CELEX: 62020CJ0533
Zahtjev za prethodnu odluku
Zaštita potrošača
Uredba (EU) br. 1169/2011
Informiranje potrošača o hrani
Označivanje
Obvezni podaci
Popis sastojaka
Specifični naziv tih sastojaka
Dodavanje vitamina hrani
Obveza navođenja specifičnog naziva tog vitamina
Nepostojanje obveze navođenja korištenog kemijskog oblika vitamina

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe (EU) br. 1169/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. o informiranju potrošača o hrani, izmjeni uredbi (EZ) br. 1924/2006 i (EZ) br. 1925/2006 Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive Komisije 87/250/EEZ, Direktive Vijeća 90/496/EEZ, Direktive Komisije 1999/10/EZ, Direktive 2000/13/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, direktiva Komisije 2002/67/EZ i 2008/5/EZ i Uredbe Komisije (EZ) br. 608/2004 (
SL 2011., L 304, str. 18
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 20., str. 168. i ispravci
SL 2015., L 326, str. 73
. i
SL 2016., L 266, str. 7
.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između Somogy Megyei Kormányhivatala (Ured državne uprave u pokrajini Somogy, Mađarska) i društva Upfield Hungary Kft. povodom odluke kojom je taj ured naložio društvu Upfield Hungary da izmijeni označivanje proizvoda koje stavlja na tržište u Mađarskoj.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba br. 1169/2011
Člankom 1. Uredbe br. 1169/2011 naslovljenim „Predmet i područje primjene” u stavku 1. određuje se:
„Ovom se Uredbom utvrđuje osnova za postizanje visoke razine zaštite potrošača u vezi s informacijama o hrani, vodeći računa o razlikama u percepciji potrošača i njihovim potrebama za informacijama, istodobno osiguravajući nesmetano funkcioniranje unutarnjega tržišta.”
Člankom 2. stavkom 2. točkama (f), (n), (o) i (s) te uredbe pojašnjava se da za potrebe te uredbe pojam „sastojak”, pojam „propisani naziv” i pojam „hranjiva tvar” imaju sljedeće značenje:
„(f)
,sastojak’ je tvar ili proizvod, uključujući arome, prehrambene aditive i prehrambene enzime, te bilo koji sastavni dio složenog sastojka koji se koristi u proizvodnji ili pripremi hrane i koji se nalazi u gotovom proizvodu, čak i u izmijenjenom obliku; rezidue se ne smatraju ,sastojcima’;
[…]
(n)
‚propisani naziv’ je naziv hrane propisan odredbama Unije koje se primjenjuju na tu hranu ili, ako takve odredbe Unije ne postoje, naziv propisan propisima i odredbama koji se primjenjuju u državi članici u kojoj se hrana prodaje krajnjem potrošaču ili objektima javne prehrane;
(o)
‚uobičajeni naziv’ je naziv kojega su potrošači u državi članici u kojoj se hrana prodaje prihvatili kao naziv te hrane, bez da ga treba dodatno objašnjavati;
[…]
(s)
‚hranjiva tvar’ su bjelančevine, ugljikohidrati, masti, vlakna, natrij, vitamini i minerali iz točke 1. dijela A Priloga XIII. ovoj Uredbi te tvari koje pripadaju ili su sastavni dio jedne od tih tvari.”
Člankom 3. navedene uredbe, naslovljenim „Opći ciljevi”, u stavku 1. određuje se:
„Pružanjem informacija o hrani treba se postići visoka razina zaštite zdravlja i interesa potrošača uspostavom temelja pomoću kojih će krajnji potrošači biti informirani pri odabiru hrane i pomoću kojih će upotrebljavati i koristiti hranu na siguran način, s posebnim naglaskom na zdravstvene, gospodarske, okolišne, socijalne i etičke okolnosti.”
U članku 7. iste uredbe, naslovljenom „Prakse poštenog informiranja”, u stavku 2. propisuje se:
„Informacije o hrani moraju biti točne, jasne i lako razumljive potrošaču.”
Člankom 9. Uredbe br. 1169/2011, naslovljenim „Popis obveznih podataka”, u stavku 1. određuje se:
„U skladu s člancima 10. do 35. te vodeći računa o iznimkama iz ovog Poglavlja, obvezno treba navesti sljedeće podatke:
[…]
(b)
popis sastojaka;
[…]
(l)
nutritivna deklaracija.”
Člankom 17. te uredbe, naslovljenim „Naziv hrane”, u stavku 1. određuje se:
„Naziv hrane mora biti propisani naziv. Ako takav naziv ne postoji, naziv hrane mora odgovarati njenom uobičajenom nazivu ili, ako takav uobičajeni naziv ne postoji ili se ne koristi, treba navesti opisni naziv hrane.”
Člankom 18. te uredbe, naslovljenim „Popis sastojaka”, u stavcima 1. i 2. predviđa se:
„1.   Popis sastojaka mora biti naslovljen ili mu mora prethoditi navod koji se sastoji ili koji uključuje riječ ‚sastojci’. Popis sastojaka mora uključivati sve sastojke hrane navedene padajućim redoslijedom s obzirom na masu koja je utvrđena u vrijeme njihove upotrebe u proizvodnji hrane.
2.   Sastojci se navode pod njihovim specifičnim nazivom, gdje je primjenljivo, u skladu sa zahtjevima iz članka 17. […]”.
Člankom 30. iste uredbe, o sadržaju nutritivne deklaracije iz njezina članka 9. stavka 1. točke (l), u stavcima 1. i 2. propisuje se:
„1.   Obvezna nutritivna deklaracija sadrži sljedeće podatke:
(a)
energetsku vrijednost; i
(b)
količine masti, zasićenih masti, ugljikohidrata, šećera, bjelančevina i soli.
[…]
2.   Sadržaj obvezne nutritivne deklaracije iz stavka 1. može biti nadopunjen navođenjem količine jedne ili više sljedećih hranjivih tvari:
[…]
(f)
bilo kojeg vitamina ili minerala iz dijela A točke 1. Priloga XIII. koji su prisutni u značajnim količinama, kako je utvrđeno u dijelu A točki 2. Priloga XIII.”
Prilog XIII. Uredbi br. 1169/2011, naslovljen „Preporučeni unos”, sadržava dio A koji se odnosi na dnevni preporučeni unos vitamina i minerala za odrasle, u čijoj se točki 1. nabrajaju vitamini i minerali koji se mogu navesti te njihovi preporučeni unosi. Ti vitamini uključuju, među ostalim, vitamin A i vitamin D.
Uredba br. 1925/2006
Uredba (EZ) br. 1925/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. prosinca 2006. o dodavanju vitamina, minerala i određenih drugih tvari hrani (
SL 2006., L 404, str. 26
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 29., str. 136.), kako je izmijenjena Uredbom br. 1169/2011 (u daljnjem tekstu: Uredba br. 1925/2006), sadržava članak 3., naslovljen „Zahtjevi za dodavanje vitamina i minerala”, u čijem se stavku 1. pojašnjava da se „[s]amo vitamini i/ili minerali navedeni u Prilogu I. u oblicima navedenim u Prilogu II. smiju […] dodavati hrani, u skladu s pravilima utvrđenim u ovoj Uredbi.”
Člankom 7. te uredbe, naslovljenim „Označivanje, prezentiranje i oglašavanje”, u stavku 3. određuje se:
„Obvezno je navođenje hranjive vrijednosti proizvoda kojima su dodani vitamini i minerali i koji su obuhvaćeni ovom Uredbom. Informacije koje se moraju dati su one navedene u članku 30. stavku 1. Uredbe [br. 1169/2011], i informacije o ukupnim prisutnim količinama vitamina i minerala, ako su dodani hrani.”
U Prilogu I. navedenoj uredbi, naslovljenom „Vitamini i minerali koji se smiju dodavati hrani”, upućuje se, među ostalim, na vitamin A i vitamin D.
Prilog II. istoj uredbi sadržava, među kemijskim oblicima vitamina i mineralnim tvarima koje se smiju dodavati hrani, pod naslovom „Vitamin A”, četiri kemijska oblika vitamina, odnosno retinol, retinil acetat, retinil pamitat i beta‑karoten. On također sadržava, pod naslovom „Vitamin D”, dva kemijska oblika vitamina, odnosno kolekalciferol i ergokalciferol.
Mađarsko pravo
U skladu s člankom 10. stavkom 1. az élelmiszerláncról és hatósági felügyeletéről szóló 2008. évi XLVI. törvény (Zakon br. XLVI. iz 2008. o sljedivosti hrane i njezinu upravnom nadzoru) hrana se može prodavati samo ako njezino označivanje sadržava na mađarskom jeziku i na opće razumljiv, nedvosmislen i čitljiv način podatke predviđene u propisima donesenima radi provedbe tog zakona i u pravnim aktima Unije s izravnim učinkom.
Glavni postupak i prethodno pitanje
Upfield Hungary stavlja na tržište u Mađarskoj proizvod pod nazivom „Flóra ProActiv, margarin s 35 % udjela masne tvari i dodanim biljnim esterolima”. Među oznakama na tom proizvodu je, među ostalim, navod „Vitamini (A, D)”.
Ured državne uprave u pokrajini Somogy, koji je, među ostalim, nadležan za nadzor poštovanja propisa primjenjivih u području zaštite potrošača, procijenio je da taj navod nije u skladu s odredbama Uredbe br. 1169/2011 zato što se njima nalaže da se prilikom označivanja hrane općenito navede specifični naziv različitih sastojaka koji čine sastav te hrane i, u posebnom slučaju kada su ti sastojci vitamini, kemijski oblici vitamina koje sadržava. Stoga je donio odluku kojom se društvu Upfield Hungary nalaže da izmijeni označivanje proizvoda o kojem je riječ.
Budući da je to društvo podnijelo tužbu protiv te odluke, nadležni sud poništio je tu odluku pozivajući se na dva niza elemenata. S jedne strane, smatrao je, u biti, da se Uredbom br. 1169/2011 ne definira što općenito treba smatrati „specifičnim nazivom” sastojaka koji ulaze u sastav hrane. S druge strane, istaknuo je da se Uredbom br. 1925/2006 ne određuje ni naziv vitamina, minerala i drugih tvari na koje se njome upućuje, pri čemu se, u njezinu Prilogu II., među ostalim, nabrajaju različiti kemijski oblici vitamina A i vitamina D koji se smiju dodavati hrani. S obzirom na te elemente, taj je sud zaključio da se nijednoj od dviju uredbi u pitanju ni bilo kojoj drugoj odredbi prava Unije ne protivi uporaba, u svrhu označivanja hrane, naziva „Vitamin A” i „Vitamin D”.
Ured državne uprave u pokrajini Somogy stoga je Kúriji (Vrhovni sud, Mađarska) podnio žalbu u prilog kojoj tvrdi, kao prvo, da Uredba br. 1169/2011 na općenit način nalaže da se pri označivanju hrane navede specifični naziv svakog sastojka koji ulazi u njezin sastav i, kao drugo, da, što se konkretnije tiče sastojaka kao što su vitamin A i D, taj specifičan naziv odgovara kemijskom obliku vitamina koji je dodan u određenu hranu, pri čemu sam taj kemijski oblik vitamina nužno mora biti jedan od onih čija je uporaba dopuštena na temelju Priloga II. Uredbi br. 1925/2006.
Sud koji je uputio zahtjev smatra da ta argumentacija otvara pitanje kako treba shvatiti pojam „specifični naziv” iz članka 18. stavka 2. Uredbe br. 1169/2011 kada su prisutni sastojci poput vitamina. Budući da stajalište nacionalnih sudova o tom pitanju nije ujednačeno, činilo mu se nužnim postaviti pitanje Sudu u tom pogledu.
U tim je okolnostima Kúria (Vrhovni sud) odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li odredbe Uredbe [br. 1169/2011], a osobito njezina članka 18. stavka 2., tumačiti na način da se na popisu sastojaka hrane moraju, u slučaju dodavanja vitamina hrani, uz naziv vitamina navesti i kemijski oblici vitamina koji se mogu dodati hrani?”
O prethodnom pitanju
Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Uredbu br. 1169/2011, uzimajući u obzir osobito njezin članak 18. stavak 2., tumačiti na način da se na popisu sastojaka neke hrane mora, u slučaju dodavanja vitamina toj hrani, uz naziv tog vitamina navesti i naziv kemijskog oblika vitamina koji je korišten.
U tom pogledu uvodno valja istaknuti, s jedne strane, da Uredba br. 1169/2011 razlikuje pojmove „sastojak” i „hranjiva tvar”.
Naime, člankom 2. stavkom 2. točkom (f) te uredbe pojašnjava se da je „sastojak”„tvar ili proizvod, uključujući arome, prehrambene aditive i prehrambene enzime, te bilo koji sastavni dio složenog sastojka koji se koristi u proizvodnji ili pripremi hrane i koji se nalazi u gotovom proizvodu, čak i u izmijenjenom obliku.”
Usporedno s time, člankom 2. stavkom 2. točkom (s) navedene uredbe propisuje se da pod pojam „hranjiva tvar” spadaju „bjelančevine, ugljikohidrati, masti, vlakna, natrij, vitamini i minerali iz točke 1. dijela A Priloga XIII.” istoj uredbi.
S druge strane, člankom 9. stavkom 1. točkama (b) i (l) Uredbe br. 1169/2011 predviđa se da je u odnosu na sastojke i hranjive tvari koji se nalaze u hrani koja je proizvedena ili stavljena na tržište u Europskoj uniji potrebno navesti dva različita obvezna podatka, odnosno „popis sastojaka” i „nutritivnu deklaraciju”.
Prvi od ta dva obvezna podatka mora, na temelju članka 18. stavka 1. navedene uredbe, uključivati sve sastojke koji se nalaze u dotičnoj hrani.
Drugi od navedenih obveznih podataka mora, u skladu s člankom 30. stavkom 1. iste uredbe, sadržavati energetsku vrijednost i količine masti, zasićenih masti, ugljikohidrata, šećera, bjelančevina i soli koji se nalaze u dotičnoj hrani. Usto, on se na temelju navedenog članka stavka 2. može nadopuniti navođenjem, među ostalim, vitamina koji su prisutni u značajnim količinama u toj hrani.
Iz toga slijedi da se vitamini, u načelu, smatraju hranjivim tvarima na temelju Uredbe br. 1169/2011 i da se stoga mogu navesti na nutritivnoj deklaraciji iz članka 9. stavka 1. točke (l) i članka 30. te uredbe kada su prisutni u značajnim količinama u hrani, ali ta oznaka ipak nije obvezna.
Međutim, važno je pojasniti da, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točkama 32. do 34. svojeg mišljenja, ta definicija ne znači da vitamini istodobno ne mogu biti sastojci u smislu Uredbe br. 1169/2011.
Naprotiv, pojam „sastojak” uključuje, kao što to proizlazi iz točke 25. ove presude, tvar ili proizvod te bilo koji sastavni dio koji se „koristi” u proizvodnji ili pripremi hrane i koji se „[još uvijek] nalazi” u gotovom proizvodu, što može biti slučaj vitamina.
Iz toga slijedi da, u slučaju da je vitamin dodan u hranu, on obvezno mora biti naveden na popisu sastojaka iz članka 9. stavka 1. točke (b) i članka 18. Uredbe br. 1169/2011. Nasuprot tomu, ne mora se nužno navesti da je prisutan u hrani niti navesti u kojoj je količini prisutan na nutritivnoj deklaraciji iz članka 9. stavka 1. točke (l) i članka 30. te uredbe.
Što se tiče pitanja pod kojim nazivom takav vitamin treba biti uključen na popis sastojaka koji se mora nalaziti na dotičnoj hrani, valja primijetiti da se, u skladu s člankom 18. stavkom 2. Uredbe br. 1169/2011, sastojci koji su prisutni u hrani moraju navesti pod njihovim specifičnim nazivom, prema potrebi, u skladu s pravilima predviđenima u članku 17. te uredbe.
U tom pogledu valja istaknuti da se člankom 17. stavkom 1. Uredbe br. 1169/2011 propisuje da naziv sastojaka treba shvatiti kao propisani naziv dotičnog sastojka ili, ako propisani naziv ne postoji, uobičajeni naziv tog sastojka ili još, ako takav uobičajeni naziv ne postoji ili se ne koristi, opisni naziv.
Međutim, ni upućivanje na „specifičan naziv” iz članka 18. stavka 2. Uredbe br. 1169/2011 ni upućivanja na „propisani naziv”, na „uobičajeni naziv” i na „opisni naziv” iz članka 17. stavka 1. te uredbe ne omogućavaju, sama po sebi i u nedostatku dodatnih pojašnjenja u tekstu, određivanje naziva pod kojim se vitamin koji je dodan u hranu koja je proizvedena ili stavljena na tržište u Uniji mora navesti na popisu sastojaka koji se odnosi na tu hranu.
U tim okolnostima potrebno je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, te odredbe tumačiti vodeći računa ne samo o njihovu tekstu već i o kontekstu u kojem se nalaze te ciljevima propisa kojeg su dio (presude od 7. lipnja 2005., VEMW i dr.,
C‑17/03
,
EU:C:2005:362
, t.
41.
i od 21. siječnja 2021., Njemačka/Esso Raffinage,
C‑471/18 P
,
EU:C:2021:48
, t.
81.
).
U tom pogledu, što se tiče, kao prvo, konteksta u kojem se nalaze odredbe o kojima je riječ, valja primijetiti, kao prvo, da se člankom 2. stavkom 2. Uredbe br. 1169/2011 definiraju, u točkama (n) i (o), izrazi „propisani naziv” i „uobičajeni naziv”, pri čemu se pojašnjava da se prvi odnosi na „naziv hrane propisan odredbama Unije koje se primjenjuju na tu hranu ili, ako takve odredbe Unije ne postoje, naziv propisan propisima i odredbama koji se primjenjuju u državi članici u kojoj se hrana prodaje”, a drugi na „naziv kojega su potrošači u državi članici u kojoj se hrana prodaje prihvatili kao naziv te hrane, bez da ga treba dodatno objašnjavati”.
Kao drugo, tom se uredbom, u članku 30. stavku 2. točki (f) i Prilogu XIII. dijelu A točki 1., upućuje na vitamine koji se mogu navesti i kvantificirati na nutritivnoj deklaraciji iz njezina članka 9. stavka 1. točke (l), ako su prisutni u značajnim količinama u hrani koja se proizvodi ili stavlja na tržište u Uniji. Međutim, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 47. svojeg mišljenja, u tom se Prilogu XIII. dijelu A točki 1. nabrajaju vitamini o kojima je riječ na način da ih se navodi pod nazivima kao što su „Vitamin A”, „Vitamin D” ili pak „Vitamin E”, pri čemu se, međutim, ne predviđa da ti nazivi čine propisani naziv na temelju prava Unije.
Kao treće, ni te odredbe ni bilo koja druga odredba Uredbe br. 1169/2011 ne pozivaju se na te vitamine pod drugim nazivima.
Kao četvrto, člankom 3. stavkom 1. Uredbe br. 1925/2006, kojom se usklađuju nacionalne odredbe o dodavanju vitamina, minerala i određenih drugih tvari hrani, predviđa se da se „[s]amo vitamini i/ili minerali navedeni u Prilogu I. u oblicima navedenim u Prilogu II. smiju […] dodavati hrani”. Kao što to proizlazi iz prvog od tih dvaju priloga, nazivi različitih vitamina u pitanju odgovaraju onima iz Priloga XIII. dijela A točke 1. Uredbe br. 1169/2011, kako su navedeni u točki 39. ove presude, pri čemu se, međutim, opaža da se samo kemijski oblici vitamina izričito navedeni u drugom od tih priloga mogu dodati hrani koja je proizvedena ili stavljena na tržište u Uniji.
Kao peto, cilj Uredbe br. 1925/2006 ipak nije urediti označivanje hranjive vrijednosti ili, šire, informiranje potrošača o prisutnosti vitamina u toj hrani, s obzirom na to da je, naprotiv, takvo pitanje isključivo uređeno Uredbom br. 1169/2011, kao što to jasno proizlazi iz članka 7. stavka 3. te uredbe i kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 45. svojeg mišljenja. Kemijski oblici vitamina navedeni u Prilogu II. Uredbi br. 1925/2006 ne mogu se stoga smatrati nazivima, koji bi se dodali onima iz točke 39. ove presude, i to tim manje jer se u tom prilogu pojašnjava da se radi samo o različitim „oblicima” svakog od dotičnih vitamina.
Stoga iz svih prethodnih odredbi proizlazi da se u Uredbi br. 1169/2011 vitamini prisutni u značajnim količinama u hrani koja se proizvodi ili stavlja na tržište u Uniji navode pod nazivima kao što su „Vitamin A”, „Vitamin D” ili pak „Vitamin E”, radi njihova navođenja na nutritivnoj deklaraciji iz članka 9. stavka 1. točke (l) i članka 30. te priloga XIII. toj uredbi.
Kako bi se osiguralo dosljedno tumačenje i primjena različitih odredbi te uredbe, potrebno je smatrati da takve vitamine također treba navoditi pod tim istim nazivima na popisu sastojaka iz članka 9. stavka 1. točke (b) i članka 18. navedene uredbe.
Kao drugo, valja primijetiti da se Uredbom br. 1169/2011 nastoji, među ostalim, kao što to proizlazi iz zajedničkog tumačenja njezina članka 1. stavka 1. i članka 3. stavka 1., osigurati visoka razina zaštite potrošača u području informiranja o hrani, uzimajući u obzir razlike u percepciji potrošača, pružajući im temelje koji će im omogućiti da donesu informiranu odluku (vidjeti u tom smislu presudu od 13. siječnja 2022., Tesco Stores ČR,
C‑881/19
,
EU:C:2022:15
, t.
43.
i
44.
i navedenu sudsku praksu).
Taj cilj osobito proizlazi iz zahtjeva iz članka 7. stavka 2. navedene uredbe, prema kojem informacije koje se pružaju potrošačima o hrani koja je proizvedena ili stavljena na tržište u Uniji moraju biti točne, jasne i lako razumljive.
Taj se zahtjev sam po sebi mora ocijeniti ne samo uzimajući u obzir moguće razlike u percepciji potrošača, kao što je navedeno u točki 45. ove presude, nego i uzimajući kao referentnu točku prosječnog potrošača, koji je uobičajeno obaviješten i postupa s dužnom pažnjom i razboritošću, kao što to proizlazi iz ustaljene sudske prakse Suda (presude od 16. srpnja 1998., Gut Springenheide i Tusky,
C‑210/96
,
EU:C:1998:369
, t.
31.
i od 10. rujna 2009., Severi,
C‑446/07
,
EU:C:2009:530
, t.
61.
).
Međutim, navedeni cilj i navedeni zahtjev potvrđuju tumačenje iz točke 44. ove presude. Naime, dosljedno i isključivo navođenje vitamina pod imenima kao što su „Vitamin A” ili „Vitamin D” na nutritivnoj deklaraciji i popisu sastojaka iz Uredbe br. 1169/2011 može osigurati točnu, jasnu i lako razumljivu informaciju prosječnom potrošaču, koji je uobičajeno obaviješten i postupa s dužnom pažnjom i razboritošću.
Suprotno tomu, korištenje isključivo tih naziva na nutritivnoj deklaraciji i istodobno dodavanje relevantnih kemijskih oblika vitamina navedenih u Prilogu II. Uredbi br. 1925/2006, kao što su „retinil acetat” ili „kolekalciferol”, pri uvrštavanju tih vitamina na popis sastojaka, moglo bi, s obzirom na to da je većina tih kemijskih oblika vitamina relativno neshvatljiva i slabo poznata široj javnosti, takvu informaciju učiniti kompleksnijom i tehničkom i, posljedično, nejasnijom i manje razumljivom prosječnom potrošaču.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da Uredbu br. 1169/2011, uzimajući u obzir osobito njezin članak 18. stavak 2., treba tumačiti na način da se na popisu sastojaka neke hrane ne mora, u slučaju dodavanja vitamina toj hrani, uz naziv tog vitamina navesti i naziv kemijskog oblika vitamina koji je korišten.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

Odredbe Uredbe (EU) br. 1169/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. o informiranju potrošača o hrani, izmjeni uredbi (EZ) br. 1924/2006 i (EZ) br. 1925/2006 Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive Komisije 87/250/EEZ, Direktive Vijeća 90/496/EEZ, Direktive Komisije 1999/10/EZ, Direktive 2000/13/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, direktiva Komisije 2002/67/EZ i 2008/5/EZ i Uredbe Komisije (EZ) br. 608/2004, uzimajući u obzir osobito njezin članak 18. stavak 2., treba tumačiti na način da se na popisu sastojaka neke hrane ne mora, u slučaju dodavanja vitamina toj hrani, uz naziv tog vitamina navesti i naziv kemijskog oblika vitamina koji je korišten.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: mađarski