CELEX: 62018CJ0213
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Tiesu iestāžu sadarbība civillietās
Jurisdikcija un nolēmumu atzīšana un izpilde civillietās un komerclietās
Regula (ES) Nr. 1215/2012
7. panta 1. punkta a) apakšpunkts
Kompetentā tiesa līgumtiesību joma
Kopīgi noteikumi par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos
Regula (EK) Nr. 261/2004
5., 7., 9. un 12. pants
Monreālas konvencija
Jurisdikcija
19. un 33. pants
Prasība atlīdzināt zaudējumus un kaitējumu, kas izriet no lidojumu atcelšanas un kavēšanās

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 33. pantu Konvencijā par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju, kas noslēgta Monreālā 1999. gada 28. maijā un Eiropas Kopienu vārdā apstiprināta ar Padomes Lēmumu 2001/539/EK (2001. gada 5. aprīlis) (
OV 2001, L 194, 38. lpp.
; turpmāk tekstā – “Monreālas konvencija”), Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 261/2004 (2004. gada 11. februāris), ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu (EEK) Nr. 295/91 (
OV 2004, L 46, 1. lpp.
), un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (
OV 2012, L 351, 1. lpp.
).
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp
Adriano Guaitoli
,
Alessandro Celano Tomassoni
un
Mario Giuli
, kā arī
Concepción Casan Rodriguez
,
Antonia Cirilli
,
Lucia Cortini
un
Patrizia Padroni
un
easyJet Airline Co. Ltd
par lūgumu atlīdzināt kaitējumu, kas izriet no kāda lidojuma atcelšanas un cita lidojuma kavēšanās.
Atbilstošās tiesību normas
Starptautiskās tiesības
Attiecībā uz Eiropas Savienību Monreālas konvencija ir stājusies spēkā 2004. gada 28. jūnijā.
Šīs konvencijas 19. pantā “Aizkavējums” ir paredzēts:
“Pārvadātājs atbild par zaudējumu, kas radies, aizkavējot pasažieru, bagāžas vai kravas pārvadāšanu ar lidmašīnu. Tomēr pārvadātājs neatbild par zaudējumu, kas radies aizkavējuma rezultātā, ja viņš pierāda, ka viņš, viņa darbinieki un pārstāvji darīja visu, kas bija nepieciešams, lai novērstu zaudējumu, vai arī ka tam vai tiem šāda darbība bija neiespējama.”
Minētās konvencijas 33. pantā “Jurisdikcija” ir noteikts:
“1.   Prasība par zaudējumu atlīdzību pēc prasītāja izvēles jāizvirza vienas Konvencijas dalībvalsts teritorijā vai nu tiesā pēc pārvadātāja juridiskās adreses, pēc galvenās darbības vietas, pēc viņa darbības vietas tajā laikā, kad tika noslēgts līgums, vai arī tiesā pēc galamērķa vietas.
[..]
4.   Jautājumus par procedūru reglamentē tiesību akti, atbilstoši kuriem darbojas lietas izskatītāja tiesa.”
Savienības tiesības
Regula Nr. 261/2004
Regulas Nr. 261/2004 1. panta “Priekšmets” 1. punktā ir paredzēts:
“Šī regula saskaņā ar tajā precizētajiem nosacījumiem paredz pasažieru tiesību minimumu gadījumos, kad:
a)
pasažieriem pret to gribu atsaka iekāpšanu gaisa kuģī;
b)
lidojums ir atcelts;
c)
lidojums kavējas.”
Šīs regulas 5. pantā “Atcelšana” ir noteikts:
“1.   Ja atceļ lidojumu, attiecīgajiem pasažieriem:
a)
apkalpojošais gaisa pārvadātājs piedāvā atbalstu saskaņā ar 8. pantu un
b)
apkalpojošais gaisa pārvadātājs piedāvā atbalstu saskaņā ar 9. panta 1. punkta a) apakšpunktu un 2. punktu, kā arī maršruta maiņas gadījumā, ja plānojamais jaunā reisa izlidošanas laiks ir vismaz dienu pēc atceltā reisa izlidošanas laika, atbalstu, kas paredzēts 9. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktā, un
c)
ir tiesības saskaņā ar 7. pantu no apkalpojošā gaisa pārvadātāja saņemt kompensāciju, ja vien:
i)
pasažieri nav informēti par atcelšanu vismaz divas nedēļas pirms paredzētā izlidošanas laika vai
ii)
pasažieri nav informēti par atcelšanu laika posmā no divām nedēļām līdz septiņām dienām pirms paredzētā izlidošanas laika un viņiem nav piedāvāta maršruta maiņa, sakarā ar kuru viņi var izlidot ne vairāk kā divas stundas pirms paredzētā izlidošanas laika un sasniegt savu galamērķi mazāk nekā četras stundas pēc iepriekš paredzētā ielidošanas laika, vai arī
iii)
pasažieri nav informēti par atcelšanu mazāk nekā septiņas dienas pirms paredzētā izlidošanas laika un viņiem nav piedāvāta maršruta maiņa, sakarā ar kuru viņi var izlidot ne vairāk kā vienu stundu pirms iepriekš paredzētā izlidošanas laika un sasniegt savu galamērķi mazāk nekā divas stundas pēc paredzētā ielidošanas laika.
2.   Informējot pasažierus par lidojuma atcelšanu, sniedz paskaidrojumu par iespējamo alternatīvo transportu.
3.   Apkalpojošajam gaisa pārvadātājam nav jāmaksā kompensācija saskaņā ar 7. pantu, ja tas var pierādīt, ka lidojuma atcelšanu ir izraisījuši ārkārtēji apstākļi, no kuriem nevarētu izvairīties pat tad, ja tiktu veikti visi iespējamie pasākumi.
4.   Pierādīšanas pienākums attiecībā uz to, vai un kad pasažieris ir informēts par lidojuma atcelšanu, ir apkalpojošajam gaisa pārvadātājam.”
Šīs pašas regulas 7. pantā “Tiesības saņemt kompensāciju” ir paredzēts:
“1.   Ja ir izdarīta atsauce uz šo pantu, pasažieri saņem kompensāciju šādā apmērā:
a)
EUR 250 par visiem lidojumiem 1500 kilometru vai mazākā attālumā;
b)
EUR 400 par visiem lidojumiem Kopienas iekšienē vairāk nekā 1500 kilometru attālumā un par visiem citiem lidojumiem 1500 līdz 3500 kilometru attālumā;
c)
EUR 600 par visiem lidojumiem, uz ko neattiecas a) vai b) apakšpunkts.
Nosakot attālumu, ņem vērā pēdējo galamērķi, kurā iekāpšanas atteikums vai lidojuma atcelšana ir par iemeslu tam, ka pasažieris ielido ar kavēšanos pēc paredzētā laika.
2.   Ja pasažieriem saskaņā ar 8. pantu piedāvā mainīt maršrutu līdz to galamērķim, izmantojot citu lidojumu, kura ielidošanas laiks nepārsniedz sākotnēji rezervētā lidojuma paredzēto ielidošanas laiku:
a)
par divām stundām attiecībā uz visiem lidojumiem 1500 kilometru vai mazākā attālumā vai
b)
par trim stundām attiecībā uz visiem lidojumiem Kopienas iekšienē vairāk nekā 1500 kilometru attālumā un visiem citiem lidojumiem 1500 līdz 3500 kilometru attālumā, vai arī
c)
par četrām stundām vai vairāk attiecībā uz visiem lidojumiem, uz ko neattiecas a) vai b) apakšpunkts,
apkalpojošais gaisa pārvadātājs var 1. punktā paredzēto kompensāciju samazināt par 50 %.
3.   Kompensāciju, kas minēta 1. punktā, izmaksā skaidrā naudā, izmantojot elektronisku bankas pārskaitījumu, bankas pārveduma rīkojumu vai bankas čekus, vai, saņemot pasažiera parakstītu piekrišanu, ceļojumu kuponus un/vai citus pakalpojumus.
4.   Attālumus, kas norādīti 1. un 2. punktā, mēra pēc lielā loka maršruta metodes.”
Saskaņā ar Regulas Nr. 261/2004 9. pantu “Tiesības uz aprūpi”:
“1.   Ja ir izdarīta atsauce uz šo pantu, pasažieriem bez maksas piedāvā:
a)
ēdināšanu un atspirdzinājumus samērīgā attiecībā pret gaidīšanas laiku;
b)
izmitināšanu viesnīcā:
–
ja kādā vietā ir jāuzturas vienu vai vairākas naktis vai
–
ja kādā vietā ir jāuzturas ilgāk, nekā pasažieris bija plānojis;
c)
transportu no lidostas uz izmitināšanas vietu (viesnīcu vai citu vietu).
2.   Turklāt pasažieriem piedāvā bez maksas veikt divus telefona zvanus, nosūtīt divas teleksa vai faksa ziņas vai arī divas elektroniskās vēstules.
3.   Piemērojot šo pantu, apkalpojošais gaisa pārvadātājs īpašu uzmanību pievērš personu ar ierobežotām pārvietošanās iespējām un to pavadītāju vajadzībām, kā arī to bērnu vajadzībām, kas ceļo bez pavadības.”
Šīs regulas 12. panta “Turpmāka kompensācija” 1. punktā ir noteikts:
“Šīs regulas piemērošana neierobežo pasažiera tiesības saņemt turpmāku kompensāciju. Kompensāciju, kas piešķirta saskaņā ar šo regulu, var atskaitīt no šādas kompensācijas.”
Regula Nr. 1215/2012
Regulas Nr. 1215/2012 II nodaļa “Jurisdikcija” ir sadalīta desmit iedaļās, no kurām pirmā, otrā un ceturtā attiecīgi saucas “Vispārīgi noteikumi”, “Īpašā jurisdikcija” un “Jurisdikcija attiecībā uz patērētāju līgumiem”.
Šīs regulas 4. panta, kas ir ietverts tās II nodaļas 1. iedaļā, 1. punktā ir noteikts:
“Saskaņā ar šo regulu personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, var iesūdzēt minētās dalībvalsts tiesā neatkarīgi no viņu pilsonības.”
Saskaņā ar minētās regulas 7. pantu, kas ir ietverts II nodaļas 2. iedaļā:
“Personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, var iesūdzēt citā dalībvalstī:
1)
a)
lietās, kas attiecas uz līgumiem, – attiecīgās saistības izpildes vietas tiesās;
b)
šā noteikuma mērķiem un, ja vien nepastāv citāda vienošanās, attiecīgās saistības izpildes vieta ir:
[..]
–
pakalpojumu sniegšanas gadījumā – vieta dalībvalstī, kur saskaņā ar līgumu pakalpojumu sniedza vai tas būtu bijis jāsniedz;
[..].”
Šīs pašas regulas 17. pantā, kas ietilpst tās II nodaļas 4. iedaļā, ir paredzēti noteikumi par jurisdikciju attiecībā uz patērētāju līgumiem, kas tomēr saskaņā ar šī panta 3. punktu nav piemērojami pārvadājuma līgumiem, izņemot līgumus, kuros par kopēju cenu ir paredzēts apvienot ceļošanu un izmitināšanu.
Regulas Nr. 1215/2012 VI nodaļā “Pārejas noteikumi” ir ietverts 66. pants, kura 1. punktā ir noteikts:
“Šo regulu piemēro tikai tiesvedībā, kura uzsākta, publiskiem aktiem, kas oficiāli sastādīti vai reģistrēti, un tiesu izlīgumiem, kuri apstiprināti vai noslēgti 2015. gada 10. janvārī vai pēc tam.”
Saskaņā ar šīs regulas 67. pantu, kas ietilpst tās VII nodaļā “Saistība ar citiem instrumentiem”:
“Šī regula neliedz piemērot noteikumus, kas konkrētos jautājumos reglamentē jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi un kas ietverti Savienības aktos vai valstu tiesību aktos, kuri saskaņoti ar šādiem aktiem.”
Minētās regulas 71. panta, kas ietilpst tajā pašā VII nodaļā, 1. punktā ir paredzēts:
“Šī regula neietekmē konvencijas, kurās dalībvalstis ir līgumslēdzējas puses un kuras saistībā ar konkrētiem jautājumiem reglamentē jurisdikciju vai spriedumu atzīšanu vai izpildi.”
Regula (EK) Nr. 44/2001
Padomes Regulas (EK) Nr. 44/2001 (2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (
OV 2001, L 12, 1. lpp.
), 5. pants, kas ietilpst šīs regulas II nodaļas “Jurisdikcija” 2. iedaļā “Īpašā jurisdikcija”, ir formulēts šādi:
“Personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, citā dalībvalstī var iesūdzēt:
1)
a)
lietās, kas attiecas uz līgumiem, attiecīgās saistības izpildes vietas tiesā;
b)
šajā noteikumā un ja vien nav citāda[s] vienošanās, attiecīgās saistības izpildes vieta ir:
–
preču tirgošanas gadījumā, vieta kādā dalībvalstī, kurā saskaņā ar līgumu preces piegādāja vai tās būtu bijis jāpiegādā,
–
pakalpojumu sniegšanas gadījumā, vieta kādā dalībvalstī, kur saskaņā ar līgumu pakalpojumu sniedza vai tas būtu bijis jāsniedz,
c)
ja nepiemēro b) apakšpunktu, tad piemēro a) apakšpunktu;
[..].”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Prasītāji pamatlietā ar gaisa pārvadājumu sabiedrību
easyJet Airline
, kuras juridiskā adrese ir Apvienotajā Karalistē, bija noslēguši gaisa pārvadājuma līgumu attiecībā uz turpceļa lidojumu no Romas Fjumičīno [
Rome Fiumicino
] (Itālija) uz Korfu [
Corfou
] (Grieķija) 2015. gada 4. augustā plkst. 20.20 un atpakaļceļa lidojumu no Korfu uz Romu Fjumičīno 2015. gada 14. augustā plkst. 23.25.
Turpceļa lidojums kavējās, bet pēc tam galu galā tika atcelts un pārcelts uz nākamo dienu. Prasītājiem pamatlietā netika piedāvāts nedz izlidot ar citas sabiedrības lidojumu, nedz ieturēt kādu maltīti vai uzkodas, nedz piedāvāta jebkāda cita palīdzība, tie nav saņēmuši nekādu atlīdzību vai kompensāciju, kaut arī to formāli ir pieprasījuši no
easyJet Airline
.
Atpakaļceļa lidojums savukārt kavējās vairāk nekā par divām stundām, bet ne vairāk kā par trim stundām.
2016. gada 28. jūnijā prasītāji pamatlietā, kuru domicils ir Romā (Itālija), vērsās
Tribunale ordinario di Roma
(Romas tiesa, Itālija), lai panāktu, ka
easyJet Airline
tiek piespriests samaksāt Regulas Nr. 261/2004 5., 7. un 9. pantā paredzētās kompensācijas, kā arī atlīdzināt papildu mantisko kaitējumu un morālo kaitējumu, kas izriet no tā, ka
easyJet Airline
nav izpildījusi savas līgumsaistības.
EasyJet Airline
izvirzīja divas iebildes par tiesas, kurā ir celta prasība, kompetences neesamību, no kurām pirmā bija balstīta uz strīda vērtību un otrā – uz noteikumiem par teritoriālo jurisdikciju.
Lai gan
Tribunale ordinario di Roma
(Romas tiesa) noraidīja pirmo iebildi par kompetences neesamību, attiecībā uz otro iebildi tā norāda, ka tās kompetence ir atkarīga no piemērojamajām tiesībām – valsts tiesībām vai Savienības tiesībām – un no interpretācijas, kāda tām ir sniedzama.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa vispirms uzdod jautājumu, vai Monreālas konvencija ir piemērojama pamatlietai, vismaz tās daļai, vai arī minētajai lietai ir piemērojama tikai un vienīgi Regula Nr. 261/2004.
Ekskluzīvas vai daļējas Monreālas konvencijas piemērošanas gadījumā iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai tās 33. pantā ietvertajā noteikumā, kā to ir nospriedusi
Corte di cassazione
(Kasācijas tiesa, Itālija), ir norādīta tikai kompetentā valsts vai arī, kā tas tai drīzāk šķiet, šis noteikums reglamentē arī kompetentās tiesas izraudzīšanos šajā valstī.
Iesniedzējtiesa uzsver, ka tās kompetencē esot izskatīt pamatlietu atbilstoši valsts procesuālajām tiesību normām tikai tad, ja tiktu atzīts, ka tai ir piemērojama tikai Monreālas konvencija un ka šīs konvencijas 33. pants ir interpretējams tādējādi, ka tajā ir norādīts tikai uz kompetento valsti. Pretējā gadījumā minētais strīds būtu
Tribunale di Civitavecchia
(Čivitavekjas tiesa, Itālija) kompetencē, kuras apgabalā atrodas turpceļa lidojuma izlidošanas un atpakaļceļa lidojuma ielidošanas lidosta.
Šādos apstākļos
Tribunale ordinario di Roma
(Romas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai gadījumā, ja puse, kas ir cietusi no lidojuma kavējuma vai atcelšanas, vienlaikus pieprasa gan Regulas Nr. 261/2004 5., 7. un 9. pantā paredzētās iepriekš noteiktās un standartizētās kompensācijas, gan zaudējumu atlīdzību saskaņā ar šīs regulas 12. pantu, ir jāpiemēro Monreālas konvencijas 33. pants, vai “jurisdikcija” (gan starptautiskā, gan iekšējā) tomēr ir regulēta Regulas Nr. 44/2001 5. pantā?
2)
Vai pirmajā jautājumā paredzētajā pirmajā gadījumā Monreālas konvencijas 33. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas regulē tikai jurisdikcijas sadali starp valstīm, vai tādējādi, ka tas regulē arī katras atsevišķas dalībvalsts iekšējo teritoriālo jurisdikciju?
3)
Vai otrajā jautājumā paredzētajā pirmajā gadījumā Monreālas konvencijas 33. panta piemērošana ir “ekskluzīva” un liedz piemērot Regulas Nr. 44/2001 5. pantu, vai arī abas tiesību normas var tikt piemērotas kopā tādējādi, lai uzreiz noteiktu gan valsts jurisdikciju, gan tās tiesu iekšējo teritoriālo jurisdikciju?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ievada apsvērumi
Jāprecizē, ka, lai arī savos prejudiciālajos jautājumos iesniedzējtiesa formāli ir norādījusi uz Regulu Nr. 44/2001, Regulas Nr. 1215/2012 noteikumi ir tie, kas saskaņā ar tās 66. panta 1. punktu ir piemērojami
ratione temporis
pamatlietā. Prasība, kas ir celta iesniedzējtiesā, tika iesniegta pēc 2015. gada 10. janvāra.
Turklāt, kā tas izriet no pastāvīgās judikatūras, apstāklis, ka minētā tiesa savu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu ir formulējusi, atsaucoties uz atsevišķām Regulas Nr. 44/2001 normām, neliedz Tiesai sniegt šai tiesai visus interpretācijas elementus, kas tai var būt noderīgi, izspriežot izskatāmo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā uz tiem ir atsaukusies (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 6. jūnijs, Weil,
C‑361/18
,
EU:C:2019:473
,
26.
punkts).
Turklāt ir jāatgādina, ka, tā kā ar Regulu Nr. 1215/2012 ir atcelta un aizstāta Regula Nr. 44/2001, ar kuru savukārt tikusi aizstāta 1968. gada 27. septembra Konvencija par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (
OV 1972, L 299, 32. lpp.
), Tiesas sniegtā interpretācija attiecībā uz pēdējā minētā tiesību instrumenta noteikumiem ir spēkā arī attiecībā uz Regulu Nr. 1215/2012, ja šie noteikumi var tikt kvalificēti par līdzvērtīgiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 29. jūlijs, Tibor‑Trans,
C‑451/18
,
EU:C:2019:635
,
23.
punkts).
Visbeidzot, kā tas izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, prasītāji pamatlietā lūdz gan vienreizēju kompensāciju un izdevumu atlīdzību, kā tas ir paredzēts Regulas Nr. 261/2004 7. un 9. pantā, gan turpmāku kompensāciju, kas ir paredzēta šīs regulas 12. pantā, proti, atlīdzību par papildu mantisko kaitējumu un iespējami nodarīto morālo kaitējumu. Tā kā turpmāka kompensācija ir reglamentēta Monreālas konvencijā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 13. oktobris, SousaRodríguez u.c.,
C‑83/10
,
EU:C:2011:652
,
38.
punkts), no tā izriet, ka tādā strīdā kā pamatlietā aplūkotais pastāv divi gaisa pārvadātāja atbildības pret pasažieriem režīmi, no kuriem viens ir pamatots ar Regulu Nr. 261/2004, bet otrs – ar Monreālas konvenciju.
Par pirmo jautājumu
Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 1. punkts, 67. pants un 71. panta 1. punkts, kā arī Monreālas konvencijas 33. pants ir interpretējami tādējādi, ka dalībvalsts tiesai, kurā ir celta prasība nolūkā vienlaikus panākt, ka tiek ievērotas Regulā Nr. 261/2004 paredzētās noteiktās un standartizētās tiesības un atlīdzināts papildu kaitējums, kas ietilpst Monreālas konvencijas piemērošanas jomā, sava kompetence attiecībā uz pirmo prasības daļu ir jānovērtē, ņemot vērā Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 1. punktu, bet attiecībā uz otro prasības daļu – ņemot vērā minētās konvencijas 33. pantu.
Runājot par kompetenci izskatīt tādus prasījumus kā pamatlietā aplūkotie, Tiesa jau ir precizējusi, ka, tā kā tiesības, kas ir balstītas attiecīgi uz Regulas Nr. 261/2004 noteikumiem un Monreālas konvencijas noteikumiem, ietilpst atšķirīgos tiesiskajos regulējumos, šajā konvencijā paredzētie starptautiskās jurisdikcijas noteikumi nav piemērojami prasībām, kuras ir iesniegtas, pamatojoties tikai uz Regulu Nr. 261/2004, jo pēdējās minētās ir jāizskata, ņemot vērā Regulu Nr. 44/2001 (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 10. marts, Flight Refund,
C‑94/14
,
EU:C:2016:148
,
46.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tas pats attiecas uz tādu lietu kā pamatlieta, kurā prasītāju prasījumi vienlaikus ir pamatoti ar Regulas Nr. 261/2004 noteikumiem un ar Monreālas konvenciju.
Turklāt Regulas Nr. 1215/2012 67. pantā un 71. panta 1. punktā ir ļauts piemērot noteikumus par jurisdikciju, kas attiecas uz īpašām jomām un kas ir ietverti attiecīgi Savienības tiesību aktos vai konvencijās, kurām dalībvalstis ir pievienojušās. Tā kā gaisa pārvadājumi veido šādu īpašu jomu, Monreālas konvencijā paredzētajiem noteikumiem par jurisdikciju būtu jābūt piemērojamiem tajā paredzētā tiesiskā regulējuma ietvaros.
Šādos apstākļos, runājot, pirmkārt, par prasījumiem, kas ir pamatoti ar Regulas Nr. 261/2004 5., 7. un 9. pantu, iesniedzējtiesai, lai izskatītu strīdu, kurš ir nodots tās izskatīšanai, ir jāpārbauda pašai sava kompetence saskaņā ar Regulu Nr. 1215/2012.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka nolūkā pastiprināt Savienībā reģistrēto personu tiesisko aizsardzību, ļaujot vienlaikus prasītājam viegli identificēt tiesu, kurā tas var vērsties, un atbildētājam saprātīgi paredzēt, kurā tiesā pret to varētu tikt celta prasība, Regulā Nr. 1215/2012 ietvertie noteikumi par jurisdikciju principā saistās ar atbildētāja domicila vietas tiesas jurisdikciju, kas ir paredzēta šīs regulas 4. pantā un ko papildina īpašas jurisdikcijas (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2007. gada 3. maijs, Color Drack,
C‑386/05
,
EU:C:2007:262
,
20.
un
21.
punkts).
Tādējādi noteikums par atbildētāja domicila vietas tiesas jurisdikciju Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 1. punktā ir papildināts ar noteikumu par īpašo jurisdikciju līgumtiesību jomā, kas ir pamatots ar to, ka pastāv cieša saikne starp līgumu un tiesu, kurai tas ir jāizskata (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2007. gada 3. maijs, Color Drack,
C‑386/05
,
EU:C:2007:262
,
22.
punkts).
Piemērojot minēto noteikumu, atbildētājs var tikt iesūdzēts arī tās vietas tiesā, kur tika izpildītas vai bija jāizpilda saistības, kas ir prasības pamatā, pieņemot, ka šai tiesai ir cieša sasaistes saikne ar līgumu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2007. gada 3. maijs, Color Drack,
C‑386/05
,
EU:C:2007:262
,
23.
punkts).
Turklāt, lai gan Regulas Nr. 1215/2012 II nodaļas 4. iedaļas noteikumos par “Jurisdikciju attiecībā uz patērētāju līgumiem” ir paredzēts arī noteikums par īpašu jurisdikciju patērētāju interesēs, ir jānorāda, ka šīs regulas 17. panta 3. punktā ir noteikts, ka šī iedaļa “neattiecas uz pārvadājuma līgumiem, izņemot līgumus, kas par kopēju cenu paredz apvienot ceļošanu un izmitināšanu” (spriedums, 2019. gada 11. aprīlis, Ryanair,
C‑464/18
,
EU:C:2019:311
,
28.
punkts).
Runājot par gaisa pārvadājumu jomu, no Tiesas judikatūras izriet, ka ar Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta otrajā ievilkumā paredzēto noteikumu par īpašu jurisdikciju pakalpojumu sniegšanas jomā kā uz tiesu, kuras kompetencē ir izskatīt prasību par zaudējumu atlīdzību, kas ir pamatota ar pasažieru gaisa pārvadājumu līgumu, pēc prasītāja izvēles ir norādīts uz tiesu, kuras jurisdikcijā atrodas lidmašīnas izlidošanas vieta vai ierašanās vieta, atbilstoši tam, kāda vienošanās ir panākta par šīm vietām šajā pārvadājuma līgumā (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2009. gada 9. jūlijs, Rehder,
C‑204/08
,
EU:C:2009:439
,
43.
un
47.
punkts, kā arī 2018. gada 11. jūlijs, ZurichInsurance un MetsoMinerals,
C‑88/17
,
EU:C:2018:558
,
18.
punkts).
Otrkārt, runājot par prasījumiem, kas ir pamatoti ar Monreālas konvencijas noteikumiem, it īpaši tās 19. pantu, kurš attiecas uz to zaudējumu atlīdzību, ko radījusi lidojuma kavēšanās, iesniedzējtiesai ir jānoskaidro, vai tās kompetencē ir izskatīt šo prasības daļu, ņemot vērā minētās konvencijas 33. pantu.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 1. punkts, 67. pants un 71. panta 1. punkts, kā arī Monreālas konvencijas 33. pants ir interpretējami tādējādi, ka dalībvalsts tiesai, kurā ir celta prasība nolūkā vienlaikus panākt, lai tiktu ievērotas noteiktas un standartizētas tiesības, kas ir paredzētas Regulā Nr. 261/2004, un tiktu atlīdzināts papildu kaitējums, kurš ietilpst Monreālas konvencijas piemērošanas jomā, sava kompetence attiecībā uz pirmo prasības daļu ir jānovērtē, ņemot vērā Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 1. punktu, bet attiecībā uz otro prasības daļu – ņemot vērā minētās konvencijas 33. pantu.
Par otro jautājumu
Uzdodot otro jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Monreālas konvencijas 33. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka attiecībā uz prasībām atlīdzināt kaitējumu, kas ietilpst šīs konvencijas piemērošanas jomā, ar to tiek regulēts ne tikai jurisdikcijas sadalījums starp šīs konvencijas dalībvalstīm, bet arī teritoriālās jurisdikcijas sadalījums starp tiesām katrā no šīm valstīm.
Vispirms ir jāatgādina, ka Monreālas konvencijas noteikumi ir daļa no Savienības tiesību sistēmas, līdz ar to Tiesas kompetencē ir interpretēt šos noteikumus, ievērojot starptautisko tiesību normas, kas ir saistošas Savienībai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 6. maijs, Walz,
C‑63/09
,
EU:C:2010:251
,
20.
punkts).
Tiesa jau ir norādījusi, ka Monreālas konvencijā iekļautie jēdzieni ir jāinterpretē vienādi un autonomi, un tādējādi Tiesai, interpretējot šos jēdzienus prejudiciālajos nolēmumos, ir jāņem vērā nevis dažādās nozīmes, kādas tiem varētu tikt dotas Savienības dalībvalstu tiesībās, bet vispārējo starptautisko tiesību interpretācijas noteikumi, kas tai ir saistoši (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 6. maijs, Walz,
C‑63/09
,
EU:C:2010:251
,
21.
un
22.
punkts).
Šajā ziņā 1969. gada 23. maijā Vīnē parakstītās Konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām, ar kuru ir kodificētas vispārējās starptautiskās tiesības, 31. pantā ir precizēts, ka līgums ir interpretējams godprātīgi saskaņā ar parasto nozīmi, kāda piešķirama tā noteikumiem kopumā, un atbilstoši tā objektam un mērķim (spriedums, 2010. gada 6. maijs, Walz,
C‑63/09
,
EU:C:2010:251
,
23.
punkts).
No Monreālas konvencijas 33. panta formulējuma izriet, ka tajā prasītājam ir ļauts izvēlēties celt prasību pret attiecīgo gaisa pārvadātāju kādas Konvencijas dalībvalsts teritorijā vai nu tiesā, kuras apgabalā atrodas šī pārvadātāja domicils, galvenās darbības vieta vai darbības vieta tajā laikā, kad tika noslēgts līgums, vai arī tiesā pēc attiecīgā lidojuma galamērķa vietas.
Kā ģenerāladvokāts to ir norādījis secinājumu 61. punktā, šī tiesību norma vispirms attiecas uz “vienas konvencijas dalībvalsts teritoriju”, bet pēc tam tajā ir minēta tiesa, kas kā viena no tām, kuras atrodas šajā teritorijā, var atzīt savu kompetenci
ratione loci
, izmantojot precīzus piesaistes kritērijus.
No tā izriet, ka ir jāuzskata, ka Monreālas konvencijas 33. panta 1. punktā atbilstoši tā formulējumam ir reglamentēts arī teritoriālās jurisdikcijas sadalījums starp katras Konvencijas dalībvalsts tiesām.
Šī interpretācija izriet arī no Monreālas konvencijas mērķa. No šīs konvencijas preambulas izriet, ka tās dalībvalstis ir vēlējušās ne tikai “nodrošināt patērētāju interešu aizsardzību starptautisko gaisa pārvadājumu jomā”, bet arī “saskaņot un kodificēt dažus noteikumus, kas reglamentē [šo pārvadājumu], objektīva [pastāvošo] interešu līdzsvara panākšanai”.
Interpretācija, saskaņā ar kuru Monreālas konvencijas 33. panta 1. punkta mērķis ir izraudzīties ne tikai to konvencijas dalībvalsti, kuras kompetencē ir izskatīt attiecīgo prasību par atbildību, bet arī šīs dalībvalsts tiesas, kurās ir jāceļ prasība, var sekmēt pastiprinātas unificēšanas mērķa sasniegšanu, kas ir pausts šī instrumenta preambulā, un aizsargāt patērētāju intereses, vienlaikus nodrošinot atbilstošu līdzsvaru ar gaisa pārvadātāju interesēm.
Tieša teritoriāli kompetentās tiesas izraudzīšanās var abu pušu interesēs nodrošināt lielāku paredzamību un labāku tiesisko drošību.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, Monreālas konvencijas 33. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka nolūkā celt prasības atlīdzināt kaitējumu, kas ietilpst šīs konvencijas piemērošanas jomā, tajā ir reglamentēts ne tikai jurisdikcijas sadalījums starp konvencijas dalībvalstīm, bet arī teritoriālās jurisdikcijas sadalījums starp šo valstu tiesām.
Par trešo jautājumu
Ņemot vērā uz otro jautājumu sniegto atbildi, uz trešo jautājumu vairs nav jāatbild.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 7. panta 1. punkts, 67. pants un 71. panta 1. punkts, kā arī 33. pants Konvencijā par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju, kas noslēgta Monreālā 1999. gada 28. maijā un Eiropas Kopienu vārdā apstiprināta ar Padomes Lēmumu 2001/539/EK (2001. gada 5. aprīlis), ir interpretējami tādējādi, ka dalībvalsts tiesai, kurā ir celta prasība nolūkā vienlaikus panākt, lai tiktu ievērotas Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (EK) Nr. 261/2004 (2004. gada 11. februāris), ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu (EEK) Nr. 295/91, paredzētās noteiktās un standartizētās tiesības un atlīdzināts papildu kaitējums, kas ietilpst šīs konvencijas piemērošanas jomā, sava kompetence attiecībā uz pirmo prasības daļu ir jānovērtē, ņemot vērā Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 1. punktu, bet attiecībā uz otro prasības daļu – ņemot vērā minētās konvencijas 33. pantu.

2)
Konvencijas par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju, kas noslēgta Monreālā 1999. gada 28. maijā, 33. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka nolūkā celt prasības atlīdzināt kaitējumu, kas ietilpst šīs konvencijas piemērošanas jomā, tajā ir reglamentēts ne tikai jurisdikcijas sadalījums starp konvencijas dalībvalstīm, bet arī teritoriālās jurisdikcijas sadalījums starp šo valstu tiesām.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.