CELEX: 62020CJ0645
Преюдициално запитване
Съдебно сътрудничество по гражданскоправни въпроси
Регламент (ЕС) № 650/2012
Член 10
Субсидиарна компетентност в областта на наследяването
Обичайно местопребиваване на починалия към момента на смъртта му в държава, която не е обвързана от Регламент (ЕС) № 650/2012
Починал, който е бил гражданин на държава членка и е притежавал имущество в тази държава членка
Задължение на сезирания съд в посочената държава членка да провери служебно критериите за своята субсидиарна компетентност
Назначаване на управител на наследството

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 10, параграф 1, буква а) от Регламент (ЕС) № 650/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 4 юли 2012 година относно компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на решения и приемането и изпълнението на автентични актове в областта на наследяването и относно създаването на европейско удостоверение за наследство (
ОВ L 201, 2012 г., стр. 107
и поправки в
ОВ L 344, 2012 г., стр. 3
и
ОВ L 60 г., 2013 г., стр. 140
).
Запитването е отправено в рамките на спор със страни V A и Z A (наричани по-нататък „жалбоподателите в главното производство“), деца на XA и неговата съпруга TP, във връзка с молба, с която се иска да се назначи управител на наследството, който да управлява наследството на XA като цяло.
Правна уредба
Съображения 7, 27, 30, 43 и 82 от Регламент № 650/2012 гласят:
„(7)
Правилното функциониране на вътрешния пазар следва да се улесни с отстраняването на пречките пред свободното движение на хора, които днес са изправени пред трудности при упражняване на правата си в областта на наследяването с трансгранични последици. В европейското пространство на правосъдие гражданите трябва да могат да организират предварително въпросите на своето наследство. По ефикасен начин следва да бъдат гарантирани правата на наследниците и заветниците, на други лица, близки на починалия, както и на кредиторите на наследството.
[…]
(27)
Нормите на настоящия регламент са предназначени да гарантират, че компетентния[т] по наследяването орган ще прилага в повечето случаи собственото си право. Ето защо в настоящия регламент се предвиждат поредица от механизми, които да се прилагат, когато починалият е избрал като право, уреждащо наследяването му, правото на държава членка, чийто гражданин е бил той.
[…]
(30)
За да се гарантира, че съдилищата на всички държави членки могат, като изхождат от еднакви основания, да правораздават по отношение на наследяването на лица, които не са били обичайно пребиваващи в държава членка към момента на смъртта си, в настоящия регламент следва да се изброят изчерпателно и в йерархичен ред основанията, на които може да се упражнява такава субсидиарна компетентност.
[…]
(43)
Правилата за компетентността, установени в настоящия регламент, могат в определени случаи до доведат до ситуация, в която съдът, който е компетентен да се произнесе по наследяването, няма да прилага националното си право. Когато такъв случай възникне в държава членка, чието право предвижда, че за наследственото имущество задължително се назначава управител, настоящият регламент следва да предоставя възможността съдилищата на тази държава членка, когато бъдат сезирани, да назначат един или повече такива управители съгласно собственото си право. […] С цел да се осигури гладката координация между приложимото към наследяването право и правото на държавата членка на назначаващия съд, съдът следва да назначи лицето или лицата, които ще имат право да управляват наследственото имущество съгласно приложимото към наследяването право, например изпълнителя на завещанието на починалия или самите наследници, или, ако това се изисква от приложимото към наследяването право, трето лице, действащо като управител на наследственото имущество. […]
[…]
(82)
В съответствие с членове 1 и 2 от Протокол (№ 21) относно позицията на Обединеното кралство и Ирландия по отношение на пространството на свобода, сигурност и правосъдие, приложен към Договора за [ЕС] и към Договора за функционирането на [ЕС], тези държави членки не участват в приемането на настоящия регламент и не са обвързани от него, нито от неговото прилагане. Това обаче не засяга възможността Обединеното кралство и Ирландия да уведомят за намерението си да приемат настоящия регламент след приемането му в съответствие с член 4 от същия протокол“.
Глава II от този регламент се отнася до „Компетентност“ и съдържа по-специално членове 4—6, 10 и 15.
Член 4 от посочения регламент е озаглавен „Обща компетентност“ и предвижда:
„Съдилищата на държавата членка на обичайното местопребиваване на починалия към момента на смъртта му са компетентни да се произнасят по въпроси, свързани с наследяването на имуществото на починалия като цяло“.
Член 5 от същия регламент е озаглавен „Споразумение за избор на съд“ и предвижда в параграф 1:
„Когато правото, избрано от починалия за приложимо право по отношение на наследството му съгласно член 22, е правото на дадена държава членка, заинтересованите страни могат да се споразумеят, че даден съд или съдилищата на същата държава членка имат изключителна компетентност да се произнасят по отношение на всеки въпрос, свързан с наследството“.
Член 6 от Регламент № 650/2012 е озаглавен „Отказ от компетентност в случай на избор на право“ и гласи:
„Когато починалият е избрал правото на държава членка за приложимо по отношение на наследството му съгласно член 22, сезираният по член 4 или член 10 съд:
a)
може по искане на една от страните в производството да се откаже от компетентност, ако счита, че съдилищата на държавата членка, чието право е избрано за приложимо право, са по-подходящи да се произнесат относно наследяването, като взема предвид фактическите обстоятелства около наследяването, като обичайното местопребиваване на страните и местонахождението на активите; или
б)
се отказва от компетентност, ако страните в производството са постигнали съгласие в съответствие с член 5 да възложат компетентност на съд или на съдилищата на държавата членка на избраното право“.
Член 10 от посочения регламент е озаглавен „Субсидиарна компетентност“ и предвижда:
„1.   Когато обичайното местопребиваване на починалия към момента на смъртта му не е в държава членка, съдилищата на държавата членка по местонахождение на активите на наследственото имущество са въпреки това компетентни да се произнесат относно наследството като цяло, доколкото:
a)
починалият е бил неин гражданин към момента на смъртта си; или, ако не е изпълнено горното,
б)
предишното обичайно местопребиваване на починалия е било в същата държава членка, при условие че към момента на сезирането на съда са изтекли не повече от пет години, откакто това обичайно местопребиваване се е променило.
2.   Когато няма съд в държава членка, който да е компетентен съгласно параграф 1, съдилищата на държавата членка по местонахождение на активите на наследственото имущество са въпреки това компетентни да се произнесат относно тези активи“.
Член 15 от посочения регламент е озаглавен „Проверка на компетентността“ и предвижда:
„Когато съд на държава членка бъде сезиран относно наследствен въпрос, който не попада в неговата компетентност по силата на настоящия регламент, той се обявява служебно за некомпетентен“.
Глава III от същия регламент е озаглавена „Приложимо право“ и съдържа член 21, който от своя страна е озаглавен „Обща норма“ и гласи:
„1.   Освен ако в настоящия регламент не е предвидено друго, приложимото право по въпросите, свързани с наследяването като цяло, е правото на държавата на обичайно местопребиваване на починалия към момента на смъртта му.
2.   Когато, по изключение, от всички обстоятелства по случая е видно, че към момента на смъртта починалият е бил явно по-тясно свързан с държава, различна от държавата на приложимото право по параграф 1, за приложимо към наследяването право се приема правото на тази друга държава“.
Член 22 от Регламент № 650/2012 е озаглавен „Избор на приложимо право“ и предвижда в параграф 1:
„Всяко лице може да избере за приложимо право по въпросите, свързани с наследяването му като цяло, правото на държавата, чийто гражданин е към момента на избора или към момента на смъртта.
[…]“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
XA, френски гражданин, е починал във Франция на 3 септември 2015 г. От 1981 г. той пребивава в Обединеното кралство, където сключва брак с TP през 1996 г. Тъй като страда от заболяване, той се връща във Франция, за да живее с едно от децата си от август 2012 г., в апартамент, придобит два месеца по-рано, чрез гражданско дружество за недвижими имоти, в което е съдружник.
XA оставя съпруга, TP, гражданка на Обединеното кралство, както и трите си деца, родени от първия му брак, YA и жалбоподателите в главното производство. Тъй като YA е починал, жалбоподателите в главното производство заявяват, че действат и в качеството на правоприемници на своя брат. XA притежава наследствено имущество във Франция.
Жалбоподателите в главното производство подават до френските съдилища молба срещу TP, с която искат да се назначи управител на наследството, който да управлява цялото наследствено имущество на починалия, като се позовават на прилагането на член 4 от Регламент № 650/2012 и на факта, че към момента на смъртта си починалият е имал обичайно местопребиваване във Франция.
С определение от 12 декември 2017 г. председателят на Tribunal de grande instance de Nanterre (Окръжен съд Нантер, Франция), действащ като съдия по обезпечителното производство, приема, че е компетентен да разгледа молбата на жалбоподателите в главното производство на основание член 4 от Регламент № 650/2012. Вследствие на това е назначен управител на наследството.
С решение от 21 февруари 2019 г. Cour d’appel de Versailles (Апелативен съд Версай, Франция) отменя това определение и на основание на Регламент № 650/2012 постановява, че френските съдилища не са компетентни да се произнесат по наследството на починалия като цяло на основание член 4 от Регламент № 650/2012, тъй като по същество обичайното местопребиваване на починалия все още е било в Обединеното кралство към момента на смъртта му.
Жалбоподателите в главното производство сезират Cour de cassation (Касационен съд, Франция), запитващата юрисдикция, с жалба срещу това решение, като изтъкват по-специално че Cour d’appel de Versailles (Апелативен съд Версай) е допуснал грешка при прилагане на правото, като не е взел предвид член 10 от Регламент № 650/2012, който предвижда субсидиарна компетентност на съдилищата на държавата членка по местонахождение на активите на наследственото имущество да се произнасят по наследството като цяло, въпреки че към момента на смъртта си починалият не е имал обичайно местопребиваване във Франция, но е бил неин гражданин и е имал имущество там.
Запитващата юрисдикция изтъква най-напред, че жалбоподателите в главното производство не са се позовали на член 10 от Регламент № 650/2012 пред Cour d’appel de Versailles. Ето защо възниква въпросът дали този апелативен съд, който е констатирал, че XA е бил с френско гражданство и е притежавал наследствено имущество във Франция към момента на смъртта си, е бил длъжен да провери служебно критериите за субсидиарната си компетентност по силата на посочения член 10.
Всъщност запитващата юрисдикция отбелязва, че като предвижда възможността съдът на държава членка, сезиран с наследствено дело, което не е компетентен да разгледа по силата на Регламент № 650/2012, да се обяви служебно за некомпетентен, член 15 от този регламент не уточнява дали последният е компетентен да провери предварително всички възможни критерии за компетентност — както критериите за общата му компетентност, така и за субсидиарната му компетентност. По-специално в посочения регламент не се уточнявало дали проверката на субсидиарната компетентност има факултативен характер.
От една страна, запитващата юрисдикция подчертава, че Регламент № 650/2012 предвижда система за уреждане на спорове за компетентност, която сезираните със спор съдилища на държавите членки трябва да прилагат служебно, след като спорът е от материалноправната област, предмет на Регламента. Би било нелогично обаче, след като служебно са разгледали прилагането на посочения регламент, за да се произнесат по спор за компетентност, сезираните съдилища на държавите членки да могат да отхвърлят компетентността си в полза на съдилищата на трета държава единствено на основание член 4 от Регламента, без да е необходимо да проверяват предварително субсидиарната си компетентност на основание член 10 от същия регламент. Следователно би било по-логично сезираните съдилища да са длъжни да проверят, включително служебно, всички възможни критерии за упражняване на компетентност.
От друга страна, запитващата юрисдикция отбелязва, че предвидената в член 10 от Регламент № 650/2012 компетентност, която там е квалифицирана като „субсидиарна“, води до дерогиране на принципа за единство на съдебната и законодателната компетентност, който стои в основата на Регламента. Всъщност, когато съд на държава членка обявява, че е компетентен на основание на посочения член 10, той все пак трябвало да приложи правото на държавата на обичайно местопребиваване на починалия към момента на смъртта му, освен когато от всички обстоятелства по случая е видно, че към момента на смъртта си починалият е бил явно по-тясно свързан с друга държава в съответствие с член 21, параграф 2 от Регламента или изрично е избрал правото на друга държава по силата на член 22 от същия регламент. Ето защо било трудно да се приеме, че правило за компетентност, квалифицирано като „субсидиарно“, непременно трябва да бъде взето предвид от сезирания съд на държава членка, дори ако страните не се позовават на него.
Освен това, макар Регламент № 650/2012 да предвижда изрично в член 15 задължение за съда, който не е компетентен, да се обяви служебно за некомпетентен, той обаче не предвиждал никаква равностойна разпоредба, която да го задължава да провери служебно своята компетентност. Правилата за наследяването по смисъла на този регламент са от категорията на правата, с които носителят им може да се разпорежда, тъй като посоченият регламент давал възможност на страните да уговарят изключителната компетентност на съда или съдилищата на държавата членка, правото на която починалият е избрал да уреди наследството му, като е сключил споразумение за избор на съд (член 5 от Регламент № 650/2012), и предвиждал възможност за тези съдилища да продължат да упражняват своята компетентност дори ако страните в производството, които не са страни по споразумението, се явят пред тях, без да оспорват компетентността им (член 9 от Регламента).
При тези обстоятелства Cour de cassation (Касационен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли разпоредбите на член 10, [параграф] 1[, буква] а) от Регламент [№ 650/2012] да се тълкуват в смисъл, че когато към момента на смъртта обичайното местопребиваване на починалия не е в държава членка, съдът на държава членка, в която не е било обичайното местопребиваване на починалия, установи, че той е бил гражданин на тази държава членка и е притежавал в нея имущество, е длъжен да се произнесе служебно по субсидиарната си компетентност, предвидена в тази разпоредба?“.
По преюдициалния въпрос
С въпроса си запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали член 10, параграф 1, буква а) от Регламент № 650/2012 трябва да се тълкува в смисъл, че съд на държава членка е длъжен да се произнесе служебно по компетентността си съгласно предвиденото в тази разпоредба правило за субсидиарна компетентност, когато, след като е бил сезиран на основание на установеното в член 4 от посочения регламент правило за обща компетентност, установи, че не е компетентен съгласно последната разпоредба.
В случая от акта за преюдициално запитване е видно, че според Cour d’appel de Versailles (Апелативен съд Версай) последното обичайно местопребиваване на починалия е било в Обединеното кралство, а не във Франция. В това отношение следва да се отбележи, че както следва от съображение 82 от Регламент № 650/2012 — в съответствие с членове 1 и 2 от Протокол (№ 21) относно позицията на Обединеното кралство и Ирландия по отношение на пространството на свобода, сигурност и правосъдие, приложен към Договора за ЕС и към Договора за функционирането на ЕС — Обединеното кралство не е участвало в приемането на този регламент. Освен това не изглежда, че към датата на смъртта на XA Обединеното кралство се е възползвало възможността, предвидена в член 4 от този протокол, да уведоми за намерението си да приеме посочения регламент. Следователно към тази дата, макар да е било държава — членка на Европейския съюз, Обединеното кралство не е било обвързано от Регламент № 650/2012, и следователно Регламентът не се е прилагал спрямо него. За целите на тълкуването на член 10 от този регламент следва обаче да се приеме, че предвидената в тази разпоредба компетентност може да се прилага, когато починалият е имал обичайно местопребиваване в такава държава членка, която не е била обвързана от посочения регламент към момента на смъртта му. Следователно, доколкото останалите критерии, предвидени в посочената разпоредба, също са изпълнени, следва да се направи изводът, че разглежданото в главното производство положение може да попада в приложното поле на тази разпоредба.
В това отношение е безспорно, че жалбоподателите в главното производство не са се позовали на член 10 от Регламент № 650/2012 нито в първоинстанционното, нито във въззивното производство. Следователно с преюдициалния въпрос се цели само да се установи дали Регламент № 650/2012 задължава съда на държава членка, сезиран на основание член 4 от този регламент, да провери служебно дали е компетентен с оглед на критериите, предвидени в член 10, параграф 1, буква а) от Регламента, или дали посоченият съд може да обяви, че не е компетентен, когато молителят не се е позовал на тази разпоредба във връзка с упражняването от посочения съд на неговата компетентност.
Съгласно постоянната практика на Съда разпоредбите относно компетентността, доколкото не препращат към правото на държавите членки с оглед на определянето на техния смисъл и обхват, трябва да получат самостоятелно и еднакво тълкуване навсякъде в Съюза, при което да се отчетат не само съдържанието, но и контекстът на разпоредбите и целта, преследвана с правната уредба, от която те са част (вж. в този смисъл решение от 21 юни 2018 г., Oberle,
C‑20/17
,
EU:C:2018:485
, т.
и цитираната съдебна практика).
Що се отнася, на първо място, до текста на член 10, параграф 1, буква а) от Регламент № 650/2012, следва да се отбележи, че тази разпоредба установява правило за компетентност, което предвижда, че когато обичайното местопребиваване на починалия към момента на смъртта му не е в държава членка, съдилищата на държавата членка по местонахождение на активите на наследственото имущество въпреки това са компетентни да се произнесат относно наследството като цяло, ако починалият е бил неин гражданин към момента на смъртта си.
Така от текста на член 10, параграф 1, буква а) от Регламент № 650/2012 следва, че предвидените в тази разпоредба два критерия за предоставяне на компетентност на съдилищата на държава членка, в случай че към момента на смъртта на починалия обичайното му местопребиваване не е в тази държава членка, са, от една страна, в посочената държава членка да има наследствено имущество, и от друга страна, починалият да притежава гражданството на същата държава членка към момента на смъртта си. От този текст обаче по никакъв начин не следва, че предоставянето на тази компетентност би зависело от каквото и да е действие от страна на починалия или на заинтересована страна. Напротив, както по същество отбелязва генералният адвокат в точки 67 и 68 от заключението си, употребата на израза „са […] компетентни“ може да означава, че предвидената в член 10, параграф 1 от Регламента компетентност е задължителна.
Що се отнася, на второ място, до контекста, в който се вписва член 10, параграф 1, буква а) от Регламент № 650/2012, следва да се отбележи, че член 10 от посочения регламент се съдържа в глава II от Регламента, която установява съвкупност от правила за компетентност в областта на наследяването. По-специално член 10 предвижда субсидиарна компетентност спрямо общата компетентност, установена с правилото по член 4 от посочения регламент, съгласно което съдилищата по обичайното местопребиваване на починалия са компетентни да се произнасят по цялото съответно наследство.
Що се отнася, на трето място, до целта на член 10 от Регламент № 650/2012, важно е да се отбележи, че този член трябва да се тълкува с оглед на съображение 30 от Регламента, съгласно което следва „да се гарантира, че съдилищата на всички държави членки могат, като изхождат от еднакви основания, да правораздават по отношение на наследяването на лица, които не са били обичайно пребиваващи в държава членка към момента на смъртта си“. За тази цел съгласно посоченото съображение в Регламента „следва да се изброят изчерпателно и в йерархичен ред основанията, на които може да се упражнява такава субсидиарна компетентност“.
От това следва, че тъй като Регламент № 650/2012 има за цел по-специално да гарантира еднаквото прилагане на правилата за международна съдебна компетентност в областта на наследяването, както член 4 от Регламента, така и член 10, параграф 1 от него имат за цел само да определят единни критерии за съдебна компетентност за произнасяне относно наследството като цяло. В това отношение те не дават възможност на заинтересованите страни да изберат в зависимост от своите интереси съда на държава членка, освен ако се прилага член 5 от Регламента в хипотезата на избрано от починалия приложимо право към наследството.
В това отношение следва да се отбележи, че както посочва генералният адвокат в точки 47 и 65 от заключението си, не съществува отношение на йерархия между компетентността на съдилищата по член 4 от Регламент № 650/2012 и компетентността на съдилищата, установена в член 10 от същия, тъй като всяка от тях се отнася до различна фактическа хипотеза. Също така обстоятелството, че посочената в член 10 от Регламента компетентност е квалифицирана като „субсидиарна“, не означава, че тази разпоредба е задължителна в по-малка степен отколкото разпоредбата на член 4 от Регламента, който урежда общата компетентност.
В това отношение следва да се констатира, че използването на израза „въпреки това“ в член 10, параграф 1 от Регламент № 650/2012 сочи, че тази разпоредба се отнася до правило за компетентност, което е равностойно на установеното в член 4 от Регламента правило за обща компетентност и го допълва, така че ако последният член не е приложим, следва да се провери дали са изпълнени критериите за компетентност, предвидени в член 10 от посочения регламент.
Освен това подобно тълкуване се подкрепя от преследваната с Регламент № 650/2012 цел, която, както следва от съображение 7 от него, е да се улесни правилното функциониране на вътрешния пазар, като се отстранят пречките пред свободното движение на лицата, които искат да упражнят правата си, произтичащи от трансгранично наследяване, по-специално като се осигури, че в европейското пространство на правосъдие се гарантират по ефикасен начин правата на наследниците и заветниците, на другите лица, близки на починалия, както и на кредиторите на наследството (вж. в този смисъл решение от 1 март 2018 г., Mahnkopf,
C‑558/16
,
EU:C:2018:138
, т.
).
За тази цел Регламент № 650/2012 предвижда правилата за международна компетентност за наследството като цяло, които се основават на обективни критерии. От тази гледна точка член 10, параграф 1 от Регламента допринася да се гарантира достъпът до правосъдие на наследниците и заветниците, на другите лица, близки на починалия, както и на кредиторите на наследството, когато съответното положение е тясно свързано с държава членка, по-специално поради наличието на наследствено имущество на нейна територия.
Освен това следва да се припомни, че за да допринесе за ефикасното разрешаване на споровете за наследство, Регламент № 650/2012 цели да насърчи еднаквото третиране на наследството. Така Съдът многократно е постановявал, че тълкуване на разпоредбите на Регламента, което би довело до раздробяване на наследството, би било несъвместимо с целите на посочения регламент (вж. в този смисъл решения от 21 юни 2018 г., Oberle,
C‑20/17
,
EU:C:2018:485
и от 16 юли 2020 г., E. E. (Съдебна компетентност и приложим закон при наследяване),
С‑80/19
,
EU:C:2020:569
, т.
).
Този принцип за единство на наследството е в основата и на правилото, установено в член 10, параграф 1 от Регламент № 650/2012, доколкото в посочената разпоредба се уточнява, че това правило определя компетентността на съдилищата на държавите членки да се произнасят относно „наследството като цяло.
В заключение следва да се припомни, че Съдът е постановил, че зачитането на самостоятелността на съдията при упражняването на неговите функции налагат този съд да може да провери международната си компетентност с оглед на цялата информация, с която разполага, преследвайки при това целта за добро правораздаване, залегнала в правната уредба на Съюза (вж. решения от 28 януари 2015 г., Kolassa,
C‑375/13
,
EU:C:2015:37
, т.
и от 16 юни 2016 г., Universal Music International Holding,
C‑12/15
,
EU:C:2016:449
, т.
).
С оглед на преследваната с Регламент № 650/2012 цел да се гарантира добро правораздаване, няма пречка същите принципи да имат предимство, когато сезираният съд проверява своята компетентност в рамките на прилагането на предвидените в този регламент правила за международна компетентност в областта на наследяването.
Така, доколкото правилата за субсидиарна компетентност, установени в член 10, параграф 1 от Регламент № 650/2012, допринасят за постигането на целта за добро правораздаване, прилагането на тази разпоредба не може да зависи от обстоятелството, че едната или другата страна в съответното производство не се е позовала на нея.
Всъщност, както отбелязва генералният адвокат в точка 87 от заключението си, член 10 във връзка с член 15 от Регламент № 650/2012 следва да се тълкува в смисъл, че не задължава сезирания съд активно да търси фактически основания, за да се произнесе по своята компетентност по даден спор, тъй като посоченият член го задължава, като вземе предвид неоспорените факти, да определи основанието за своята компетентност, което може евентуално да е различно от посоченото от ищеца.
По-специално следва да се отбележи, че за да се обяви сезираният съд за некомпетентен на основание член 15 от Регламент № 650/2012, е необходимо предварително да се проверят всички критерии, установени в глава II от Регламент № 650/2012, и че при проверката им този съд е длъжен да провери евентуалната си компетентност с оглед на цялата информация, с която разполага. Следователно тази проверка не може да се извърши само с оглед на правилото за компетентност, на което заинтересованите страни изрично са се позовали.
Това тълкуване не се поставя под въпрос от доводите на запитващата юрисдикция, че член 10 от Регламент № 650/2012 водел до дерогиране на принципа за единство на съдебната и законодателната компетентност, поради което сезираният съд следвало да приложи правото на държавата на обичайното местопребиваване на починалия към момента на смъртта му. Всъщност, както отбелязва генералният адвокат в точка 70 от заключението си, посочената в съображение 27 от Регламента цел за единство на съдебната компетентност и приложимото право не е абсолютна.
Въпреки че съгласно съображение 27 от Регламент № 650/2012 неговите разпоредби са предназначени да гарантират, че компетентният по наследяването орган ще прилага в повечето случаи собственото си право, Регламентът нито изисква, нито гарантира единството на съдебната компетентност и приложимото право. Обстоятелството, че това единство няма абсолютен характер, се потвърждава, от една страна, от израза „в повечето случаи“, използван в съображение 27 от Регламента, и от друга страна, от факта, че в съображение 43 от Регламента самият законодател на Съюза е предвидил, че установените в него правила за компетентност могат да доведат до положения, при които съдът, който е компетентен да се произнесе по наследяването, няма да прилага националното си право.
По изложените съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 10, параграф 1, буква а) от Регламент № 650/2012 трябва да се тълкува в смисъл, че съд на държава членка е длъжен да се произнесе служебно по компетентността си съгласно предвиденото в тази разпоредба правило за субсидиарна компетентност, когато, след като е бил сезиран на основание на установеното в член 4 от посочения регламент правило за обща компетентност, установи, че не е компетентен съгласно последната разпоредба.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

Член 10, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕС) № 650/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 4 юли 2012 година относно компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на решения и приемането и изпълнението на автентични актове в областта на наследяването и относно създаването на европейско удостоверение за наследство трябва да се тълкува в смисъл, че съд на държава членка е длъжен да се произнесе служебно по компетентността си съгласно предвиденото в тази разпоредба правило за субсидиарна компетентност, когато, след като е бил сезиран на основание на установеното в член 4 от посочения регламент правило за обща компетентност, установи, че не е компетентен съгласно последната разпоредба.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.