CELEX: 62021TJ0088
Verejná služba
Úradník
Personál ESVČ pridelený do tretej krajiny
Vedúci delegácie
Skúšobná doba pre riadiacich pracovníkov
Záverečná hodnotiaca správa po skončení skúšobnej doby pre riadiacich pracovníkov
Akt nespôsobujúci ujmu
Neprípustnosť
Preloženie na miesto mimo riadiacich štruktúr v sídle ESVČ
Povinnosť odôvodnenia
Právo byť vypočutý
Podmienky uplatnenia článku 11 rozhodnutia Komisie K(2008) 5028/2 z 9. septembra 2008 o zamestnancoch stredného riadenia na vedúcich delegácie
Nezaradenie dokumentov do osobného spisu
Záujem služby
Zneužitie právomoci
Žiadosť o pomoc
Rozhodnutie o zamietnutí žiadosti
Zodpovednosť

)
Svojou žalobou podanou podľa článku 270 ZFEÚ sa žalobkyňa, Sandra Paesen, domáha na jednej strane zrušenia po prvé záverečnej hodnotiacej správy po skončení skúšobnej doby riadiaceho pracovníka (ďalej len „záverečná hodnotiaca správa o skúšobnej dobe“), ktorá sa jej týkala, po druhé rozhodnutia Európskej služby pre vonkajšiu činnosť (ESVČ) z 10. apríla 2020 o preložení na miesto mimo riadiacich štruktúr (ďalej len „prvé napadnuté rozhodnutie“), po tretie rozhodnutia ESVČ z 12. mája 2020, ktorým bola zamietnutá žiadosť žalobkyne o poskytnutie pomoci (ďalej len „druhé napadnuté rozhodnutie“) a na druhej strane podáva návrh na náhradu majetkovej a nemajetkovej ujmy, ktoré boli žalobkyni spôsobené.
Okolnosti predchádzajúce sporu
Žalobkyňa je úradníčkou Európskej únie. Nastúpila do služobného pomeru v Rade Európskej únie v roku 2004 a v roku 2011 bola preložená do ESVČ.
Rozhodnutím vysokého predstaviteľa Únie pre zahraničnú a bezpečnostnú politiku (ďalej len „vysoký predstaviteľ“) zo 17. júla 2018 bola žalobkyňa s účinnosťou od 1. septembra 2018 vymenovaná za vedúcu delegácie Únie v Malawi (ďalej len „delegácia Malawi“).
Od tohto dátumu sa na žalobkyňu vzťahovala skúšobná doba pre riadiacich pracovníkov v dĺžke deviatich mesiacov v súlade s rozhodnutím Komisie C(2008) 5028/2 z 9. septembra 2008 o zamestnancoch stredného riadenia (ďalej len „rozhodnutie 5028/2“), ktoré sa na ESVČ stalo uplatniteľným na základe rozhodnutia jej generálneho riaditeľa administratívy PROC EEAS(2011) 002 z 29. novembra 2011.
Vzhľadom na priebežnú hodnotiacu správu o skúšobnej dobe, podľa ktorej boli schopnosti žalobkyne v oblasti uplatnenia autority a riadenia vyhodnotené ako nedostatočné, sa skúšobná doba pre riadiacich pracovníkov 18. marca 2019 s účinnosťou od 1. júna 2019 predĺžila o šesť mesiacov.
Inšpekčná služba ESVČ vykonala v období od 16. do 25. septembra 2019 kontrolu delegácie
ad hoc
.
Žalobkyni bol 14. októbra 2019 zaslaný návrh správy z
ad hoc
kontroly (ďalej len „návrh kontrolnej správy“), aby k nej predložila prípadné pripomienky. Tento návrh obsahoval dvanásť odporúčaní týkajúcich sa delegácie, z ktorých šesť bolo adresovaných žalobkyni ako vedúcej delegácie.
Generálna tajomníčka ESVČ zaslala 27. novembra 2019 žalobkyni záverečnú hodnotiacu správu o skúšobnej dobe, v ktorej boli jej schopnosti v oblasti uplatňovania autority a riadenia posúdené ako nedostatočné.
Generálna tajomníčka ESVČ okrem toho žalobkyňu tiež informovala, že na jednej strane podľa vysokého predstaviteľa počas tejto skúšobnej doby neobstála a na strane druhej má tento v úmysle ju preradiť na miesto mimo riadiacich štruktúr v sídle ESVČ.
Žalobkyňa zaslala 29. novembra 2019 generálnej tajomníčke ESVČ svoje pripomienky k návrhu kontrolnej správy.
Žalobkyňa zaslala 12. decembra 2019 generálnej tajomníčke ESVČ svoje pripomienky k záverečnej hodnotiacej správe po skončení jej skúšobnej doby.
Žalobkyňa 18. decembra 2019 zopakovala pred generálnou tajomníčkou svoje pripomienky k záverečnej hodnotiacej správe o skúšobnej dobe a k podmienkam, za ktorých absolvovala skúšobnú dobu, pričom požiadala o sprístupnenie dokumentov, na ktorých bola uvedená správa založená.
Generálny riaditeľ príslušný pre Afriku (ďalej len „Generálny riaditeľ pre Afriku“) 19. decembra 2019 zaslal pripomienky k návrhu kontrolnej správy inšpekčnej službe ESVČ.
Žalobkyňa 11. januára 2020 požiadala vysokého predstaviteľa, aby ju potvrdil vo funkcii vedúcej delegácie v Malawi.
Žalobkyňa zaslala 17. januára 2020 riaditeľke oddelenia ľudských zdrojov ESVČ žiadosť o pomoc (ďalej len „žiadosť o pomoc“) na základe článku 24 služobného poriadku úradníkov Európskej únie (ďalej len „služobný poriadok“), v ktorej požiadala o začatie správneho vyšetrovania, pretože sa stala obeťou psychického obťažovania zo strany svojich nadriadených, predovšetkým generálneho riaditeľa pre Afriku a vedúcej odboru pre Východnú Afriku a Indický oceán (ďalej len „vedúca odboru Afrika 2“).
Žalobkyni bola 29. januára 2020 doručená konečná verzia kontrolnej správy z inšpekcie
ad hoc
(ďalej len „konečná kontrolná správa“).
Žalobkyni bolo 22. marca 2020 dovolené, aby opustila miesto výkonu práce a vrátila sa do Belgicka zo zdravotných a rodinných dôvodov. Od tohto dňa postupne až do 1. septembre 2020 čerpala nemocenskú dovolenku a dovolenku za kalendárny rok.
Žalobkyňa 30. marca 2020 zaslala riaditeľstvu ľudských zdrojov ESVČ doplňujúce informácie k žiadosti o pomoc.
V liste z 10. apríla 2020 prijal vysoký predstaviteľ prvé napadnuté rozhodnutie, ktorým žalobkyňu s účinnosťou od 1. mája 2020 preradil na miesto mimo riadiacich štruktúr v sídle ESVČ.
Rozhodnutím z 30. apríla 2020 bola žalobkyňa s účinnosťou od 1. mája 2020 pridelená na riaditeľstvo pre hospodárske a globálne záležitosti ESVČ.
Riaditeľka ľudských zdrojov ESVČ 12. mája 2020 prijala druhé napadnuté rozhodnutie, ktorým žiadosť o pomoc zamietla.
Žalobkyňa podala 10. júla 2020 na jednej strane podľa článku 90 ods. 2 služobného poriadku sťažnosť namierenú proti záverečnej hodnotiacej správe o skúšobnej dobe a proti vyššie uvedeným rozhodnutiam z 10. apríla, 30. apríla a 12. mája 2020 a na druhej strane požiadala o zaplatenie sumy vo výške 60 000 eur z titulu náhrady nemajetkovej ujmy, ktorá jej bola údajne spôsobená, ako aj náhradu jej nákladov a odmeny advokáta.
Menovací orgán (ďalej len „menovací orgán“) 4. novembra 2020 zamietol sťažnosť (ďalej len „rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti“).
Návrhy účastníkov konania
Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zrušil napadnuté rozhodnutia a subsidiárne zrušil záverečnú hodnotiacu správu o skúšobnej dobe a v prípade potreby rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti,
–
uložil ESVČ povinnosť nahradiť majetkovú a nemajetkovú ujmu, ktorú údajne utrpela,
–
„vylúčil z konania“ prílohy D.2, D.3 a D.4 dupliky,
–
uložil ESVČ povinnosť nahradiť trovy konania.
ESVČ navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zamietol žalobu sčasti ako neprípustnú a sčasti ako nedôvodnú,
–
uložil žalobkyni povinnosť nahradiť trovy konania.
Právne posúdenie
[
omissis
]
O návrhoch na zrušenie záverečnej hodnotiacej správy o skúšobnej dobe
Treba pripomenúť, že prípustnosť žaloby je dôvodom týkajúcim sa verejného poriadku, ktorý musí Všeobecný súd uplatniť
ex offo
(pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. marca 2020, Credito Fondiario/CRU,
C‑69/19 P
,
EU:C:2020:178
, bod
a citovaná judikatúra).
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že existencia aktu spôsobujúceho ujmu v zmysle článku 90 ods. 2 a článku 91 ods. 1 služobného poriadku je nevyhnutnou podmienkou prípustnosti každej žaloby, ktorú podajú úradníci alebo úradníci na dôchodku proti inštitúcii, ku ktorej patria. Podľa ustálenej judikatúry iba opatrenia so záväznými právnymi účinkami, ktoré môžu priamo a bezprostredne ovplyvniť záujmy žalobcu tým, že podstatne menia jeho právne postavenie, sú aktmi, ktoré možno napadnúť žalobou o neplatnosť (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. decembra 2017, Martinez De Prins a i./ESVČ,
T‑575/16
,
EU:T:2017:911
, bod
a citovanú judikatúru).
Z ustálenej judikatúry týkajúcej sa prípustnosti žalôb o neplatnosť tiež vyplýva, že pri kvalifikovaní napadnutých aktov treba vychádzať z ich samotnej podstaty, ako aj zo zámeru ich autorov. V tejto súvislosti sú napadnuteľnými aktmi v zásade opatrenia, ktoré konečným spôsobom určujú postoj orgánu, úradu alebo agentúry Únie na záver určitého správneho konania a majú vyvolávať záväzné právne účinky spôsobilé ovplyvniť záujmy žalobcu, s výnimkou dočasných opatrení, ktorých účelom je pripraviť konečné rozhodnutie a ktoré takéto účinky nemajú, ako aj aktov, ktoré len potvrdzujú skorší akt, ktorý nebol napadnutý v stanovenej lehote (pozri rozsudok z 25. júna 2020, SATCEN/KF,
C‑14/19 P
,
EU:C:2020:492
, bod
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci sa v prvom rade záverečná hodnotiaca správa o skúšobnej dobe, ktorej zrušenia sa žalobkyňa domáha, spravuje rozhodnutím 5028/2 (pozri bod 4 vyššie).
V súlade s článkom 11 rozhodnutia 5028/2 osoby vymenované po prvý krát do funkcie stredného riadenia podliehajú skúšobnej dobe v dĺžke deviatich mesiacov, v rámci ktorej sa po uplynutí piatich mesiacov vypracuje priebežná hodnotiaca správa o skúšobnej dobe a mesiac pred jej uplynutím záverečná hodnotiaca správa o skúšobnej dobe. Táto skúšobná doba sa v prípade výnimočných okolností môže predĺžiť najviac o šesť mesiacov a po jej skončení sa vypracuje konečná hodnotiaca správa.
Okrem toho podľa článku 11 ods. 4 tretieho pododseku rozhodnutia 5028/2 v prípade, ak počas skúšobnej doby (teda po uplynutí najviac pätnástich mesiacov) dotknutý úradník nesplní očakávania z dôvodu, že jedna z hodnotených schopností sa posúdi ako nedostatočná, menovací orgán musí navrhnúť jeho preradenie na pracovné miesto mimo riadiacich štruktúr.
Teda tak, ako vyplýva zo znenia článku 11 ods. 4 tretieho pododseku rozhodnutia 5028/2 a ako pripúšťa aj ESVČ vo svojej písomnej odpovedi na organizačné procesné opatrenia, zo záverečnej hodnotiacej správy o skúšobnej dobe, v ktorej sa prinajmenšom raz konštatuje nedostatočná riadiaca schopnosť, vyplýva, že menovací orgán, ktorý túto správu vydáva, neprijme rozhodnutie o preložení dotknutého úradníka na miesto mimo riadiacich štruktúr, ale ako menovací orgán zodpovedný za preloženie uvedeného úradníka predloží len návrh vysokému predstaviteľovi, a to aj po predĺžení skúšobnej doby riadiaceho pracovníka.
Po druhé bolo rozhodnuté, že dôvod prijatia skúšobnej doby podľa článku 44 ods. 2 služobného poriadku v znení platnom do 31. decembra 2013 bol dostatočne blízky dôvodu zavedenia skúšobnej doby pre dočasných zamestnancov podľa článku 14 podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov Únie v znení platnom do 31. decembra 2013, a teda bolo možné prihliadať na príslušnú judikatúru (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. mája 2016, FS/EHSV,
F‑50/15
,
EU:F:2016:119
, bod
).
Takýto úzky vzťah existuje aj v prípade skúšobnej doby nariadenej novým vedúcim delegácií ESVČ podľa rozhodnutia 5028/2. Preto správu, akou je záverečná hodnotiaca správa o skúšobnej dobe nemožno porovnávať s ročnými hodnotiacimi správami, ktoré sa vyhotovujú počas celého služobného postupu úradníka, a ktoré samé osebe predstavujú akty spôsobujúce ujmu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. júna 2020, XH/Komisia,
T‑511/18
,
EU:T:2020:291
, bod
a citovanú judikatúru).
Správy týkajúce sa skúšobnej doby, ktoré slúžia pri príprave rozhodnutia administratívy o vymenovaní dotknutej osoby po skončení jej skúšobnej doby alebo o jej prepustení majú za cieľ len pripraviť konkrétne rozhodnutie administratívy, s ktorým sú takto úzko späté, a preto nemajú povahu aktu spôsobujúceho ujmu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. júna 2020, XH/Komisia,
T‑511/18
,
EU:T:2020:291
, bod
).
Obdobne, jediným cieľom záverečnej hodnotiacej správy o skúšobnej dobe, v prípade ak je záporná, je pripraviť konkrétne rozhodnutie administratívy, a to rozhodnutie o preložení na iné miesto mimo riadiacich štruktúr, s ktorým je uvedená správa úzko spätá.
Po tretie je pravda, ako zdôrazňuje aj ESVČ, že článok 44 ods. 2 služobného poriadku podmieňuje postup do vyššieho platového stupňa upraveného v tomto ustanovení v prípade úradníkov vymenovaných za vedúcich oddelení tým, že títo úradníci vykonávali svoje služobné povinnosti uspokojivo v zmysle článku 43 služobného poriadku počas prvých deviatich mesiacov po svojom vymenovaní.
Treba však poznamenať, že výnimočný postup do vyššieho platového stupňa upravený v článku 44 ods. 2 služobného poriadku sa vzťahuje na úradníkov vymenovaných za vedúceho útvaru, riaditeľa alebo generálneho riaditeľa, nie však na zamestnancov ESVČ, ktorí sú rovnako, ako žalobkyňa, po prvýkrát vymenovaní do funkcie vedúceho delegácie upravenej v článku 5 rozhodnutia 2010/427/EÚ z 26. júla 2010 o organizácii a fungovaní Európskej služby pre vonkajšiu činnosť (
Ú. v. EÚ L 201, 2010, s. 30
).
Preto skutočnosť, že článok 44 ods. 2 služobného poriadku odkazuje na článok 43 služobného poriadku nemá vplyv na povahu záverečnej hodnotiacej správy o skúšobnej dobe vedúcich delegácií ESVČ ako prípravného aktu.
Po štvrté je tiež pravda, že článok 11 ods. 4 druhý pododsek rozhodnutia 5028/2 odkazuje na článok 43 služobného poriadku, keď stanovuje, že záverečná hodnotiaca správa o skúšobnej dobe sa musí priložiť ku každoročnej hodnotiacej správe upravenej v poslednom uvedenom ustanovení.
Hodnotiaca správa o skúšobnej dobe riadiaceho pracovníka, ktorá sa založí do spisu úradníka, nemôže v zásade ešte vyvolávať akékoľvek účinky po prijatí rozhodnutia na konci skúšobnej doby, na účely ktorého bola vypracovaná a ktorého príprava bola jej jediným účelom (pozri analogicky rozsudok z 25. júna 2020, XH/Komisia,
T‑511/18
,
EU:T:2020:291
, bod
a citovanú judikatúru).
Preto záverečné hodnotiace správy a správy vypracované v priebehu skúšobnej doby síce obsahujú istý počet pripomienok k pracovným schopnostiam úradníka alebo zamestnanca, avšak výbor pre povýšenie v zásade na tieto správy nemôže prihliadať (pozri analogicky rozsudok z 25. júna 2020, XH/Komisia,
T‑511/18
,
EU:T:2020:291
, bod
), a ako pripustila aj ESVČ počas pojednávania, na tieto správy nemôže prihliadať ani poradný výbor pre vymenovanie (ďalej len „PVV“) upravený v rozhodnutí vysokého predstaviteľa PROC HR(2011) 005 z 9. marca 2011 a ani menovací orgán v rámci nového výberového konania na vedúcich delegácií.
Napokon treba poznamenať, že v prípade žaloby namierenej proti rozhodnutiu prijatému po skončení postupu, ktorým je skúšobná doba riadiacich pracovníkov, môže žalobca namietnuť vady predchádzajúcich aktov, ktoré sú s ním úzko späté, a to najmä vady, ktoré podľa neho ovplyvňujú záverečnú hodnotiacu správu o skúšobnej dobe (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. decembra 2015, Sesma Merino/ÚHVT,
T‑127/14 P
,
EU:T:2015:927
, bod
a citovanú judikatúru).
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené skutočnosti treba konštatovať, že kým prvé napadnuté rozhodnutie o preložení žalobkyne na miesto mimo riadiacich štruktúr, v rozsahu, v akom s konečnou platnosťou odráža stanovisko administratívy, a preto sa bezprostredne týka záujmov žalobkyne, predstavuje akt, ktorý jej spôsobuje ujmu, záverečná hodnotiaca správa o skúšobnej dobe, ktorá je len prípravným aktom k tomuto rozhodnutiu, nemá takúto povahu.
Za týchto podmienok sa predložené návrhy smerujúce k zrušeniu záverečnej hodnotiacej správy musia považovať za neprípustné a je potrebné ich zamietnuť.
O návrhoch na zrušenie prvého napadnutého rozhodnutia
Na podporu týchto návrhov žalobkyňa v zásade uvádza šesť žalobných dôvodov založených po prvé na porušení povinnosti odôvodnenia a článku 25 služobného poriadku, po druhé na porušení práva na riadnu správu vecí verejných a práva byť vypočutý, po tretie na porušení článku 11 rozhodnutia 5028/2 a rozhodnutia ADMIN (2019) 31 ESVČ z 15. novembra 2019 o výkone prenesenia právomocí zverených menovaciemu orgánu a OOUPZ [ďalej len „rozhodnutie ADMIN (2019) 31“], po štvrté na porušení článku 26 služobného poriadku, po piate na zjavne nesprávnom posúdení a na porušení článku 7 ods. 1 služobného poriadku a po šieste na zneužití právomoci.
[
omissis
]
O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení práva na riadnu správu vecí verejných a práva byť vypočutý
Žalobkyňa v zásade poukazuje po prvé na nezrovnalosti pri konzultácii PVV, po druhé na porušenie práva byť vypočutý a po tretie na porušenie práva na riadnu správu vecí verejných.
[
omissis
]
–
O druhej časti druhého žalobného dôvodu založenej na porušení práva byť vypočutý
V rámci tohto žalobného dôvodu žalobkyňa v zásade uvádza štyri nižšie uvedené výhrady.
Po prvé žalobkyňa tvrdí, že v odpovedi na list generálnej tajomníčky ESVČ z 27. novembra 2019, ktorým jej bola oznámená záverečná hodnotiaca správa o skúšobnej dobe, predložila pripomienky, ku ktorým nebolo zaujaté stanovisko. Tvrdí, že nemohla ovplyvniť rozhodovací proces menovacieho orgánu, čo potvrdzujú okolnosti, že v prvom napadnutom rozhodnutí sa neuvádzajú pripomienky, ktoré predložila 12. decembra 2019 a 30. januára 2020 a na druhej strane, že z uvedeného rozhodnutia nijako nevyplýva, že by menovací orgán skutočne uplatnil svoju právomoc posúdenia s ohľadom na pripomienky, ktoré predložila k uvedenej správe.
Po druhé sa žalobkyňa domnieva, že záverečná hodnotiaca správa o skúšobnej dobe obsahuje subjektívne tvrdenia, ktoré nie sú podložené dôkaznými dokumentmi, a preto jej neexistencia takýchto dokumentov nepochybne zabránila v tom, aby sa v celom rozsahu vyjadrila ku skutočnostiam a dokumentom, na ktorých je prvé napadnuté rozhodnutie založené.
Po tretie žalobkyňa spresňuje, že v súlade s rozhodnutím ADMIN (2019) 31 ju mal vypočuť vysoký predstaviteľ.
Po štvrté žalobkyňa tvrdí, že nemala možnosť diskutovať o obsahu záverečnej hodnotiacej správy o skúšobnej dobe so svojimi nadriadenými predtým, ako jej generálna tajomníčka ESVČ túto správu zaslala 27. novembra 2019, čo odporuje ustanoveniam služobného poriadku a platným interným pravidlám.
ESVČ s tvrdeniami žalobkyne nesúhlasí.
Treba pripomenúť, že podľa článku 41 ods. 2 Charty právo na dobrú správu vecí verejných zahŕňa najmä právo každého na vypočutie pred prijatím akéhokoľvek individuálneho opatrenia, ktoré by sa ho mohlo nepriaznivo dotýkať.
Právo byť vypočutý tak zaručuje každému možnosť oznámiť účinne a efektívne svoj názor v priebehu správneho konania, a to skôr, ako bude prijaté akékoľvek rozhodnutie, ktoré môže nepriaznivo ovplyvniť jeho záujmy (pozri rozsudok z 21. októbra 2021, Parlament/UZ,
C‑894/19 P
,
EU:C:2021:863
, bod
a citovanú judikatúru).
Konkrétne rozhodnutie o preložení úradníka v aktívnej službe v tretej krajine ovplyvňuje jeho služobné postavenie, pretože sa ním mení miesto a podmienky výkonu služobných povinností, ako aj ich povaha. Môže mať tiež vplyv na kariérny postup tohto úradníka, pretože niektoré funkcie môžu vzhľadom na povahu plnených úloh aj napriek tomu, že sú zaradené do rovnakého stupňa, jednoduchšie viesť k povýšeniu ako iné funkcie. Okrem toho takéto rozhodnutie môže mať za dôsledok zníženie odmeny (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. decembra 2007, Marcuccio/Komisia,
C‑59/06 P
,
EU:C:2007:756
, bod
a citovanú judikatúru).
Z uvedeného vyplýva, že rozhodnutie o preložení proti vôli úradníka, ktoré sa má vykonať v kontexte nedostatočného plnenia riadiacich úloh, o aké ide v prejednávanej veci, si vyžaduje uplatnenie zásady dodržiavania práva na obranu, ktorá je základnou zásadou práva Únie, a to aj vtedy, ak neexistuje nijaká právna úprava dotknutého postupu (pozri analogicky rozsudok zo 6. decembra 2007, Marcuccio/Komisia,
C‑59/06 P
,
EU:C:2007:756
, bod
a citovanú judikatúru).
Žalobný dôvod založený na porušení práva byť vypočutý sa musí skúmať s ohľadom na tieto zásady.
V prejednávanej veci je po prvé nesporné, že listom z 27. novembra 2019 generálna tajomníčka ESVČ zaslala žalobkyni záverečnú hodnotiacu správu o skúšobnej dobe a informovala ju, že na základe tejto správy má vysoký predstaviteľ v úmysle preložiť ju na miesto mimo riadiacich štruktúr v sídle ESVČ v súlade s článkom 11 ods. 4 rozhodnutia 5028/2.
Okrem toho generálna tajomníčka ESVČ týmto listom žalobkyňu vyzvala, aby pred prijatím konečného rozhodnutia predložila v lehote štrnástich dní svoje písomné pripomienky.
Po druhé okrem písomných pripomienok z 12. decembra 2019 a z 11. januára 2020, ktoré žalobkyňa zaslala generálnej tajomníčke ESVČ a vysokému predstaviteľovi, aj zo spisu v konaní vyplýva, že žalobkyňa telefonicky hovorila s generálnou tajomníčkou 17. decembra 2019 a že nasledujúci deň jej žalobkyňa zaslala nové písomné pripomienky.
Za týchto podmienok treba konštatovať, že žalobkyňa mala možnosť užitočným a účinným spôsobom vyjadriť svoje pripomienky pred prijatím prvého napadnutého rozhodnutia a uviesť skutočnosti, ktoré podľa jej názoru podporovali neprijatie takéhoto rozhodnutia. Preto nemožno prijať jej tvrdenie, že bolo porušené jej právo byť vypočutý pred prijatím prvého napadnutého rozhodnutia.
Tvrdenia žalobkyne uvádzané v konaní pred Všeobecným súdom nemôžu spochybniť takýto záver.
Po prvé žalobkyňa nemôže dôvodne namietať, že mala byť vypočutá menovacím orgánom pred prijatím záverečnej hodnotiacej správy.
Na jednej strane totiž treba poznamenať, že rozhodnutie 5028/2 nijako neukladá menovaciemu orgánu takúto povinnosť.
Na druhej strane je pravda, že v bode 75 rozsudku zo 16. septembra 2013, Wurster/EIRR (
F‑20/12 a F‑43/12
,
EU:F:2013:129
), bolo v súvislosti s hodnotiacou správou o riadiacich schopnostiach upravenou vo všeobecných vykonávacích ustanoveniach vzťahujúcich sa na riadiacich pracovníkov na úrovni stredného riadenia Európskeho inštitútu pre rodovú rovnosť (EIRR) rozhodnuté, že každá osoba, o ktorej sa vypracuje hodnotiaca správa, ktorá môže mať dôsledky pre jej služobný postup, musí mať možnosť predložiť svoje pripomienky predtým, než sa uvedená správa stane konečnou, a to aj pri neexistencii výslovného ustanovenia.
Tento záver však vychádzal z judikatúry týkajúcej sa ročných hodnotiacich správ. Keďže tieto hodnotiace správy predstavujú prvky, ktoré môžu vyvolávať účinky počas celej kariéry úradníka, majú povahu aktov, ktoré spôsobujú ujmu (pozri bod 46 vyššie), čo však neplatí v prípade záverečnej hodnotiacej správy o skúšobnej dobe (pozri body 56 a 57 vyššie).
Uvedené platí aj pre rozsudok z 9. októbra 2013, Wahlström/Frontex (
F‑116/12
,
EU:F:2013:143
), na ktorý sa žalobkyňa taktiež odvoláva na podporu svojej argumentácie.
Z judikatúry citovanej v bodoch 86 až 88 vyššie vyplýva, že hoci právo byť vypočutý zaručuje každému, komu je akt spôsobujúci mu ujmu adresovaný, možnosť byť vypočutý pred prijatím tohto aktu, toto právo sa mu však nezaručuje vo vzťahu k prípravnému aktu [pozri rozsudok z 22. novembra 2018, Brahma/Súdny dvor Európskej únie,
T‑603/16
,
EU:T:2018:820
, bod
(neuverejnený) a citovanú judikatúrú].
V prejednávanej veci teda postačovalo, že žalobkyňa bola pred prijatím prvého napadnutého rozhodnutia, ktorým sa potvrdilo jej preradenie na miesto mimo riadiacich štruktúr, vypočutá, pričom menovaciemu orgánu nemožno vytýkať, že ju nevypočul pred prijatím záverečnej hodnotiacej správy o skúšobnej dobe, ktorá je prípravným aktom k tomuto rozhodnutiu (pozri bod 56 vyššie).
Takýto záver potvrdzuje aj okolnosť uvedená v bodoch 45 a 46 vyššie, v zmysle ktorej sa dôvod existencie takej skúšobnej doby, aká sa v prejednávanej veci uplatní v prípade nových vedúcich delegácií, dostatočne podobá dôvodu skúšobnej doby vzťahujúcej sa na nových úradníkov, a preto sa Všeobecný súd inšpiruje judikatúrou v tejto oblasti.
Z tejto judikatúry týkajúcej sa správ o skúšobnej dobe, ktorá sa uplatní analogicky, totiž vyplýva, že rešpektovanie práva úradníka prepusteného v skúšobnej dobe na obranu si vyžaduje, aby sa mu v priebehu konania vedeného administratívou, ktoré predchádzalo prijatiu rozhodnutia o prepustení, poskytla možnosť účinne vyjadriť svoj názor ku skutočnej existencii a relevantnosti skutočností a okolností, na základe ktorých prijal menovací orgán svoje rozhodnutie. Vzhľadom na to, že dôvody, na ktorých je toto rozhodnutie založené, vychádzajú z posúdení obsiahnutých v hodnotiacej správe tohto úradníka, právo byť vypočutý je zaručené, ak sa tento úradník k uvedeným posúdeniam vyjadril a mal možnosť predložiť pripomienky ku všetkým dokumentom, ktoré inštitúcia zamýšľa proti nemu použiť (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. júna 2019, Bonnafous/EACEA,
T‑614/17
, neuverejnený,
EU:T:2019:381
, body
,
a
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci, ako je uvedené v bode 63 vyššie, sú dôvody, o ktoré sa opiera prvé napadnuté rozhodnutie, založené na posúdeniach uvedených v záverečnej hodnotiacej správe o skúšobnej dobe žalobkyne a je nesporné, že žalobkyňa sa k predmetným hodnoteniam vyjadrila.
Za týchto podmienok bolo žalobkyni v priebehu konania vedeného administratívou, ktoré viedlo k prijatiu prvého napadnutého rozhodnutia umožnené, aby sa účinne vyjadrila ku skutočnej existencii a relevantnosti skutočností a okolností, na ktorých založil menovací orgán svoje rozhodnutie.
Po druhé žalobkyňa nemôže účinne namietať, že nemala možnosť sa účinne vyjadriť k dokumentom, ktoré sú z jej pohľadu nevyhnutné pre odôvodnenie subjektívnych záverov obsiahnutých v záverečnej hodnotiacej správe o skúšobnej dobe, ak sa existencia takýchto dokumentov nepreukázala a nevyplýva ani z písomností založených v spise.
Po tretie žalobkyňa nemôže dôvodne namietať, že sa jej mala poskytnúť možnosť stretnúť sa s vysokým predstaviteľom, pretože z ustálenej judikatúry vyplýva, že komunikácia, prostredníctvom ktorej sa musí dotknutému úradníkovi umožniť, aby účinne vyjadril svoje pripomienky k návrhu rozhodnutia, ktoré môže nepriaznivo ovplyvniť jeho záujmy, môže mať ústnu alebo písomnú podobu (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 6. decembra 2007, Marcuccio/Komisia,
C‑59/06 P
,
EU:C:2007:756
, bod
, a zo 6. apríla 2022, FC/AUEA,
T‑634/19
, neuverejnený,
EU:T:2022:222
, bod
a citovanú judikatúru).
Okrem toho, aj keď rozhodnutie ADMIN (2019) 31, uplatniteľné od 16. novembra 2019, stanovovalo, že vysoký predstaviteľ je orgánom príslušným pre prijímanie rozhodnutí o preložení vedúcich delegácií v záujme služby, zo znenia tohto rozhodnutia nevyplýva, že by ESVČ ukladalo povinnosť uskutočniť v prípade okolností, o aké ide v prejednávanej veci, pohovor medzi vysokým predstaviteľom s vedúcim delegácie.
Po štvrté žalobkyňa nemôže namietať, že na jej písomné pripomienky sa nereagovalo, že nemohla ovplyvniť rozhodovací proces menovacieho orgánu a že z prvého napadnutého rozhodnutia vôbec nevyplýva, že by menovací orgán skutočne pri výkone svojej právomoci posúdenia prihliadal na písomné pripomienky, ktoré predložila.
Aj keď si totiž rešpektovanie práva na obhajobu a práva byť vypočutý vyžaduje, aby inštitúcie Únie umožnili dotknutým osobám účinne vyjadriť svoje stanovisko, nemôže pre tieto inštitúcie znamenať povinnosť súhlasiť s ním (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 7. júla 2017, Arbuzov/Rada,
T‑221/15
, neuverejnený,
EU:T:2017:478
, bod
, a z 27. septembra 2018, Ezz a i./Rada,
T‑288/15
,
EU:T:2018:619
, bod
).
Okrem toho prvé napadnuté rozhodnutie sa výslovne dotýka pripomienok predložených žalobkyňou v jej liste z 12. decembra 2019. Aj keď sa v tomto rozhodnutí spomínajú aj pripomienky žalobkyne z 1. januára 2020 zo spisu v konaní vyplýva, ako poznamenáva aj ESČV, že ide o chybu v písaní a že vysoký predstaviteľ chcel odkázať na pripomienky žalobkyne z 11. januára 2020.
Napokon žalobkyňa nemôže vysokému zástupcovi účinne vytýkať, že v prvom napadnutom rozhodnutí neprihliadol na pripomienky z 30. januára 2020, ktoré adresovala vedúcemu jeho kabinetu v odpovedi na list generálneho riaditeľa pre Afriku z 19. decembra 2019 uvedenej v bode 13 vyššie. Tieto pripomienky totiž nesúviseli, prinajmenšom nie priamo, s postupom začatým ESVČ s cieľom zaručiť žalobkyni právo na vypočutie pred prijatím prvého napadnutého rozhodnutia.
Táto časť žalobného dôvodu preto nie je opodstatnená a musí sa zamietnuť.
[
omissis
]
O treťom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 11 rozhodnutia 5028/2 a rozhodnutia ADMIN (2019) 31
Na podporu tohto žalobného dôvodu žalobkyňa v podstate uvádza päť výhrad založených po prvé na nezrovnalostiach priebežnej hodnotiacej správy o skúšobnej dobe, po druhé na neobvyklej povahe podmienok plynutia skúšobnej doby pre riadiacich pracovníkov, po tretie na neexistencii cieľov a ukazovateľov v priebehu skúšobnej doby riadiaceho pracovníka, po štvrté na nesprávnosti záverečnej hodnotiacej správy o skúšobnej dobe a po piate na okolnosti, že prvé napadnuté rozhodnutie patrilo do právomoci vysokého predstaviteľa.
ESVČ s tvrdeniami žalobkyne nesúhlasí.
[
omissis
]
–
O tretej výhrade tretieho žalobného dôvodu založenej na neexistencii cieľov a ukazovateľov počas skúšobnej doby riadiaceho pracovníka
Žalobkyňa namieta, že ju jej nadriadení a riaditeľstvo ľudských zdrojov pravidelne nekontrolovali a predovšetkým, že nestanovili ciele a akčný plán, a preto nemala k dispozícii nijaký ukazovateľ, na základe ktorého by mohla merať svoju výkonnosť a napraviť svoje prípadné nedostatky, čo odporuje článku 11 ods. 3 a článku 11 ods. 4 druhého pododseku rozhodnutia 5028/2.
V tomto ohľade z článku 11 ods. 3 prvého pododseku rozhodnutia 5028/2 vyplýva, že priebežné hodnotenie sa musí vykonať na základe vopred schváleného dokumentu, ktorý jednoznačne stanovuje ciele a ukazovatele výkonnosti, ktoré súvisia s obvyklými riadiacimi úlohami alebo schopnosťami.
Okrem toho zásada kontinuity hodnotenia skúšobnej doby pre riadiacich pracovníkov upravená v článku 11 ods. 2 rozhodnutia 5028/2 nevyhnutne predpokladá, že konečné hodnotenie sa musí vykonať na základe toho istého dokumentu obsahujúceho jednoznačné ciele a ukazovatele výkonnosti, akým je dokument upravený v prípade priebežného hodnotenia.
Na úvod treba poznamenať, že v prejednávanej veci ESVČ a žalobkyňa neschválili formálny dokument, ktorý by stanovoval jednoznačné ciele a ukazovatele výkonnosti v súvislosti s typickými riadiacimi úlohami alebo schopnosťami žalobkyne pred začatím plynutia jej skúšobnej doby. V tomto ohľade bol porušený článok 11 ods. 1 prvý pododsek rozhodnutia 5028/2.
Po prvé, čo sa týka stanovenia cieľov, treba pripomenúť, že v zmysle judikatúry platí, že ak existujú interné pravidlá inštitúcie, ktoré predpisujú stanovenie cieľov úradníkovi na začiatku hodnoteného obdobia, nedodržanie týchto pravidiel má podstatnú povahu a odôvodňuje napadnutie sporného hodnotenia z dôvodu, že opis pracovného miesta nebol vzhľadom na stanovené ciele dostatočný (pozri rozsudok z 12. mája 2016, FS/EHSV,
F‑50/15
,
EU:F:2016:119
, bod
a citovanú judikatúru).
Judikatúra pripomenutá v bode 161 vyššie, ktorá sa týka hodnotenia úradníka, sa však musí uplatniť s ohľadom na mieru zodpovednosti spojenú s pracovným miestom, na ktoré je úradník zaradený, ako aj na predchádzajúce skúsenosti úradníka vymenovaného na toto pracovné miesto. V prejednávanej veci bola žalobkyňa vymenovaná za vedúcu delegácie, ktorej cieľom je zaistiť zastúpenie Únie v krajine, kde je delegácia akreditovaná, s čím sa nevyhnutne spája na jednej strane vysoká miera zodpovednosti a na druhej strane vyhovujúca úroveň riadenia s vysokou mierou autonómie, a to nezávisle od stanovenia konkrétnych cieľov.
V tomto ohľade treba konštatovať, že funkcie zverené vedúcemu delegácie, ktoré sú upravené v článku 5 ods. 2 až 4 a 8 rozhodnutia 2010/427 nie sú úplne porovnateľné s úlohami stredného riadenia, ktorými sa poveria vedúci oddelenia a ktoré sú opísané v článku 4 rozhodnutia 5028/2.
Konkrétne na rozdiel od vedúceho oddelenia vedúci delegácie zabezpečuje zastúpenie Únie v krajine, kde je delegácia akreditovaná na jednej strane pred orgánmi uvedenej krajiny, ako aj na druhej strane pred diplomatickými službami členských štátov a medzinárodných organizácií.
Okrem toho predovšetkým zemepisná vzdialenosť medzi sídlom ESVČ a delegáciami si od vedúceho delegácie vyžaduje väčšiu schopnosť plniť vedúce funkcie autonómie v porovnaní s vedúcim oddelenia, ktorý podlieha bezprostrednému dohľadu jeho nadriadených.
V prejednávanej veci žalobkyňa na účely jej vymenovania za vedúcu delegácie v Malawi predložila prihlášku jednak s prihliadnutím na opis pracovného miesta a jednak na oznámenie o voľnom pracovnom mieste, v ktorých sa uvádzali osobitné ciele v oblasti riadenia.
Opis pracovného miesta vedúceho delegácie v Malawi v časti týkajúcej sa úloh prislúchajúcich tomuto pracovnému miestu predovšetkým obsahoval pododdiel týkajúci sa riadenia ľudských zdrojov, v rámci ktorého sa uvádzali tieto úlohy: hodnotenie individuálnych výkonov zamestnancov uvedenej delegácie, určovanie potrebných školení zamestnancov, zodpovednosť riadiaceho pracovníka v oblasti odbornej nespôsobilosti, obťažovania a disciplinárnych problémov, ako aj dodržiavania postupov v súvislosti s týmito otázkami a znášanie sociálnej a etickej zodpovednosti vo vzťahu k zamestnancom.
V oznámení o voľnom pracovnom mieste sa ďalej uvádzalo, že pracovné miesto vedúceho delegácie v Malawi sa spája predovšetkým s plnením týchto úloh: zaistenie riadneho vedenia delegácie, vrátane finančného riadenia a správneho uplatňovania existujúcich predpisov v oblasti bezpečnosti osôb, hnuteľného a nehnuteľného majetku, ako aj informácií, zvládanie krízových situácií a zaručenie kontinuity činností uvedenej delegácie, a to najmä v rámci kontinuity služby.
Jednak v opise pracovného miesta a jednak v oznámení o voľnom pracovnom mieste týkajúcom sa pozície vedúceho delegácie v Malawi sa teda spresnili úlohy spojené s týmto pracovným miestom v oblasti správy ľudských zdrojov a riadenia.
V tomto ohľade je síce pravda, že opis pracovného miesta a oznámenie o voľnom pracovnom mieste majú v zásade iný účel a charakteristické prvky než dokument, v ktorom sa úradníkovi stanovujú ciele, avšak nemožno
a priori
vylúčiť, aby sa ciele riadenia, ktoré môžu byť upravené na účely hodnotenia absolvovania skúšobnej doby pre riadiacich pracovníkov zahrnuli do opisu pracovného miesta a oznámenia o voľnom pracovnom mieste vedúceho delegácie, na ktorého sa bude vzťahovať takáto skúšobná doba.
V prejednávanej veci treba teda konštatovať, že riadiace úlohy uvedené v opise pracovného miesta a v oznámení o voľnom pracovnom mieste vedúceho delegácie v Malawi boli definované dostatočne presne na to, aby sa považovali za osobitné ciele v rámci skúšobnej doby žalobkyne.
Okrem toho vzhľadom na to, že sa žalobkyňa s prihliadnutím na opis pracovného miesta a oznámenie o voľnom pracovnom mieste týkajúce sa tohto pracovného miesta uchádzala o pracovné miesto vedúcej delegácie v Malawi, musela byť o týchto cieľoch nevyhnutne informovaná a s ohľadom na jej prihlášku na pracovné miesto sa musí nevyhnutne vychádzať z predpokladu, že s nimi pred nástupom do funkcie súhlasila.
Preto treba dospieť k záveru, že v prejednávanej veci sa spresnenia riadiacich úloh, ktoré boli uvedené v opise pracovného miesta a v oznámení o voľnom pracovnom mieste týkajúcom sa miesta vedúceho delegácie v Malawi, mohli považovať za ciele riadenia v zmysle a na účely uplatnenia rozhodnutia 5028/2.
Po druhé, čo sa týka predchádzajúceho stanovenia jednoznačných ukazovateľov výkonnosti, treba najskôr poukázať na tú skutočnosť, že zo znenia článku 1 ods. 2 rozhodnutia PROC EEAS(2011) 002 z 29. novembra 2011 vyplýva, že ustanovenia obsiahnuté predovšetkým v rozhodnutí 5028/2 sa
mutatis mutandis
uplatnia aj na zamestnancov ESVČ.
V prejednávanej veci na jednej strane z výberových kritérií uvedených v oznámení o voľnom pracovnom mieste týkajúcom sa miesta vedúceho delegácie v Malawi vyplýva, že uchádzači o toto pracovné miesto museli preukázať jednak relevantné skúsenosti s vedením a motivovaním pracovného tímu, a to najmä v multidisciplinárnom a multikultúrnom prostredí a jednak vyhovujúce schopnosti v oblasti riadenia, komunikácie a analytických schopností, spojené s dobrým úsudkom.
Na druhej strane zo spisu v konaní vyplýva, že k dátumu vymenovania žalobkyne za vedúcu delegácie v Malawi zverejnilo riaditeľstvo ľudských zdrojov ESVČ dokument, ktorý stanovoval schopnosti požadované od všetkých riadiacich pracovníkov ESVČ a ktorý uvádzal konkrétne príklady situácií, aby takíto riadiaci pracovníci dokázali posúdiť, či majú štrnásť schopností vymenovaných v tomto dokumente a či ich skutočne uplatňovali.
Napokon zo skutkových okolností v konaní vedenom pred Všeobecným súdom nevyplýva, že by sa žalobkyňa obrátila na svojich nadriadených s požiadavkou týkajúcou sa stanovenia ukazovateľov výkonnosti s cieľom posúdiť jej riadiace schopnosti po skončení skúšobnej doby, a to aj napriek tomu, že v zmysle rozhodnutia 5028/2 musia byť takéto ukazovatele odsúhlasené úradníkom, na ktorého sa vzťahuje skúšobná doba pre riadiaceho pracovníka.
V tomto kontexte sa zdá, že žalobkyňa bola v dostatočnej miere oboznámená s očakávaniami v oblasti hodnotenia jej výkonnosti počas skúšobnej doby ako vedúcej delegácie v Malawi.
Táto výhrada sa preto musí zamietnuť.
[
omissis
]

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (siedma rozšírená komora)
rozhodol takto:

1.
Žaloba sa zamieta.

2.
Pani Sandra Paesen je povinná nahradiť trovy konania.

da Silva Passos
Valančius
Reine
Truchot
Sampol Pucurull
Vyhlásený na verejnom zasadnutí v Luxemburgu 12. októbra 2022.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: francúzština.
(
)	Uverejňujú sa len tie body rozsudku, ktoré Všeobecný súd považuje za potrebné zverejniť.