodelovala nobena institucija, organ, urad ali agencija Unije.
Zato Sodišče ni pristojno za predhodno odločanje o sklopu vprašanj predložitvenega sodišča, ki se nanaša na razlago Notranjega pravilnika.
Drugič, v delu, v katerem predložitveno sodišče prosi Sodišče za razlago določb Direktive 2009/103, je treba po eni strani ugotoviti, da se ta glede na datum začetka njene uporabe in datum nesreče, iz katere izvira navedeni spor,
ratione temporis
ne uporablja za spor o glavni stvari.
Po drugi strani pa je glede na to, da je K. Floros zahtevek vložil pri biroju A, ki v Nemčiji ni pristojni organ v smislu člena 1(4) in (7) Direktive 84/5, ampak biro, vključen v sistem zelene karte, očitno, da spor o glavni stvari spada v ta sistem in ne v sistem, ki je bil vzpostavljen med drugim z direktivami 72/166, 84/5 in 2000/26.
Poleg tega, ker je s členom 6 Direktive 2000/26 v skladu s členom 1(1), prvi pododstavek, te direktive postopek za poravnavo zahtevkov določen le za oškodovance s prebivališčem v drugi državi članici, kot je država članica nastanka zadevnega odškodninskega dogodka, škoda iz spora v glavni stvari pa je nastala v državi članici, v kateri prebiva K. Floros, se ta določba za spor o glavni stvari nikakor ne more uporabiti. Enako velja za člen 2 Direktive 72/166, katerega edina zveza s tem sporom je sklicevanje na Notranji pravilnik, za razlago katerega pa Sodišče ni pristojno.
Tretjič, v teh okoliščinah je očitno, da v sporu o glavni stvari ne gre za izvajanje prava Unije v smislu člena 51(1) Listine, tako da tudi njenega člena 47 ni mogoče uporabiti za spor o glavni stvari.
Glede na navedene preudarke je treba na postavljena vprašanja odgovoriti:
—
Sodišče ni pristojno za predhodno odločanje o sklopu vprašanj predložitvenega sodišča, ki se nanaša na razlago Notranjega pravilnika.
—
Ker se Direktiva 2009/103
ratione temporis
ne uporablja za spor o glavni stvari,
—
ker se direktive 72/166, 84/5 in 2000/26 za ta spor ne uporabljajo
ratione materiae
in
—
ker se, ker ne gre za izvajanje prava Unije v smislu člena 51(1) Listine, za ta spor zato ne uporablja niti člen 47 Listine,
je treba navedene direktive in člen 47 Listine razlagati tako, da v obravnavanem primeru ne nasprotujejo posledicam, ki izhajajo iz sodne prakse predložitvenega sodišča, v skladu s katero je v okviru regresne tožbe biroju B naloženo dokazno breme glede vseh elementov, ki vzpostavljajo civilno odgovornost toženih strank v postopku v glavni stvari za nesrečo, do katere je prišlo 20. julija 2006.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

Sodišče ni pristojno za predhodno odločanje o sklopu vprašanj predložitvenega sodišča, ki se nanaša na razlago Notranjega pravilnika Sveta birojev, sprejetega s sporazumom, sklenjenim 30. maja 2002 med nacionalnimi zavarovalnimi biroji držav članic Evropskega gospodarskega prostora in drugih pridruženih držav, ki je priloga k Odločbi Komisije 2003/564/ES z dne 28. julija 2003 o uporabi Direktive Sveta 72/166/EGS v zvezi s preverjanjem zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil.

—
Ker se Direktiva 2009/103/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in o izvajanju obveznosti zavarovanja takšne odgovornosti
ratione temporis
ne uporablja za spor o glavni stvari,

—
ker se Direktiva Sveta 72/166/EGS z dne 24. aprila 1972 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in o izvajanju obveznosti zavarovanja takšne odgovornosti, kakor je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2005/14/ES z dne 11. maja 2005, Direktiva Sveta 84/5/EGS z dne 30. decembra 1983 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2005/14, in Direktiva 2000/26/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. maja 2000 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju avtomobilske odgovornosti, ki spreminja Direktivi Sveta 73/239/EGS in 88/357/EGS za ta spor ne uporabljajo
ratione materiae
in

—
ker se, ker ne gre za izvajanje prava Unije v smislu člena 51(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, za ta spor zato ne uporablja niti člen 47 Listine,

je treba navedene direktive in člen 47 Listine razlagati tako, da v obravnavanem primeru ne nasprotujejo posledicam, ki izhajajo iz sodne prakse predložitvenega sodišča, v skladu s katero je v okviru regresne tožbe dokazno breme glede vseh elementov, ki vzpostavljajo civilno odgovornost toženih strank v postopku v glavni stvari za nesrečo, do katere je prišlo 20. julija 2006, naloženo Lietuvos Respublikos transporto priemonių draudikų biuras (litovski biro za avtomobilsko zavarovanje).

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: litovščina.