CELEX: 62021CJ0349
Ennakkoratkaisupyyntö
Televiestintäala
Henkilötietojen käsittely ja yksityiselämän suoja
Direktiivi 2002/58
15 artiklan 1 kohta
Sähköisen viestinnän luottamuksellisuuden rajoittaminen
Tuomioistuimen ratkaisu, jolla annetaan lupa kuunnella, tallentaa ja säilyttää sellaisten henkilöiden puhelinkeskusteluja, joiden epäillään syyllistyneen törkeään tahalliseen rikokseen
Käytäntö, jonka mukaan ratkaisu tehdään ennalta laaditun tekstimallin mukaisesti, joka ei sisällä yksilöityjä perusteluja
Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan toinen kohta
Perusteluvelvollisuus

Ennakkoratkaisupyyntö koskee henkilötietojen käsittelystä ja yksityisyyden suojasta sähköisen viestinnän alalla 12.7.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/58/EY (sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivi) (EYVL 2002, L 201, s. 37) 15 artiklan 1 kohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty rikosoikeudenkäynnissä, jossa vastaajina ovat HYA, IP, DD, ZI ja SS ja joka koskee näiden osallistumista järjestäytyneeseen rikollisryhmään.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin oikeus

Direktiivi 2002/58
Direktiivin 2002/58 11 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Tämä direktiivi, samoin kuin [yksilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta 24.10.1995 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston] direktiivi 95/46/EY [(EYVL 1995, L 281, s. 31)], ei koske perusoikeuksien ja -vapauksien turvaamista sellaisessa toiminnassa, joka ei kuulu yhteisön oikeuden soveltamisalaan.  Tästä syystä se ei vaikuta tasapainoon, joka tällä hetkellä vallitsee yksittäisten henkilöiden yksityisyyden suojan ja niiden tämän direktiivin 15 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen toimenpiteiden välillä, joita jäsenvaltiot voivat toteuttaa yleisen turvallisuuden, maanpuolustuksen tai valtion turvallisuuden (valtion taloudellinen hyvinvointi mukaan lukien, kun toimet liittyvät valtion turvallisuuteen) suojelemiseksi sekä rikosoikeuden täytäntöönpanemiseksi. Näin ollen tämä direktiivi ei vaikuta jäsenvaltioiden mahdollisuuteen harjoittaa sähköisen viestinnän laillista telekuuntelua tai toteuttaa muita toimenpiteitä, jos ne ovat välttämättömiä edellä mainittuja tarkoituksia varten ja jos noudatetaan ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehtyä[, Roomassa 4.11.1950 allekirjoitettua] eurooppalaista yleissopimusta [(jäljempänä ihmisoikeussopimus)] sellaisena kuin sitä on Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen päätöksissä tulkittu. Näiden toimenpiteiden on oltava asianmukaisia, niiden on ehdottomasti oltava oikeassa suhteessa niiden tarkoitukseen nähden sekä välttämättömiä demokraattisessa yhteiskunnassa ja [ihmisoikeussopimuksen] mukaisia asianmukaisia suojamääräyksiä olisi sovellettava niihin.”
Kyseisen direktiivin 2 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jollei toisin ole säädetty, tässä direktiivissä sovelletaan direktiivin 95/46/EY ja sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä (puitedirektiivi) 7 päivänä maaliskuuta 2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/21/EY [(EYVL 2002, L 108, s. 33)] sisältämiä määritelmiä.”
Mainitun direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on kansallisella lainsäädännöllä varmistettava yleisen viestintäverkon ja yleisesti saatavilla olevien sähköisten viestintäpalvelujen välityksellä tapahtuvan viestinnän ja siihen liittyvien liikennetietojen luottamuksellisuus. Niiden on erityisesti kiellettävä se, että muut henkilöt kuin käyttäjät ilman kyseisten käyttäjien nimenomaista suostumusta kuuntelevat, salakuuntelevat, tallentavat tai muulla tavalla sieppaavat tai valvovat viestintää ja siihen liittyviä liikennetietoja, jollei se ole laillisesti sallittua 15 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Mitä tässä kohdassa säädetään, ei estä teknistä tallentamista, joka on tarpeen viestinnän välittämiselle, tämän rajoittamatta luottamuksellisuuden periaatteen soveltamista.”
Saman direktiivin 15 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat toteuttaa lainsäädännöllisiä toimenpiteitä, joilla rajoitetaan tämän direktiivin 5 artiklassa, 6 artiklassa, 8 artiklan 1, 2, 3 ja 4 kohdassa sekä 9 artiklassa säädettyjen oikeuksien ja velvollisuuksien soveltamisalaa, jos tällaiset rajoitukset ovat välttämättömiä, asianmukaisia ja oikeasuhteisia demokraattisen yhteiskunnan toimenpiteitä kansallisen turvallisuuden (valtion turvallisuus) sekä puolustuksen, yleisen turvallisuuden tai rikosten tai sähköisen viestintäjärjestelmän luvattoman käytön torjunnan, tutkinnan, selvittämisen ja syyteharkinnan varmistamiseksi direktiivin 95/46/EY 13 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Tätä varten jäsenvaltiot voivat muun muassa hyväksyä lainsäädännöllisiä toimenpiteitä, joissa säädetään tietojen säilyttämisestä sellaiseksi rajoitetuksi ajaksi, joka on perusteltua tässä kohdassa säädetyistä syistä. Kaikkien tässä kohdassa tarkoitettujen toimenpiteiden on oltava yhteisön oikeuden yleisten periaatteiden mukaisia, mukaan lukien [SEU] 6 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitetut periaatteet.”

Asetus (EU) 2016/679
Luonnollisten henkilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä sekä näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta ja direktiivin 95/46/EY kumoamisesta 27.4.2016 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2016/679 (EUVL 2016, L 119, s. 1) 4 artiklan 2 alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa tarkoitetaan
– –
2)      ’käsittelyllä’ toimintoa tai toimintoja, joita kohdistetaan henkilötietoihin tai henkilötietoja sisältäviin tietojoukkoihin joko automaattista tietojenkäsittelyä käyttäen tai manuaalisesti, kuten tietojen keräämistä, tallentamista, järjestämistä, jäsentämistä, säilyttämistä, muokkaamista tai muuttamista, hakua, kyselyä, käyttöä, tietojen luovuttamista siirtämällä, levittämällä tai asettamalla ne muutoin saataville, tietojen yhteensovittamista tai yhdistämistä, rajoittamista, poistamista tai tuhoamista,
– – ”
Kyseisen asetuksen 94 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Viittauksia kumottuun direktiiviin [95/46/EY] pidetään viittauksina tähän asetukseen. Viittauksia direktiivin 95/46/EY 29 artiklalla perustettuun tietosuojatyöryhmään pidetään viittauksina tällä asetuksella perustettuun Euroopan tietosuojaneuvostoon.”

Bulgarian lainsäädäntö
Bulgarian perustuslain 121 §:n 4 momentissa säädetään, että ”tuomioistuinratkaisut on perusteltava”.
Rikosprosessilain (Nakazatelno-protsesualen kodeks), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa (jäljempänä NPK), 34 §:ssä säädetään, että ”tuomioistuimen jokaisen ratkaisun on sisällettävä – – perustelut – – ”.
NPK:n 172 §:n sanamuoto on seuraava:
”(1)      Menettelyn oikeudenkäyntiä edeltävästä vaiheesta vastaavat viranomaiset voivat käyttää erityisiä tiedustelumenetelmiä  – –, joiden tarkoituksena on dokumentoida seurattavien henkilöiden toimintaa – –
(2)      Erityisiä tiedustelumenetelmiä käytetään, jos se on tarpeen sellaisten vakavien törkeiden rikosten tutkimiseksi, joita tarkoitetaan rikoslain (Nakazatelen kodeks) 1 luvussa, 2 luvun I, II, IV, V, VIII ja IX jaksossa, 3 luvun III jaksossa, 5 luvun I–VII jaksossa, 6 luvun II–IV jaksossa, 8 luvussa, 8 a luvussa, 9 a luvussa, 11 luvun I–IV jaksossa, 12 luvussa, 13 luvussa ja 14 luvussa, ja sellaisten rikosten tutkimiseksi, joita tarkoitetaan rikoslain (Nakazatelen kodeks) 219 §:n 4 momentin toisessa luetelmakohdassa, 220 §:n 2 momentissa, 253 §:ssä, 308 §:n 2 ja 3 momentissa sekä 5 momentin toisessa virkkeessä, 321 §:ssä, 321 bis §:ssä, 356 j §:ssä ja 393 §:ssä sekä erityisosassa  – –, jos kyseisiä olosuhteita ei ole mahdollista selvittää muulla tavoin tai jos siihen liittyy poikkeuksellisia vaikeuksia.”
NPK:n 173 §:ssä säädetään seuraavaa:
”(1)      Käyttääkseen erityisiä tiedustelumenetelmiä menettelyn oikeudenkäyntiä edeltävässä vaiheessa tutkinnasta vastaavan syyttäjän on toimitettava tuomioistuimelle kirjallinen perusteltu hakemus. Ennen hakemuksen jättämistä kyseinen syyttäjä ilmoittaa asiasta kyseisen syyttäjänviraston hallintopäällikölle.
(2)      Hakemukseen on sisällyttävä:
1.      tiedot rikoksesta, jonka tutkinta edellyttää erityisten tiedustelumenetelmien käyttämistä;
2.      kuvaus toteutetuista toimista ja niiden tuloksista;
3.      tiedot henkilöistä tai tiloista, joihin sovelletaan erityisiä tiedustelumenetelmiä;
4.      asiassa sovellettavat toimintatavat;
5.      haetun käyttämisen aika ja syyt tämän ajan hakemiselle;
6.      syyt, joiden vuoksi tarvittavia tietoja ei voida kerätä muulla tavoin tai ne voidaan kerätä vain äärimmäisin vaikeuksin.”
NPK:n 174 §:n 3 ja 4 momentin sanamuoto on seuraava:
”(3)      Luvan erityisten tiedustelumenetelmien käyttöön Spetsializiran nakazatelen sadin toimivaltaan kuuluvassa menettelyssä myöntää etukäteen sen presidentti – –
(4)      Edellä 2 ja 3 momentissa tarkoitettu viranomainen antaa perustellun määräyksen – – ”
NPK:n 175 §:ssä säädetään seuraavaa:
”– –
(3)      Erityisten tiedustelumenetelmien soveltamisaika on:
1.      erityisistä tiedustelumenetelmistä annetun lain (Zakon za spetsialnite razuznavatelni sredstva) 12 §:n 1 momentin 4 kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa 20 päivää
2.      muissa tapauksissa kaksi kuukautta.
(4)      Edellä 1 kohdassa tarkoitettua määräaikaa voidaan tarvittaessa jatkaa 174 §:n mukaisesti:
1.      20 päivällä ylittämättä yhteensä 60 päivää 3 §:n 1 momentissa tarkoitetuissa tapauksissa;
2.      ylittämättä kuitenkaan yhteensä kuutta kuukautta edellä 3 momentin 2 kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa.”
Erityisistä tiedustelumenetelmistä 8.10.1997 annetun lain (Zakon za spetsialnite razuznavatelni sredstva; DV nro 95, 21.10.1997, s. 2), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa (jäljempänä ZSRS), 3 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Erityisiä tiedustelumenetelmiä käytetään, jos se on tarpeen sellaisten törkeiden tahallisten rikosten estämiseksi ja paljastamiseksi,  joita tarkoitetaan rikoslain (Nakazatelen kodeks) 1 luvussa, 2 luvun I, II, IV, V, VIII ja IX jaksossa, 3 luvun III jaksossa, 5 luvun I–VII jaksossa, 6 luvun II–IV jaksossa, 8 luvussa, 8 a luvussa, 9 a luvussa, 11 luvun I–IV jaksossa, 12 luvussa, 13 luvussa ja 14 luvussa, ja sellaisten rikosten estämiseksi ja paljastamiseksi, joita tarkoitetaan [rikoslain] 219 §:n 4 momentin toisessa luetelmakohdassa, 220 §:n 2 momentissa, 253 §:ssä, 308 §:n 2 ja 3 momentissa sekä 5 momentin toisessa virkkeessä, 321 §:ssä, 321 bis §:ssä, 356 j §:ssä ja 393 §:ssä sekä erityisosassa, jos tarvittavien tietojen kerääminen ei ole mahdollista muulla tavoin tai jos siihen liittyy poikkeuksellisia vaikeuksia.”
ZSRS:n 6 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Valvonnan kohteena olevien henkilöiden puhelinviestintää telekuunnellaan teknisiä välineitä – auditiivisesti tai muilla tavoin – käyttämällä.”
ZSRS:n 11 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Operatiivisia menetelmiä käytettäessä näyttö kootaan – – fyysiselle alustalle tallennetun äänitallenteen välityksellä.”
ZSRS:n 12 §:n 1 momentin 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Erityisiä tiedustelumenetelmiä käytetään sellaisten henkilöiden osalta, joiden osalta on tietoja ja perusteltuja syitä katsoa, että he valmistelevat jotakin 3 §:n 1 momentissa tarkoitettua törkeää tahallista rikosta taikka syyllistyvät tai ovat syyllistyneet sellaiseen.”
ZSRS:n 13 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Oikeus hakea erityisten tiedustelumenetelmien käyttämistä ja käyttää niiden avulla kerättyjä tietoja ja aineellisia todistuskeinoja kuuluu näiden toimivallan rajoissa:
1.      kansallisen poliisin pääosastolle, järjestäytyneen rikollisuuden torjunnan pääosastolle, rajapoliisin pääosastolle, sisäisen turvallisuuden pääosastolle, sisäministeriön alueellisille osastoille, erityisosastoille (lukuun ottamatta teknisten operaatioiden osastoa), alueellisille osastoille ja valtion kansallisen turvallisuusviraston riippumattomille alueellisille yksiköille;
2.      (puolustusministeriön alaisille) sotilastiedustelu- ja sotilaspoliisiyksiköille;
3.      valtion tiedusteluvirastolle.”
ZSRS:n 14 §:n 1 momentin 7 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Erityisten tiedustelumenetelmien käyttö edellyttää 13 §:n 1 momentissa tarkoitettujen viranomaisten asianomaisen hallintojohtajan tai tutkinnasta vastaavan yleisen syyttäjän taikka tapauskohtaisesti 13 §:n 3 momentissa tarkoitetun viranomaisen ja 13 §:n 1 momentin 7 kohdassa tarkoitetun osaston tapauksessa sen johtajan perusteltua kirjallista hakemusta. Hakemuksen täytyy sisältää – – perustelut sille, miksi tarvittavien tietojen kerääminen ei ole mahdollista millään muulla tavalla tai ne voidaan kerätä vain äärimmäisen vaikeasti. ”
ZSRS:n 15 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
Edellä 13 §:n 1 momentissa tarkoitettujen viranomaisten johtajien tai tutkinnasta vastaavan syyttäjän ja 13 §:n 1 momentin 7 kohdassa tarkoitetun osaston tapauksessa korruption torjuntaan ja lainvastaisesti hankitun omaisuuden menetetyksi tuomitsemiseen liittyvistä asioista vastaavan lautakunnan puheenjohtajan on toimitettava hakemus Sofiyski gradski sadin [Sofian kaupungin alioikeus, Bulgaria], asianomaisten maakunnallisten tuomioistuinten tai sotilastuomioistuinten tai Spetsializiran nakazatelen sadin [rikosasioita käsittelevä erityistuomioistuin] presidenteille tai heidän valtuuttamilleen varapresidenteille, joiden on 48 tunnin kuluessa annettava kirjallinen lupa erityisten tiedustelumenetelmien käyttöön tai evättävä niiden käyttö ja perusteltava päätöksensä. ”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Spetsializirana prokuratura (erityissyyttäjä, Bulgaria) teki 10.4.–15.5.2017 Spetsializiran nakazatelen sadin puheenjohtajalle seitsemän hakemusta saada käyttää erityisiä tiedustelumenetelmiä IP:n, DD:n, ZI:n ja SS:n, joita epäiltiin törkeistä rikoksista, puhelujen kuuntelemiseksi ja tallentamiseksi eli niiden valvomiseksi ja jäljittämiseksi (jäljempänä puhelinkuunteluhakemukset).
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että kussakin näistä puhelinkuunteluhakemuksista kuvailtiin seikkaperäisesti, yksityiskohtaisesti ja perustellusti hakemuksen kohde, asianomaisen henkilön nimi ja puhelinnumero, kyseisen numeron ja kyseisen henkilön välinen yhteys, siihen mennessä kerätyt todisteet ja asianomaisen henkilön oletettu rooli rikoksissa. Haettujen puhelinkuunteluiden tarpeellisuus todisteiden keräämiseksi tutkinnan kohteena olevasta rikollisesta toiminnasta sekä syyt ja olosuhteet sen osoittamiseksi, että näiden tietojen kerääminen oli mahdotonta muilla keinoin, oli myös perusteltu konkreettisesti.
Spetsializiran nakazatelen sadin puheenjohtaja hyväksyi kunkin hakemuksen samana päivänä, jona ne oli jätetty, ja teki näin ollen seitsemän telekuuntelulupapäätöstä (jäljempänä puhelinkuunteluluvat).
Ennakkoratkaisua pyytäneen Spetsializiran nakazatelen sadin mukaan puhelinkuunteluluvat vastaavat ennalta laadittua mallia, jolla on tarkoitus kattaa kaikki mahdolliset lupatapaukset ilman, että niissä millään tavoin viitataan tosiasiallisiin ja oikeudellisiin olosuhteisiin, lukuun ottamatta sitä aikaa, jona erityisten tiedustelumenetelmien käyttö on sallittua.
Erityisesti näissä luvissa mainitaan ainoastaan, että niissä mainittuja säännöksiä noudatetaan, yksilöimättä puhelinkuunteluhakemuksen esittänyttä viranomaista ja ilmoittamatta kunkin kyseessä olevan henkilön nimeä ja puhelinnumeroa, rikosta tai rikoksia, joita tarkoitetaan  NPK:n 172 §:n 2 momentissa ja ZSRS:n 3 §:n 1 momentissa, viitteitä, joiden perusteella voidaan epäillä, että on tehty yksi tai useampi rikos, tai niitä ZSRS:n 12 §:ssä tarkoitettujen henkilöiden ja tilojen ryhmiä, joita varten on annettu lupa käyttää erityisiä tiedustelumenetelmiä. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa lisäksi, että näissä luvissa ei esitetä niitä erikoissyyttäjän argumentteja, joiden on tarkoitus osoittaa NPK:n 172 §:n ja ZSRS:n 14 §:n perusteella, että pyydettyjä tietoja on mahdotonta hankkia muulla tavoin kuin kuuntelemalla puheluita, eikä niissä täsmennetä NPK:n 175 §:ään nähden sitä, vahvistetaanko näiden menetelmien käyttämiselle määräaika ensimmäisen kerran vai onko kyseessä tämän määräajan jatkaminen, eikä sitä, minkä olettaman ja perustelujen perusteella tästä määräajasta on päätetty.
Mainittujen lupien perusteella tietyt IP:n, DD:n, ZI:n ja SS:n käymät keskustelut tallennettiin ja tallenteet säilytettiin ZSRS:n 11 §:n mukaisesti.
Erikoissyyttäjä syytti 19.6.2020 näitä neljää henkilöä sekä viidettä henkilöä HYA:ta osallistumisesta järjestäytyneeseen rikollisryhmään, jonka tarkoituksena oli rikastumistarkoituksessa salakuljettaa kolmansien maiden kansalaisia Bulgarian rajalle, auttaa heitä pääsemään laittomasti Bulgarian alueelle ja saada tai antaa näihin toimintoihin liittyviä lahjuksia. Syytettyjen joukossa on kolme poliisia Sofian lentokentän rajavartioasemalta.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, jonka käsiteltäväksi asia on saatettu, toteaa, että tallennettujen keskustelujen sisällöllä on välitön merkitys IP:n, DD:n, ZI:n ja SS:n syytteiden perusteltavuuden vahvistamiseksi.
Se selittää, että sen on ensin tutkittava sen menettelyn sääntöjenmukaisuus, joka on johtanut puhelinkuuntelulupien myöntämiseen. Tässä yhteydessä voitaisiin katsoa, ettei se voi sillä perusteella, että luvat on annettu ennalta laaditun tekstimallin mukaisesti ilman yksilöityjä perusteluja, tutkia syitä, joihin mainitut luvat myöntänyt tuomioistuin on konkreettisesti tukeutunut. Sitä vastoin on mahdollista katsoa myös, että erikoissyyttäjän hakemuksen hyväksyessään puhelinkuunteluluvan myöntänyt tuomioistuin on hyväksynyt kokonaisuudessaan näiden hakemusten perustelut ja perustanut päätöksensä niihin.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei epäile puhelinkuuntelua koskevan kansallisen lainsäädännön, sellaisena kuin se ilmenee muun muassa NPK:n ja ZSRS:n säännöksistä, yhdenmukaisuutta direktiivin 2002/58 15 artiklan 1 kohdan kanssa, mutta se pohtii, onko pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen käytäntö, jonka mukaan velvollisuus perustella tuomioistuinratkaisu, jolla annetaan lupa erityisten tiedustelumenetelmien käyttämiseen syyttäjäviranomaisten perustellun hakemuksen perusteella, kun tässä ratkaisussa, joka on tehty ennalta laaditun mallin mukaan ja ilman yksilöityjä perusteluja, mainitaan vain, että kyseisessä lainsäädännössä, joka siinä mainitaan, säädettyjä vaatimuksia on noudatettu, kyseisen direktiivin 15 artiklan 1 kohdan viimeisen virkkeen mukainen, luettuna sen 11 perustelukappaleen valossa.
Kyseinen tuomioistuin korostaa erityisesti, että puhelinkuuntelulupien kaltaiset tuomioistuinratkaisut rajoittavat kyseessä olevien luonnollisten henkilöiden Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 7, 8 ja 11 artiklassa taattuja oikeuksia ja vapauksia. Se on myös epävarma siitä, onko tällainen käytäntö yhteensopiva perusoikeuskirjan 47 artiklassa vahvistetun tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden ja suhteellisuusperiaatteen, joka on unionin oikeuden yleinen periaate, kanssa.
Jos vastaus on kieltävä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, onko unionin oikeus esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jota tulkitaan siten, että tuomioistuimen ratkaisulla, jota ei ole perusteltu, sallittuja puhelinkeskustelujen äänitallenteita voidaan kuitenkin käyttää todisteena rikosprosessissa.
Tässä tilanteessa Spetsializiran nakazatelen sad on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko kansallisten tuomioistuinten rikosoikeudellisissa menettelyissä noudattama käytäntö, jonka mukaan tuomioistuin myöntää luvan epäiltyjen henkilöiden puhelujen kuuntelemiseen, tallentamiseen ja tallenteiden säilyttämiseen ennalta laaditulla yleisellä tekstimallilla, jossa ilman mitään yksilöintiä todetaan ainoastaan, että lain säännöksiä on noudatettu, direktiivin 2002/58 – – 15 artiklan 1 kohdan, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 kohdan ja johdanto-osan 11 perustelukappaleen kanssa, mukainen?
2)      Jos vastaus on kieltävä: Onko unionin oikeuden vastaista se, että kansallista lakia tulkitaan siten, että tällaisen luvan perusteella saatuja tietoja käytetään syytteen toteen näyttämiseksi?”
Sofiyski gradski sad (Sofian kaupungin alioikeus, Bulgaria) on ilmoittanut unionin tuomioistuimelle 5.8.2022 päivätyllä kirjeellä, että 27.7.2022 voimaan tulleen lainsäädäntömuutoksen vuoksi Spetsializiran nakazatelen sad on lakkautettu ja sen käsiteltäväksi saatetut tietyt rikosasiat, mukaan luettuna pääasia, on kyseisestä päivästä lukien siirretty Sofiyski gradski sadin käsiteltäviksi.

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Ensimmäinen kysymys
Aluksi on muistutettava, että kun jäsenvaltiot panevat direktiivin 2002/58 15 artiklan 1 kohdan nojalla täytäntöön lainsäädännöllisiä toimenpiteitä, joilla poiketaan kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa vahvistetusta sähköisen viestinnän luottamuksellisuuden periaatteesta, asianomaisten henkilöiden tietosuoja kuuluu mainitun direktiivin soveltamisalaan vain siltä osin kuin kyseessä olevilla toimenpiteillä asetetaan tällaisten viestintäpalvelujen tarjoajille asetuksen 2016/679 4 artiklan 2 alakohdassa, jota sovelletaan direktiivin 2002/58 2 artiklan nojalla, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen 94 artiklan 2 kohdan nojalla, tarkoitettuja käsittelyä koskevia velvollisuuksia (ks. vastaavasti tuomio 6.10.2020, La Quadrature du Net ym., C-511/18, C-512/18 ja C-520/18, EU:C:2020:791, 96 ja 104 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Viimeksi mainittujen säännösten nojalla käsittelyn käsite sisältää muun muassa sen, että tällaiset palveluntarjoajat antavat oikeuden päästä viestintään tai tietoihin tai siirtävät ne toimivaltaisille viranomaisille (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio Privacy International, C-623/17, EU:C:2020:7906.10.2020, 39–41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkastettava, onko pääasiassa käytettyjen erityisten tiedustelumenetelmien, erityisesti ZSRS:n 6 §:ssä tarkoitetun viestien telekuuntelun vaikutuksena tällaisten käsittelyä koskevien velvollisuuksien asettaminen kyseessä oleville palveluntarjoajille ja kuuluuko pääasian oikeusriita siten direktiivin 2002/58 soveltamisalaan. On siis täsmennettävä, että unionin tuomioistuin vastaa ensimmäiseen kysymykseen vain siltä osin kuin pääasian oikeusriita kuuluu kyseisen direktiivin ja erityisesti sen 15 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan.
Näiden alustavien täsmennysten perusteella on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 2002/58 15 artiklan 1 kohtaa, luettuna perusoikeuskirjan 47 artiklan toisen kohdan valossa, tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle käytännölle, jonka mukaan tuomioistuinten ratkaisut, joilla sallitaan syyttäjäviranomaisten perustellun hakemuksen perusteella erityisten tiedustelumenetelmien käyttäminen, tehdään ennalta laaditun tekstin avulla, josta puuttuvat yksilöidyt perustelut ja jossa todetaan näiden lupien voimassaoloajan lisäksi ainoastaan, että kyseisissä ratkaisuissa mainitussa lainsäädännössä säädettyjä vaatimuksia on noudatettu.
Kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa vahvistetaan yleisen viestintäverkon ja yleisesti saatavilla olevien sähköisten viestintäpalvelujen välityksellä tapahtuvan viestinnän ja siihen liittyvien liikennetietojen luottamuksellisuuden periaate. Tämä periaate merkitsee sitä, että kielletään se, että ilman kyseisten käyttäjien nimenomaista suostumusta muut henkilöt kuuntelevat, salakuuntelevat, tallentavat tai muulla tavalla sieppaavat tai valvovat viestintää ja siihen liittyviä liikennetietoja, mainitun direktiivin 15 artiklan 1 kohdassa säädettyjä tapauksia lukuun ottamatta.
Viimeksi mainitussa artiklassa säädetään siten, että jäsenvaltiot voivat toteuttaa lainsäädännöllisiä toimenpiteitä, joilla rajoitetaan saman direktiivin 5 artiklassa säädettyjen oikeuksien ja velvollisuuksien ulottuvuutta muun muassa, jos tällaiset rajoitukset ovat välttämättömiä, asianmukaisia ja oikeasuhteisia demokraattisen yhteiskunnan toimenpiteitä rikosten torjunnan, tutkinnan, selvittämisen ja syyteharkinnan varmistamiseksi.  Siinä täsmennetään vielä, että kaikkien näiden lainsäädännöllisten toimenpiteiden on oltava unionin oikeuden yleisten periaatteiden mukaisia, mukaan lukien perusoikeuskirjassa vahvistetut oikeudet, vapaudet ja periaatteet.
Direktiivin 2002/58 5 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuilla lainsäädännöllisillä toimenpiteillä, joilla säännellään toimivaltaisten viranomaisten oikeutta saada tietoja, ei voida tyytyä vaatimaan, että kyseinen oikeus vastaa näiden samojen lainsäädännöllisten toimenpiteiden tarkoitusta, vaan niillä on myös säädettävä kyseistä käsittelyä koskevista aineellisista ja menettelyllisistä edellytyksistä (ks. vastaavasti tuomio 2.3.2021, Prokuratuur (Oikeus saada sähköistä viestintää koskevia tietoja), C-746/18, EU:C:2021:152, 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tällaisten toimenpiteiden ja edellytysten on oltava unionin oikeuden yleisten periaatteiden, joihin kuuluu suhteellisuusperiaate, ja perusoikeuskirjassa taattujen perusoikeuksien mukaisia, kuten ilmenee direktiivin 2002/58 15 artiklan 1 kohdasta, jossa viitataan SEU 6 artiklan 1 ja 2 kohtaan (ks. vastaavasti tuomio 6.10.2020, La Quadrature du Net ym., C-511/18, C-512/18 ja C-520/18, EU:C:2020:791, 113 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Erityisesti tämän tuomion 42 kohdassa tarkoitettujen menettelyllisten edellytysten osalta on noudatettava perusoikeuskirjan 47 artiklan toisessa kohdassa vahvistettua oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, joka vastaa – kuten kyseisen artiklan selityksistä ilmenee – ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaletta. Tämä oikeus edellyttää, että kaikki tuomioistuinten ratkaisut on perusteltava (ks. vastaavasti tuomio 6.9.2012, Trade Agency, C-619/10, EU:C:2012:531, 52 ja 53 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin ollen silloin, kun direktiivin 2002/58 15 artiklan 1 kohdan nojalla toteutetussa lainsäädännöllisessä toimenpiteessä säädetään, että kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa vahvistettua sähköisen viestinnän luottamuksellisuuden periaatetta voidaan rajoittaa tuomioistuinratkaisuilla, kyseisessä 15 artiklan 1 kohdassa, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 47 artiklan toisen kohdan kanssa, velvoitetaan jäsenvaltiot säätämään, että tällaiset ratkaisut on perusteltava.
Kuten julkisasiamies huomauttaa ratkaisuehdotuksensa 38 kohdassa, perusoikeuskirjan 47 artiklassa taattua tehokasta tuomioistuinvalvontaa koskevan oikeuden edellytyksenä on, että asianomaisen on voitava saada tieto häntä koskevan ratkaisun perusteluista joko ratkaisusta itsestään tai siten, että ne ilmoitetaan hänelle, jotta asianomainen voi puolustaa oikeuksiaan parhain mahdollisin edellytyksin ja päättää kaikista asiaan vaikuttavista seikoista tietoisena, saattaako asian kyseisen ratkaisun lainmukaisuuden valvontaan toimivaltaisen tuomioistuimen käsiteltäväksi (ks. analogisesti tuomio 24.11.2020, Minister van Buitenlandse Zaken, C-225/19 ja C-226/19, EU:C:2020:951, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen selityksistä ilmenee, että direktiivin 2002/58 15 artiklan 1 kohdan nojalla toteutettujen kansallisten lainsäädännöllisten toimenpiteiden, erityisesti NPK:n 34 §:n ja 174 §:n 4 momentin sekä ZSRS:n 15 §:n 1 momentin, luettuina yhdessä perustuslain 121 §:n 4 momentin kanssa, nojalla jokainen tuomioistuinratkaisu, joka koskee luvan myöntämistä erityisten tiedustelumenetelmien käyttämiseen, on perusteltava.
Ensimmäinen kysymys ei kuitenkaan liity NPK:n ja ZSRS:n säännöksiin, jotka on annettu direktiivin 2002/58 15 artiklan 1 kohdan nojalla, vaan kansalliseen tuomioistuinkäytäntöön, jolla nämä säännökset pannaan täytäntöön ja jonka mukaan ratkaisut, joilla myönnetään erityisten tiedustelumenetelmien käyttämistä koskeva lupa, perustellaan ennalta laaditun tekstimallin avulla, jonka tarkoituksena on kattaa kaikki mahdolliset lupaa koskevat tapaukset ja joka ei sisällä yksilöityjä perusteluja. Tällaiset ratkaisut tehdään erityisessä menettelyllisessä asiayhteydessä.
On nimittäin todettava, että Bulgarian oikeudessa päätös luvan antamisesta erityisten tiedustelumenetelmien käyttämiseen tehdään sellaisen menettelyn päätteeksi, jonka tarkoituksena on mahdollistaa sellaisen henkilön osalta, jonka voidaan perustellusti olettaa valmistelevan tahallista törkeää rikosta taikka syyllistyvän tai syyllistyneen sellaiseen, tehokas ja nopea sellaisten tietojen kerääminen, joita ei voida saada muilla keinoilla kuin haettujen erityisten tiedustelumenetelmien avulla tai jotka voidaan saada vain suurin vaikeuksin.
Viranomaisten, joilla on toimivalta pyytää tällaisiin menetelmiin turvautumista NPK:n 173 §:n 1 ja 2 momentissa ja ZSRS:n 13 §:n 1 momentissa tarkoitetulla tavalla, on NPK:n 173 §:n 2 momentin ja ZSRS:n 14 §:n 1 momentin 7 kohdan mukaisesti tehtävä toimivaltaiselle tuomioistuimelle perusteltu ja yksityiskohtainen kirjallinen hakemus, jossa esitetään tutkinnan kohteena oleva rikos, kyseisessä tutkinnassa toteutetut toimenpiteet ja niiden tulokset, tiedot, joilla yksilöidään hakemuksen kohteena oleva henkilö ja paikka, sovellettavat toimintatavat, valvonnan aiottu kesto ja syyt, joiden vuoksi tätä voimassaoloaikaa pyydetään, sekä syyt, joiden vuoksi näiden menetelmien käyttäminen on välttämätöntä tutkinnan kannalta.
Tätä menettelyä koskevista oikeudellisista puitteista ilmenee, että tuomioistuin, joka myöntää luvan erityisten tiedustelumenetelmien käyttämiseen, tekee ratkaisunsa sellaisen perustellun ja yksityiskohtaisen hakemuksen perusteella, jonka laissa säädetyn sisällön perusteella sen on voitava tarkistaa, täyttyvätkö tällaisen luvan myöntämisen edellytykset.
Tämä käytäntö kuuluu siten direktiivin 2002/58 15 artiklan 1 kohdan perusteella toteutettuihin lainsäädännöllisiin toimenpiteisiin, joissa säädetään mahdollisuudesta antaa perusteltuja tuomioistuinratkaisuja, joilla rajoitetaan sähköisen viestinnän ja liikennetietojen luottamuksellisuuden periaatetta, josta säädetään kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa. Siten tällä käytännöllä on noudatettava kyseisillä lainsäädännöllisillä toimenpiteillä säädettyä perusteluvelvollisuutta perusoikeuskirjan 47 artiklan toisessa kohdassa, jota kyseisen direktiivin 15 artiklan 1 kohdan viimeisessä virkkeessä oleva viittaus SEU 6 artiklan 1 ja 2 kohtaan koskee, asetettujen vaatimusten mukaisesti.
Tältä osin on todettava, että koska toimivaltainen tuomioistuin on mainitussa menettelyssä tutkinut tämän tuomion 50 kohdassa tarkoitetun kaltaisen  yksityiskohtaisen hakemuksen perustelut ja koska se on tutkintansa päätteeksi todennut, että hakemus on perusteltu, on katsottava, että allekirjoittaessaan sellaisen ennalta laaditun mallin mukaisen tekstin, jossa todetaan, että lakisääteisiä vaatimuksia on noudatettu, kyseinen tuomioistuin on vahvistanut hakemuksen perustelut varmistaen samalla, että lakisääteisiä vaatimuksia on noudatettu.
Kuten Euroopan komissio toteaa kirjallisissa huomautuksissaan, olisi keinotekoista vaatia, että erityisten tiedustelumenetelmien käyttämiseksi myönnetty lupa sisältäisi erityiset ja yksityiskohtaiset perustelut, kun hakemukseen, jonka perusteella kyseinen lupa on myönnetty, sisältyy tällainen perustelu jo kansallisen lainsäädännön nojalla.
Sen sijaan sen jälkeen, kun sille, jota asia koskee, on ilmoitettu siitä, että häneen on sovellettu erityisiä tiedustelumenetelmiä, perusoikeuskirjan 47 artiklan toisessa kohdassa tarkoitettu perusteluvelvollisuus edellyttää, että kyseisen henkilön on tämän tuomion 46 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti voitava ymmärtää syyt, joiden vuoksi näiden menetelmien käyttö on sallittu, jotta hän voi tarvittaessa riitauttaa tämän luvan hyödyllisellä ja tehokkaalla tavalla. Tämä vaatimus koskee myös muun muassa pääasiaa käsittelevän rikostuomioistuimen kaltaisia kaikkia tuomioistuimia, joiden on toimivaltansa perusteella tutkittava viran puolesta tai asianomaisen henkilön pyynnöstä kyseisen luvan lainmukaisuus.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on siis selvitettävä, taataanko tämän tuomion 39 kohdassa tarkoitetulla käytännöllä perusoikeuskirjan kyseisen määräyksen ja direktiivin 2002/58 noudattaminen. Tätä varten sen on tarkistettava, voiko sekä henkilö, johon on sovellettu erityisiä tiedustelumenetelmiä, että se tuomioistuin, jonka tehtävänä on valvoa näiden menetelmien käyttämistä koskevan luvan lainmukaisuutta, ymmärtää kyseisen luvan perustelut.
Vaikka tämä tarkistaminen kuuluu yksinomaan ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle, unionin tuomioistuin voi ennakkoratkaisupyyntöä käsitellessään tarvittaessa kuitenkin tehdä täsmennyksiä ohjatakseen kansallista tuomioistuinta päätöksenteossa (tuomio 5.5.2022, Victorinox, C-179/21, EU:C:2022:353, 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tältä osin on tarkistettava, että kun erityisten tiedustelumenetelmien käyttämistä koskeva lupa myönnetään toimivaltaisten kansallisten viranomaisten perustellun ja yksityiskohtaisen hakemuksen perusteella, onko tämän tuomion 56 kohdassa tarkoitetuilla henkilöillä oikeus saada tietoja paitsi lupapäätöksestä myös kyseistä lupaa hakeneen viranomaisen tekemästä hakemuksesta.
Jotta perusoikeuskirjan 47 artiklan toisesta kohdasta johtuvaa perusteluvelvollisuutta noudatettaisiin, näiden samojen henkilöiden on lisäksi – kuten julkisasiamies on lähinnä todennut ratkaisuehdotuksensa 41 kohdassa – voitava helposti ja yksiselitteisesti ymmärtää erityisten tiedustelumenetelmien käyttämiseksi myönnettyä lupaa ja siihen liitettyä perusteltua hakemusta keskenään vertaillen lukien ne täsmälliset syyt, joiden perusteella kyseinen lupa on myönnetty hakemuksen taustalla olevaan yksittäistapaukseen liittyvien tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen valossa, sekä ehdottomasti mainitun luvan voimassaoloaika.
Kun lupapäätöksessä – kuten nyt käsiteltävässä asiassa – ainoastaan ilmoitetaan luvan voimassaoloaika ja todetaan, että siinä mainittuja säännöksiä noudatetaan, on ensisijaisen tärkeää, että hakemuksessa esitetään selvästi kaikki tarvittavat tiedot, jotta sekä henkilö, jota asia koskee, että myönnetyn luvan lainmukaisuuden tarkistamisesta vastaava tuomioistuin voivat ymmärtää, että luvan myöntänyt tuomioistuin on vain näiden tietojen perusteella perustanut päätöksensä hakemukseen sisältyneisiin perusteluihin ja päätellyt, että kaikkia lakisääteisiä vaatimuksia on noudatettu.
Jos hakemusta ja myöhempää lupaa keskenään vertaillen lukien ei voida helposti ja yksiselitteisesti ymmärtää tämän luvan perusteluja, tällöin olisi todettava, että direktiivin 2002/58 15 artiklan 1 kohdasta, luettuna perusoikeuskirjan 47 artiklan toisen kohdan valossa, johtuvaa perusteluvelvollisuutta ei ole noudatettu.
On vielä lisättävä, että perusoikeuskirjan 52 artiklan 3 kohdan mukaan perusoikeuskirjan oikeuksien merkitys ja ulottuvuus ovat samat kuin ihmisoikeussopimuksen mukaisten oikeuksien, mikä ei estä sitä, että unionin oikeudessa myönnetään tätä laajempaa suojaa.
Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee tältä osin, että  suppeidenkin perustelujen ilmoittaminen on olennainen tae valvonnan väärinkäytön estämiseksi, koska ainoastaan tällaisella ilmoittamisella voidaan varmistaa, että tuomioistuin on tutkinut asianmukaisesti lupahakemuksen ja esitetyn näytön ja todella selvittänyt, merkitseekö pyydetty valvonta oikeutettua ja oikeasuhteista puuttumista ihmisoikeussopimuksen 8 artiklassa taatun yksityis- ja perhe-elämän kunnioittamista koskevan oikeuden käyttämiseen. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on kuitenkin myöntänyt Spetsializiran nakazatelen sadin antaman kahden tuomion osalta, että yksilöityjen perustelujen puuttuminen ei johda automaattisesti päätelmään siitä, että luvan myöntänyt tuomioistuin ei ole tutkinut hakemusta asianmukaisesti (ks. vastaavasti Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 11.1.2022, Ekimdzhiev ym. v. Bulgaria, ECLI:CE:ECHR:2022:0111JUD007007812, 313 ja 314 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On vielä täsmennettävä, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen 15.1.2015 antamalla tuomiolla Dragojević v. Kroatia (CE:ECHR:2015:0115JUD006895511), jonka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin mainitsee, ei voida horjuttaa tämän tuomion 58–61 kohdassa esitettyjä näkemyksiä. Päätelläkseen, että ihmisoikeussopimuksen 8 artiklaa oli rikottu, Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ei tutkinut kyseisessä 15.1.2015 antamassaan tuomiossa kysymystä siitä, voiko asianomainen henkilö lupapäätöstä ja valvontahakemusta keskenään vertaillen lukien ymmärtää tutkintatuomarin hyväksymät perustelut, vaan erillistä kysymystä siitä, voidaanko lupapäätösten perustelujen puuttumista tai riittämättömyyttä korjata jälkikäteen.
Edellä esitettyjen perustelujen perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2002/58 15 artiklan 1 kohtaa, luettuna perusoikeuskirjan 47 artiklan toisen kohdan valossa, on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle käytännölle, jonka mukaan tuomioistuinratkaisut, joissa myönnetään syyttäjäviranomaisten perustellun ja yksityiskohtaisen hakemuksen johdosta erityisten tiedustelumenetelmien käyttämistä koskeva lupa, muotoillaan ennalta laaditun tekstin avulla, joka ei sisällä yksilöityjä perusteluja ja jossa luvan voimassaoloajan lisäksi ilmoitetaan ainoastaan, että näissä ratkaisuissa mainitun kansallisen lainsäädännön vaatimuksia on noudatettu, edellyttäen, että ne täsmälliset syyt, joiden perusteella toimivaltainen tuomioistuin on katsonut, että lakisääteisiä vaatimuksia on noudatettu yksittäistapauksen tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen valossa, voidaan helposti ja yksiselitteisesti saada selville ratkaisua ja lupahakemusta keskenään vertaillen lukien, jolloin henkilölle, jota vastaan on myönnetty erityisten tiedustelumenetelmien käyttämistä koskeva lupa, on annettava oikeus saada tietoja kyseisestä hakemuksesta luvan myöntämisen jälkeen.

Toinen kysymys
Ensimmäiseen kysymykseen annetun vastauksen perusteella toiseen kysymykseen ei ole tarpeen vastata.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasioiden asianosaisten osalta asioiden käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevien asioiden käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Henkilötietojen käsittelystä ja yksityisyyden suojasta sähköisen viestinnän alalla 12.7.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/58/EY (sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivi) 15 artiklan 1 kohtaa, luettuna Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan toisen kohdan valossa,
on tulkittava siten, että
se ei ole esteenä kansalliselle käytännölle, jonka mukaan tuomioistuinratkaisut, joissa myönnetään syyttäjäviranomaisten perustellun ja yksityiskohtaisen hakemuksen johdosta erityisten tiedustelumenetelmien käyttämistä koskeva lupa, muotoillaan ennalta laaditun tekstin avulla, joka ei sisällä yksilöityjä perusteluja ja jossa luvan voimassaoloajan lisäksi ilmoitetaan ainoastaan, että näissä ratkaisuissa mainitun kansallisen lainsäädännön vaatimuksia on noudatettu, edellyttäen, että ne täsmälliset syyt, joiden perusteella toimivaltainen tuomioistuin on katsonut, että lakisääteisiä vaatimuksia on noudatettu yksittäistapauksen tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen valossa, voidaan helposti ja yksiselitteisesti saada selville ratkaisua ja lupahakemusta keskenään vertaillen lukien, jolloin henkilölle, jota vastaan on myönnetty erityisten tiedustelumenetelmien käyttämistä koskeva lupa, on annettava oikeus saada tietoja kyseisestä hakemuksesta luvan myöntämisen jälkeen.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: bulgaria.