CELEX: 62018CJ0213
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose
Jurisdikcija ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimas ir vykdymas
Reglamentas (ES) Nr. 1215/2012
7 straipsnio 1 dalies a punktas
Jurisdikciją bylose dėl sutarčių turintis teismas
Bendros kompensavimo ir pagalbos keleiviams taisyklės atsisakymo vežti ir skrydžių atšaukimo arba atidėjimo ilgam laikui atveju
Reglamentas (EB) Nr. 261/2004
5, 7, 9 ir 12 straipsniai
Monrealio konvencija
Jurisdikcija
19 ir 33 straipsniai
Prašymas išmokėti kompensaciją ir atlyginti žalą dėl skrydžių atšaukimo ir atidėjimo

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1999 m. gegužės 28 d. Monrealyje sudarytos Konvencijos dėl tam tikrų tarptautinio vežimo oru taisyklių suvienodinimo, Europos bendrijos vardu patvirtintos 2001 m. balandžio 5 d. Tarybos sprendimu 2001/539/EB (
OL L 194, 2001, p. 38
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 5 t., p. 492; toliau – Monrealio konvencija), 33 straipsnio, 2004 m. vasario 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 261/2004, nustatančio bendras kompensavimo ir pagalbos keleiviams taisykles atsisakymo vežti ir skrydžių atšaukimo arba atidėjimo ilgam laikui atveju, panaikinančio Reglamentą (EEB) Nr. 295/91 (
OL L 46, 2004, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 8 t., p. 10), ir 2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (
OL L 351, 2012, p. 1
) išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Adriano Guaitoli, Alessandro Celano Tomassoni, Mario Giuli, Concepción Casan Rodriguez, Antonia Cirilli, Lucia Cortini ir Patrizia Padroni ginčą su
easyJet Airline Co. Ltd
dėl prašymo atlyginti žalą, patirtą atšaukus vieną ir atidėjus kitą skrydį.
Teisinis pagrindas
Tarptautinė teisė
Monrealio konvencija, kiek tai susiję su Europos Sąjunga, įsigaliojo 2004 m. birželio 28 d.
Šios konvencijos 19 straipsnyje „Vėlavimas“ nustatyta:
„Vežėjas atsako už žalą, atsiradusią dėl vėlavimo vežant oru keleivius, bagažą arba krovinius. Tačiau vežėjas neatsako už žalą, atsiradusią dėl vėlavimo, jeigu jis įrodo, kad jis ir jo darbuotojai ir atstovai ėmėsi visų prieinamų protingų priemonių žalai išvengti, arba tai, kad jam ar jiems buvo neįmanoma imtis šių priemonių.“
Minėtos konvencijos 33 straipsnyje „Teismingumas“ nustatyta:
„1.   Ieškinys dėl žalos atlyginimo ieškovo nuožiūra privalo būti pareiškiamas vienos iš valstybių, šios konvencijos šalių, teritorijoje arba vežėjo gyvenamosios vietos ar jo pagrindinės ūkinės-komercinės verslo vietos arba ūkinės-komercinės verslo vietos, kurioje buvo sudaryta sutartis, arba paskirties vietos teismui.
<…>
4.   Teismo proceso tvarka nustatoma pagal teismo, kuriam buvo pateiktas ieškinys, vietos teisę.“
Sąjungos teisė
Reglamentas Nr. 261/2004
Reglamento Nr. 261/2004 1 straipsnio „Tikslas“ 1 dalyje nustatyta:
„Šis reglamentas jame nurodytomis sąlygomis nustato minimalias keleivių teises, kai:
a)
juos be jų sutikimo atsisakoma vežti;
b)
jų skrydis atšaukiamas;
c)
jų skrydis atidedamas.“
Šio reglamento 5 straipsnyje „Skrydžių atšaukimas“ nustatyta:
„1.   Atšaukus skrydį:
a)
skrydį vykdantis oro vežėjas atitinkamiems keleiviams teikia pagalbą pagal 8 straipsnį;
b)
oro vežėjas atitinkamiems keleiviams teikia pagalbą pagal 9 straipsnio 1 dalies a punktą ir 9 straipsnio 2 dalį, taip pat nukreipimo kitu maršrutu atveju, jei pagrįstai tikimasi, kad naujojo skrydžio išvykimo laikas bus ne anksčiau kaip kitą dieną po atšaukto skrydžio planuoto išvykimo, – 9 straipsnio 1 dalies b punkte ir 9 straipsnio 1 dalies c punkte nurodytą pagalbą;
c)
atitinkami keleiviai turi teisę į kompensaciją, kurią skrydį vykdantis oro vežėjas išmoka pagal 7 straipsnį, nebent:
i)
jiems buvo pranešta apie atšaukimą mažiausiai prieš dvi savaites iki tvarkaraštyje numatyto išvykimo laiko;
ii)
jiems buvo pranešta apie atšaukimą ne daugiau kaip prieš dvi savaites ir ne mažiau kaip prieš septynias dienas iki tvarkaraštyje numatyto išvykimo laiko ir buvo pasiūlyta keliauti kitu maršrutu, išvykstant ne daugiau kaip dviem valandomis anksčiau už numatytą išvykimo laiką ir atvykti į galutinę paskirties vietą mažiau kaip keturiomis valandomis vėliau už tvarkaraštyje numatytą atvykimo laiką;
iii)
jiems buvo pranešta apie atšaukimą mažiau kaip prieš septynias dienas iki tvarkaraštyje numatyto išvykimo laiko ir buvo pasiūlyta keliauti kitu maršrutu, išvykstant ne daugiau kaip viena valanda anksčiau už numatytą išvykimo laiką ir atvykti į galutinę paskirties vietą mažiau kaip dviem valandomis vėliau už tvarkaraštyje numatytą atvykimo laiką.
2.   Kai keleiviams pranešama apie skrydžio atšaukimą, jiems paaiškinama, kokiu kitu transportu jie galėtų keliauti.
3.   Skrydį vykdantis oro vežėjas neprivalo mokėti kompensacijos pagal 7 straipsnį, jei gali įrodyti, kad skrydis buvo atšauktas dėl ypatingų aplinkybių, kurių nebūtų buvę galima išvengti net ir imantis visų pagrįstų priemonių.
4.   Dėl klausimų, susijusių su tuo, ar keleiviui buvo pranešta apie skrydžio atšaukimą ir kada tai buvo padaryta, įrodinėjimo pareiga tenka skrydį vykdančiam oro vežėjui.“
To paties reglamento 7 straipsnyje „Teisė į kompensaciją“ nustatyta:
„1.   Kai daroma nuoroda į šį straipsnį, keleiviai gauna tokio dydžio kompensaciją:
a)
250 eurų visų 1500 kilometrų ar mažesnio atstumo skrydžių atveju;
b)
400 eurų visų didesnio kaip 1500 kilometrų atstumo Bendrijos vidaus skrydžių ir visų kitų 1 500–3 500 kilometrų atstumo skrydžių atveju;
c)
600 eurų visų skrydžių, kuriems netaikomas a arba b punktas, atveju.
Nustatant atstumą, pagrindu laikoma paskutinė paskirties vieta, į kurią keleivis dėl atsisakymo vežti arba skrydžio atšaukimo atvyksta vėliau už tvarkaraštyje numatytą laiką.
2.   Kai keleiviams pagal 8 straipsnį siūloma vykti į galutinę paskirties vietą kitu maršrutu ir kito skrydžio atvykimo laikas yra vėlesnis už keleivio įsigytame biliete nurodytą tvarkaraštyje numatytą atvykimo laiką mažiau kaip
a)
dviem valandomis –1500 kilometrų ar mažesnio atstumo skrydžių atveju; arba
b)
trimis valandomis – visų didesnio kaip 1500 kilometrų atstumo Bendrijos vidaus skrydžių ir visų kitų 1 500-3 500 kilometrų atstumo skrydžių atveju; arba
c)
keturiomis valandomis – visų skrydžių, kuriems netaikomas a arba b punktas, atveju,
skrydį vykdantis oro vežėjas gali 50 % sumažinti 1 dalyje numatytą kompensaciją.
3.   1 dalyje numatyta kompensacija išmokama grynaisiais pinigais, elektroniniu banko pervedimu, banko pavedimu ar banko čekiu arba, keleiviui savo parašu patvirtinus, kad jis su tuo sutinka, kelionės čekiais ir (arba) jam suteikiamos kitos paslaugos.
4.   1 ir 2 dalyje nurodyti atstumai matuojami pagal ortodrominio maršruto metodą.“
Reglamento Nr. 261/2004 9 straipsnyje „Teisė į rūpinimąsi“ nustatyta:
„1.   Kai daroma nuoroda į šį straipsnį, keleiviams nemokamai pasiūloma:
a)
maistas ir gaivinamieji gėrimai, atsižvelgiant į laukimo laiką;
b)
apgyvendinimas viešbutyje tais atvejais,
–
kai būtina pasilikti vieną ar daugiau naktų, arba
–
kai būtina pasilikti ilgiau nei buvo numatęs keleivis;
c)
transportas iš oro uosto į apgyvendinimo vietą (viešbutį ar kitą) ir atgal.
2.   Be to, keleiviams pasiūloma du kartus nemokamai paskambinti telefonu, išsiųsti telekso ar fakso pranešimus arba elektroninius laiškus.
3.   Taikant šį straipsnį, skrydį vykdantis oro vežėjas skiria daug dėmesio riboto judrumo asmenų ir juos lydinčių asmenų, taip pat vaikų, kurie vyksta be suaugusiųjų, poreikiams patenkinti.“
Šio reglamento 12 straipsnio „Papildoma kompensacija“ 1 dalyje nustatyta:
„Šis reglamentas taikomas nepažeidžiant keleivių teisės gauti papildomą kompensaciją. Pagal šį reglamentą gautos kompensacijos suma gali būti atimama iš tokios kompensacijos sumos.“
Reglamentas Nr. 1215/2012
Reglamento Nr. 1215/2012 II skyrius „Jurisdikcija“ padalytas į dešimt skirsnių, iš jų pirmasis, antrasis ir ketvirtasis pavadinti atitinkamai „Bendrosios nuostatos“, „Specialioji jurisdikcija“ ir „Jurisdikcija dėl bylų, susijusių su vartojimo sutartimis“.
Šio reglamento 4 straipsnio, esančio II skyriaus 1 skirsnyje, 1 dalyje nustatyta:
„Pagal šį reglamentą asmenims, kurių nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta yra valstybėje narėje, ieškiniai turi būti pareiškiami tos valstybės narės teismuose, neatsižvelgiant į šių asmenų pilietybę.“
Minėto reglamento 7 straipsnyje, esančiame šio II skyriaus 2 skirsnyje, nustatyta:
„Asmeniui, kurio nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta yra valstybėje narėje, ieškinys kitoje valstybėje narėje gali būti pareikštas:
l)
a)
bylose, kylančiose iš sutarčių – atitinkamos prievolės įvykdymo vietos teismuose;
b)
pagal šią nuostatą ir jeigu nesusitarta kitaip, atitinkamos prievolės įvykdymo vieta yra:
<…>
–
teikiant paslaugas – vieta valstybėje narėje, kurioje pagal sutartį paslaugos buvo arba turėjo būti suteiktos,
<…>“
To paties reglamento 17 straipsnyje, esančiame jo II skyriaus 4 skirsnyje, numatytos jurisdikcijos dėl bylų, susijusių su vartojimo sutartimis, taisyklės, kurios pagal šio straipsnio 3 dalį vis dėlto netaikomos vežimo sutartims, išskyrus sutartis, kuriose už bendrą kainą numatyta kelionė ir nakvynė.
Reglamento Nr. 1215/2012 VI skyriuje „Pereinamojo laikotarpio nuostatos“ yra 66 straipsnis, kurio 1 dalyje nustatyta:
„Šis reglamentas taikomas tik pradėtam teismo procesui, autentiškiems dokumentams, kurie oficialiai sudaromi arba įregistruojami, ir teisminėms taikos sutartims, kurios patvirtinamos arba sudaromos 2015 m. sausio 10 d. arba vėliau.“
Šio reglamento VII skyriuje „Santykis su kitais dokumentais“ esančiame jo 67 straipsnyje nustatyta:
„Šis reglamentas nedaro poveikio nuostatoms, reglamentuojančioms jurisdikciją ir specialiose srityse priimtų teismo sprendimų pripažinimo ir vykdymo nuostatoms, numatytoms Sąjungos dokumentuose arba nacionaliniuose įstatymuose, suderintuose pagal tokius dokumentus.“
Minėto reglamento 71 straipsnio, esančio tame pačiame VII skyriuje, 1 dalyje nustatyta:
„Šis reglamentas nedaro poveikio jokioms konvencijoms, kuriose dalyvauja valstybės narės ir kurios konkrečiose bylose reglamentuoja jurisdikciją arba teismo sprendimų pripažinimą ir vykdymą.“
Reglamentas (EB) Nr. 44/2001
2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (
OL L 12, 2001, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42) 5 straipsnis, esantis šio reglamento II skyriaus „Jurisdikcija“ 2 skirsnyje „Speciali jurisdikcija“, suformuluotas taip:
„Valstybėje narėje nuolat gyvenančiam asmeniui kitoje valstybėje narėje byla dėl:
1)
a)
sutarties gali būti iškelta atitinkamos prievolės vykdymo vietos teismuose;
b)
pagal šią nuostatą ir jeigu nesusitariama kitaip, atitinkamos prievolės vykdymo vieta yra:
–
parduodant prekes – valstybėje narėje, į kurią prekės buvo arba turėtų būti pristatytos pagal sutartį,
–
teikiant paslaugas – valstybėje narėje, kurioje paslaugos buvo arba turėtų būti suteiktos pagal sutartį;
c)
a papunktis taikomas tuomet, kai netaikomas b papunktis.
<…>“
Ginčas pagrindinėje byloje ir prejudiciniai klausimai
Ieškovai pagrindinėje byloje su
easyJet Airline
, oro transporto bendrove, kurios registruota buveinė yra Jungtinėje Karalystėje, sudarė vežimo oru sutartį dėl skrydžio pirmyn Roma Fjumičinas (Italija)–Korfu (Graikija) 2015 m. rugpjūčio 4 d. 20 val. 20 min. ir skrydžio atgal Korfu–Roma Fjumičinas 2015 m. rugpjūčio 14 d. 23 val. 25 min.
Skrydis pirmyn buvo atidėtas, o galiausiai atšauktas ir nukeltas į kitą dieną. Ieškovams pagrindinėje byloje nebuvo pasiūlyta išskristi kitu kito oro vežėjo skrydžiu, maisto ar užkandžių, jie negavo kitos formos pagalbos, kompensacijos ar žalos atlyginimo, nors
easyJet Airline
pateikė oficialų prašymą.
Skrydis atgal buvo atidėtas ilgesniam nei dviejų valandų laikotarpiui, bet ne daugiau kaip tris valandas.
2016 m. birželio 28 d. ieškovai pagrindinėje byloje, kurių nuolatinė gyvenamoji vieta yra Romoje (Italija), kreipėsi į
Tribunale ordinario di Roma
(Romos teismas, Italija) su prašymu priteisti iš
easyJet Airline
Reglamento Nr. 261/2004 5, 7 ir 9 straipsniuose nurodytą kompensaciją ir papildomą turtinę bei neturtinę žalą, atsiradusią dėl
easyJet Airline
sutartinių prievolių nevykdymo.
EasyJet Airline
pareiškė du prieštaravimus dėl teismo, į kurį kreiptasi, jurisdikcijos neturėjimo, kiek tai susiję, pirma, su ginčo verte, ir, antra, su teritorinės jurisdikcijos taisyklėmis.
Nors
Tribunale ordinario di Roma
(Romos teismas) atmetė pirmąjį jurisdikcijos neturėjimu grindžiamą prieštaravimą, o dėl antrojo pažymėjo, kad jo jurisdikcija priklauso nuo taikytinos teisės (nacionalinės ar Sąjungos teisės) ir jos aiškinimo.
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas visų pirma siekia sužinoti, ar Monrealio konvencija taikoma ginčui pagrindinėje byloje (bent jau jos daliai), ar vis dėlto minėtas ginčas patenka tik į Reglamento Nr. 261/2004 taikymo sritį.
Be to, tuo atveju, kai Monrealio konvencija taikoma išimtinai ar iš dalies, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar jos 33 straipsnyje įtvirtinta taisyklė apsiriboja, kaip nusprendė
Corte di cassazione
(Kasacinis teismas, Italija), kompetentingos valstybės nustatymu, ar veikiau, kaip jis mano, ši taisyklė taip pat reglamentuoja jurisdikciją turintį teismą šioje valstybėje.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad pagal nacionalines civilinio proceso normas jis turėtų jurisdikciją nagrinėti ginčą pagrindinėje byloje tik tuo atveju, jei būtų nuspręsta, kad ginčui taikytina tik Monrealio konvencija, ir jog šios konvencijos 33 straipsnis turi būti aiškinamas kaip nustatantis tik jurisdikciją turinčią valstybę. Priešingu atveju minėtas ginčas priskirtinas
Tribunale di Civitavecchia
(Čivitavekijos teismas, Italija) jurisdikcijai, kurioje yra skrydžio išvykimo ir atvykimo oro uostas.
Šiomis aplinkybėmis
Tribunale ordinario di Roma
(Romos teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar tokiu atveju, kai viena šalis dėl skrydžio atidėjimo ar atšaukimo kartu prašo ne tik fiksuotos vienodos kompensacijos, nurodytos Reglamento Nr. 261/2004 5, 7 ir 9 straipsniuose, bet ir žalos atlyginimo pagal to paties reglamento 12 straipsnį, turėtų būti taikomas Monrealio konvencijos 33 straipsnis, ar „teismingumas“ (tiek tarptautinis, tiek vidaus) vis dėlto nustatomas pagal Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnį?
2.
Ar pirmajame klausime nurodytu pirmuoju atveju Monrealio konvencijos 33 straipsnis turėtų būti aiškinamas taip, kad juo reglamentuojamas tik jurisdikcijos paskirstymas tarp valstybių, ar taip, kad juo reglamentuojamas ir atskiros valstybės vidaus teritorinis teismingumas?
3.
Ar antrajame klausime nurodytu pirmuoju atveju Monrealio konvencijos 33 straipsnis turėtų būti taikomas „išimtinai“, todėl nebūtų galima taikyti Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio, ar abi šios nuostatos gali būti taikomos kartu tiesiogiai nustatant tiek valstybės jurisdikciją, tiek jos vidaus teritorinį teismingumą?“
Dėl prejudicinių klausimų
Pirminės pastabos
Reikia pažymėti, kad nors prejudiciniuose klausimuose prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas formaliai rėmėsi Reglamentu Nr. 44/2001, būtent Reglamento Nr. 1215/2012 nuostatos pagal jo 66 straipsnio 1 dalį yra taikomos
ratione temporis
pagrindinėje byloje. Iš tiesų ieškinys, kurį nagrinėja prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, buvo pareikštas po 2015 m. sausio 10 d.
Be to, kaip matyti iš suformuotos jurisprudencijos, tai, kad minėtas teismas pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą, nurodydamas tam tikras Reglamento Nr. 44/2001 nuostatas, netrukdo Teisingumo Teismui pateikti šiam teismui išsamaus aiškinimo, kuris gali būti naudingas sprendimui šio teismo nagrinėjamoje byloje priimti, neatsižvelgiant į tai, ar jis apie tai užsimena savo pateiktuose klausimuose (pagal analogiją žr. 2019 m. birželio 6 d. Sprendimo Weil,
C‑361/18
,
EU:C:2019:473
,
punktą).
Be to, reikia priminti, kad atsižvelgiant į tai, jog Reglamentu Nr. 1215/2012 panaikinamas ir pakeičiamas Reglamentas Nr. 44/2001, kuris savo ruožtu pakeitė 1968 m. rugsėjo 27 d. Konvenciją dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (
OL L 299, 1972, p. 32
), Teisingumo Teismo pateiktas šių teisės aktų nuostatų aiškinimas taikomas ir Reglamento Nr. 1215/2012 nuostatoms, kai šias nuostatas galima laikyti lygiavertėmis (šiuo klausimu žr. 2019 m. liepos 29 d. Sprendimo Tibor-Trans,
C‑451/18
,
EU:C:2019:635
,
punktą).
Galiausiai, kaip matyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą, ieškovai pagrindinėje byloje prašo tiek fiksuotos kompensacijos ir žalos atlyginimo pagal Reglamento Nr. 261/2004 7 ir 9 straipsnius, tiek šio reglamento 12 straipsnyje nurodytos papildomos kompensacijos, t. y. atlyginti tariamai patirtą papildomą turtinę ir neturtinę žalą. Kadangi papildoma kompensacija reglamentuojama Monrealio konvencijoje (šiuo klausimu žr. 2011 m. spalio 13 d. Sprendimo Sousa Rodríguez ir kt.,
C‑83/10
,
EU:C:2011:652
,
punktas), darytina išvada, kad tokioje byloje, kaip nagrinėjamoji, yra dvi oro transporto vežėjo atsakomybės sistemos, kurių viena grindžiama Reglamentu Nr. 261/2004, o kita – Monrealio konvencija.
Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Reglamento Nr. 1215/2012 7 straipsnio 1 punktą, 67 straipsnį ir 71 straipsnio 1 dalį, taip pat Monrealio konvencijos 33 straipsnį reikia aiškinti taip, kad valstybės narės teismas, gavęs ieškinį, kuriuo prašoma tuo pačiu metu užtikrinti, kad būtų laikomasi teisių į fiksuotas vienodas išmokas, nustatytas Reglamente Nr. 261/2004, ir būtų papildomai atlyginta žala, patenkanti į Monrealio konvencijos taikymo sritį, savo jurisdikciją dėl pirmos reikalavimų dalies turi vertinti atsižvelgdamas į Reglamento Nr. 1215/2012 7 straipsnio 1 punktą, o dėl antrosios – į šios konvencijos 33 straipsnį.
Kalbant apie jurisdikciją nagrinėti reikalavimus, kaip antai nagrinėjamus pagrindinėje byloje, reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs: kadangi atitinkamomis Reglamento Nr. 261/2004 ir Monrealio konvencijos nuostatomis grindžiamos teisės patenka į skirtingų teisės aktų taikymo sritį, šioje konvencijoje numatytos tarptautinės jurisdikcijos taisyklės netaikomos remiantis vien Reglamentu Nr. 261/2004 paduotiems prašymams, nagrinėtiniems atsižvelgiant į Reglamentą Nr. 44/2001 (šiuo klausimu žr. 2016 m. kovo 10 d. Sprendimo Flight Refund,
C‑94/14
,
EU:C:2016:148
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Tas pats pasakytina ir dėl ginčo, kaip antai nagrinėjamo pagrindinėje byloje, kai ieškovų reikalavimai grindžiami Reglamento Nr. 261/2004 ir Monrealio konvencijos nuostatomis.
Be to, Reglamento Nr. 1215/2012 67 straipsnis ir 71 straipsnio 1 dalis leidžia taikyti teismo jurisdikcijos taisykles specialiose srityse, įtvirtintas atitinkamai Sąjungos teisės aktuose arba konvencijose, kurių šalys yra valstybės narės. Kadangi vežimas oru yra tokia speciali sritis, Monrealio konvencijoje numatytos jurisdikcijos taisyklės turi būti taikomos paisant šioje konvencijoje nustatyto reglamentavimo ribų.
Tokiomis aplinkybėmis, kalbant, pirma, apie reikalavimus, grindžiamus Reglamento Nr. 261/2004 5, 7 ir 9 straipsniais, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, siekdamas išnagrinėti jam pateiktą ginčą, turi patikrinti savo jurisdikciją pagal Reglamentą Nr. 1215/2012.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad, siekiant sustiprinti Sąjungoje įsisteigusių ar nuolat gyvenančių asmenų teisinę apsaugą, sudarant sąlygas ir ieškovui lengvai nustatyti teismą, kuriame jis galėtų iškelti bylą, ir atsakovui numatyti teismą, kuriame jam gali būti iškelta byla, Reglamente Nr. 1215/2012 nustatytos jurisdikcijos taisyklės atspindi šio reglamento 4 straipsnyje paskelbtą ir specialios jurisdikcijos taisyklėmis papildytą principą, kad bylos atsakovams turi būti keliamos jų nuolatinės gyvenamosios arba įsisteigimo vietos teisme (pagal analogiją žr. 2007 m. gegužės 3 d. Sprendimo Color Drack,
C‑386/05
,
EU:C:2007:262
,
ir
punktus).
Taigi taisyklę, kad bylos atsakovams keliamos jų nuolatinės gyvenamosios vietos arba įsisteigimo vietos teisme, papildo Reglamento Nr. 1215/2012 7 straipsnio 1 punkte nustatyta specialios jurisdikcijos bylose dėl sutarčių taisyklė, pagrįsta sutarties ir ją nagrinėti turinčio teismo glaudaus ryšio buvimu (pagal analogiją žr. 2007 m. gegužės 3 d. Sprendimo Color Drack,
C‑386/05
,
EU:C:2007:262
,
punktą)
Taikant minėtą taisyklę atsakovui gali būti iškelta byla ir vietos, kur prievolė, kuria grindžiamas ieškinys, buvo ar turi būti įvykdyta teisme, darant prielaidą, kad šis teismas yra su sutartimi glaudžiai susijęs (pagal analogiją žr. 2007 m. gegužės 3 d. Sprendimo Color Drack,
C‑386/05
,
EU:C:2007:262
,
punktą)
Be to, nors Reglamento Nr. 1215/2012 II skyriaus 4 skirsnio „Jurisdikcija dėl bylų, susijusių su vartojimo sutartimis“ nuostatose taip pat nustatyta specialiosios jurisdikcijos taisyklė vartotojų naudai, reikia pažymėti, kad to reglamento 17 straipsnio 3 dalyje nustatyta, jog šis skirsnis „netaikomas vežimo sutarčiai, išskyrus sutartis, kuriose už bendrą kainą numatyta kelionė ir nakvynė“ (2019 m. balandžio 11 d. Sprendimo Ryanair,
C‑464/18
,
EU:C:2019:311
,
punktas).
Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos oro transporto srityje matyti, kad pagal Reglamento Nr. 1215/2012 7 straipsnio 1 punkto b papunkčio antroje įtraukoje numatytą specialiosios jurisdikcijos taisyklę jurisdikciją nagrinėti prašymą dėl žalos atlyginimo, grindžiamo asmenų vežimo oru sutartimi, ieškovo pasirinkimu turi teismas, kurio jurisdikcijos teritorijoje yra lėktuvo išvykimo ar atvykimo vietos, dėl kurių susitarta šioje vežimo sutartyje (pagal analogiją žr. 2009 m. liepos 9 d. Sprendimo Rehder,
C‑204/08
,
EU:C:2009:439
,
ir
punktus; taip pat 2018 m. liepos 11 d. Sprendimo Zurich Insurance ir Metso Minerals,
C‑88/17
,
EU:C:2018:558
,
punktą).
Kita vertus, dėl reikalavimų, grindžiamų Monrealio konvencijos nuostatomis, visų pirma jos 19 straipsniu, susijusiu su žalos, atsiradusios dėl skrydžio atidėjimo, atlyginimu, pažymėtina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti savo jurisdikciją priimti sprendimą dėl šios ieškinio dalies pagal šios konvencijos 33 straipsnį.
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad Reglamento Nr. 1215/2012 7 straipsnio 1 punktą, 67 straipsnį ir 71 straipsnio 1 dalį, taip pat Monrealio konvencijos 33 straipsnį reikia aiškinti taip, kad valstybės narės teismas, gavęs ieškinį, kuriuo prašoma tuo pačiu metu užtikrinti, kad būtų laikomasi teisių į fiksuotas vienodas išmokas, nustatytas Reglamente Nr. 261/2004, ir būtų papildomai atlyginta žala, patenkanti į Monrealio konvencijos taikymo sritį, savo jurisdikciją dėl pirmos reikalavimų dalies turi vertinti atsižvelgdamas į Reglamento Nr. 1215/2012 7 straipsnio 1 punktą, o dėl antrosios – į šios konvencijos 33 straipsnį.
Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Monrealio konvencijos 33 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad, kiek tai susiję su ieškiniais dėl žalos atlyginimo, patenkančiais į šios konvencijos taikymo sritį, joje reglamentuojamas ne tik teismų jurisdikcijos paskirstymas tarp valstybių, jos šalių, bet ir teritorinės jurisdikcijos paskirstymas tarp kiekvienos iš šių valstybių teismų.
Pirmiausia reikia priminti, kad Monrealio konvencijos nuostatos yra sudėtinė Sąjungos teisinės sistemos dalis, todėl Teisingumo Teismas turi jurisdikciją aiškinti šias nuostatas, laikydamasis Sąjungai taikomų tarptautinės teisės normų (šiuo klausimu žr. 2010 m. gegužės 6 d. Sprendimo Walz,
C‑63/09
,
EU:C:2010:251
,
punktą).
Teisingumo Teismas jau yra konstatavęs, kad Monrealio konvencijoje esančios sąvokos turi būti aiškinamos vienodai ir savarankiškai, taigi Teisingumo Teismas, aiškindamas šias sąvokas prejudiciniame sprendime, turi atsižvelgti ne į įvairias reikšmes, kurios galėjo būti suteiktos šioms sąvokoms Sąjungos valstybių narių vidaus teisėje, bet į bendrosios tarptautinės teisės aiškinimo taisykles, kurios yra privalomos Sąjungai (šiuo klausimu žr. 2010 m. gegužės 6 d. Sprendimo Walz,
C‑63/09
,
EU:C:2010:251
,
ir
punktus).
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad 1969 m. gegužės 23 d. Vienoje pasirašytos Konvencijos dėl tarptautinių sutarčių teisės 31 straipsnyje, kuriuo kodifikuojamos bendrosios tarptautinės teisės normos, nurodyta, kad sutartis turi būti aiškinama laikantis geros valios principų, atsižvelgiant į joje vartojamų sąvokų įprastą reikšmę sutarties kontekste ir į sutarties objektą ir jos tikslą (2010 m. gegužės 6 d. Sprendimo Walz,
C‑63/09
,
EU:C:2010:251
,
punktas).
Iš Monrealio konvencijos 33 straipsnio formuluotės matyti, kad jis leidžia ieškovo nuožiūra ieškinį pareikšti vienos iš valstybių, šios konvencijos šalių, teritorijoje arba vežėjo įsisteigimo vietos ar jo pagrindinės ūkinės-komercinės verslo vietos arba ūkinės-komercinės verslo vietos, kurioje buvo sudaryta sutartis, arba atitinkamo skrydžio paskirties vietos teismui.
Kaip savo išvados 61 punkte pažymėjo generalinis advokatas, šioje nuostatoje iš pradžių nurodoma „vienos iš valstybių, šios Konvencijos Šalių, teritorija“, o vėliau patikslinama, kuris teismas iš jos teritorijoje esančių teismų gali pripažinti turįs jurisdikciją
ratione loci
, vadovaujantis konkrečiais siejamaisiais kriterijais.
Darytina išvada, kad, atsižvelgiant į Monrealio konvencijos 33 straipsnio 1 dalies formuluotę, ji turi būti laikoma kaip reglamentuojanti ir teritorinį jurisdikcijos paskirstymą tarp kiekvienos iš valstybių, jos šalių, teismų.
Šis aiškinimas taip pat išplaukia iš Monrealio konvencijos tikslo analizės. Iš šios konvencijos preambulės matyti, kad valstybės, šios konvencijos šalys, siekė ne tik „užtikrinti tarptautinio vežimo oru vartotojų interesų apsaugą“, bet taip pat imtis veiksmų „tolesniam [šį vežimą] reglamentuojančių taisyklių derinimui ir sisteminimui, pasitelkiant naują Konvenciją, [kuri] yra tinkamiausias būdas reikiamai interesų pusiausvyrai pasiekti“.
Aiškinimas, kad Monrealio konvencijos 33 straipsnio 1 dalimi siekiama ne tik nustatyti valstybę, konvencijos šalį, turinčią jurisdikciją nagrinėti ieškinį dėl atsakomybės, bet ir šios valstybės, kurioje turi būti pareikštas ieškinys, teismų jurisdikciją, padeda įgyvendinti šio teisės akto preambulėje nustatytą sustiprinto suvienodinimo tikslą ir apsaugoti vartotojų interesus, kartu užtikrinant teisingą pusiausvyrą su oro transporto vežėjų interesais.
Iš tiesų teismo, turinčio teritorinę jurisdikciją, tiesioginis nurodymas abiejų ginčo šalių interesais yra tinkamas užtikrinti didesnį numatomumą ir teisinį saugumą.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, Monrealio konvencijos 33 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad, kiek tai susiję su ieškiniais dėl žalos atlyginimo, patenkančiais į šios konvencijos taikymo sritį, joje reglamentuojamas ne tik teismų jurisdikcijos paskirstymas tarp valstybių, jos šalių, bet ir teritorinės jurisdikcijos paskirstymas tarp kiekvienos iš šių valstybių teismų.
Dėl trečiojo klausimo
Atsižvelgiant į atsakymą, pateiktą į antrąjį klausimą, į trečiąjį klausimą atsakyti nereikia.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

1.
2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo 7 straipsnio 1 punktą, 67 straipsnį ir 71 straipsnio 1 dalį, taip pat 1999 m. gegužės 28 d. Monrealyje sudarytos Konvencijos dėl tam tikrų tarptautinio vežimo oru taisyklių suvienodinimo, Europos bendrijos vardu patvirtintos 2001 m. balandžio 5 d. Tarybos sprendimu 2001/539/EB, 33 straipsnį reikia aiškinti taip, kad valstybės narės teismas, gavęs ieškinį, kuriuo prašoma tuo pačiu metu užtikrinti, kad būtų laikomasi teisių į fiksuotas vienodas išmokas, nustatytas 2004 m. vasario 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamente (EB) Nr. 261/2004, nustatančiame bendras kompensavimo ir pagalbos keleiviams taisykles atsisakymo vežti ir skrydžių atšaukimo arba atidėjimo ilgam laikui atveju, panaikinančiame Reglamentą (EEB) Nr. 295/91, ir būtų papildomai atlyginta žala, patenkanti į šios konvencijos taikymo sritį, savo jurisdikciją dėl pirmos reikalavimų dalies turi vertinti atsižvelgdamas į Reglamento Nr. 1215/2012 7 straipsnio 1 punktą, o dėl antrosios – į minėtos konvencijos 33 straipsnį.

2.
1999 m. gegužės 28 d. Monrealyje sudarytos Konvencijos dėl tam tikrų tarptautinio vežimo oru taisyklių suvienodinimo 33 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad, kiek tai susiję su ieškiniais dėl žalos atlyginimo, patenkančiais į šios konvencijos taikymo sritį, joje reglamentuojamas ne tik teismų jurisdikcijos paskirstymas tarp valstybių, jos šalių, bet ir teritorinės jurisdikcijos paskirstymas tarp kiekvienos iš šių valstybių teismų.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.