CELEX: 62020CJ0690
Muutoksenhaku
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Euroopan komission päätös tarkastuksen määräämisestä
Tarkastuksen kulkuun kohdistuvat oikeussuojakeinot
Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artikla
Oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin
Asetus (EY) N:o 1/2003
19 artikla
Asetus (EY) N:o 773/2004
3 artikla
Komission tutkintansa yhteydessä suorittamien kuulemisten tallentaminen
Komission tutkinnan alkamisajankohta

Casino, Guichard-Perrachon SA (jäljempänä Casino) ja Achats Marchandises Casino SAS (AMC) vaativat valituksellaan unionin tuomioistuinta kumoamaan osittain 5.10.2020 annetun unionin yleisen tuomioistuimen tuomion Casino, Guichard-Perrachon ja AMC v. komissio (T‑249/17, EU:T:2020:458; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi osittain niiden SEUT 263 artiklaan perustuvan kanteen, jossa vaadittiin kumoamaan 9.2.2017 annettu komission päätös C(2017) 1054 final, jolla Casino ja kaikki suoraan tai välillisesti sen määräysvallassa olevat yhtiöt määrätään suostumaan tarkastukseen neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 20 artiklan 1 ja 4 kohdan nojalla (AT.40466 – Tute 1) (jäljempänä riidanalainen päätös).

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Asetus (EY)
N:o 1
/2003
[SEUT 101] ja [SEUT 102] artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1) johdanto-osan 25 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Koska kilpailusääntöjen rikkomisen selville saaminen on yhä vaikeampaa, kilpailun tehokkaan suojelun varmistamiseksi on tarpeen täydentää [Euroopan] komission tutkintavaltuuksia. Komissiolle on annettava erityisesti valtuudet kuulla kaikkia henkilöitä, joilla voi olla hyödyllisiä tietoja, ja tallettaa kyseiset lausunnot. Komission valtuuttamilla virkamiehillä on tarkastusten aikana oltava toimivalta laittaa sinettejä tarkastusten edellyttämäksi ajaksi. Sinettejä ei tavallisesti tulisi laittaa yli 72 tunniksi. Komission valtuuttamilla virkamiehillä on oltava myös oikeus vaatia tarkastuksen kohteeseen ja tarkoitukseen liittyviä tietoja.”
Kyseisen asetuksen V lukuun, jonka otsikko on ”Tutkintavaltuudet”, sisältyy 17 artikla, jonka otsikko on puolestaan ”Talouden alojen ja sopimustyyppien tutkinta” ja jonka 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos jäsenvaltioiden välisen kaupan kehitys, hintojen joustamattomuus tai muut olosuhteet antavat aihetta epäillä, että kilpailu yhteismarkkinoilla voi kyseisellä alalla olla rajoittunutta tai vääristynyttä, komissio voi toteuttaa jotakin tiettyä talouden alaa tai tiettyä sopimustyyppiä eri aloilla koskevan tutkintansa. Komissio voi tutkinnan yhteydessä pyytää asianomaisilta yrityksiltä tai yritysten yhteenliittymiltä tietoja, jotka ovat tarpeen [SEUT] 101 ja [SEUT] 102 artiklan soveltamiseksi, sekä tehdä tarkastuksia, joita tämä edellyttää.”
Asetuksen 19 artiklassa, jonka otsikko on ”Valtuudet kirjata lausumia”, säädetään seuraavaa:
”1.      Hoitaakseen tällä asetuksella sille annetut tehtävät komissio voi kuulla kaikkia luonnollisia tai oikeushenkilöitä, jotka suostuvat kuultaviksi tutkinnan kohteeseen liittyvien tietojen keräämistä varten.
2.      Jos 1 kohdassa tarkoitettu kuuleminen suoritetaan yrityksen tiloissa, komissio ilmoittaa sen jäsenvaltion kilpailuviranomaisille, jonka alueella kuuleminen suoritetaan. Jos kyseisen jäsenvaltion kilpailuviranomainen sitä pyytää, sen virkamiehet voivat avustaa komission valtuuttamia virkamiehiä ja muita mukana olevia henkilöitä toteuttamaan kuulemisen.”
Asetuksen 20 artiklassa, jonka otsikko on ”Komission tarkastusvaltuudet”, säädetään seuraavaa:
”1.      Hoitaakseen tällä asetuksella sille annetut tehtävät komissio voi toteuttaa kaikki tarvittavat tarkastukset yrityksissä ja yritysten yhteenliittymissä.
2.      Virkamiehillä ja muilla mukana olevilla henkilöillä, jotka komissio on valtuuttanut tekemään tarkastuksen, on oikeus
a)      päästä yritysten ja yritysten yhteenliittymien kaikkiin tiloihin, kaikille alueille ja kaikkiin kulkuneuvoihin;
b)      tutkia kirjanpitoa ja kaikkia muita liikeasiakirjoja riippumatta siitä, missä muodossa ne on tallennettu;
c)      ottaa tai saada missä tahansa muodossa jäljennöksiä ja otteita kirjanpidosta tai asiakirjoista;
d)      sinetöidä kaikki yrityksen tilat ja kirjanpito tai asiakirjat siksi ajaksi ja siltä osin kuin on tarpeen tarkastuksen suorittamiseksi;
e)      pyytää kaikilta yrityksen tai yritysten yhteenliittymän edustajilta tai henkilöstön jäseniltä tarkastuksen kohteeseen ja tarkoitukseen liittyviä selvityksiä tosiseikoista ja asiakirjoista ja tallentaa saamansa vastaukset.
3.      Virkamiehillä ja muilla mukana olevilla henkilöillä, jotka komissio on valtuuttanut tekemään tarkastuksen, on oikeus käyttää valtuuksiaan esitettyään kirjallisen valtuutuksen, jossa mainitaan tarkastuksen kohde ja tarkoitus sekä 23 artiklassa säädetyt seuraamukset, jos vaadittua kirjanpitoa tai muita liikeasiakirjoja ei esitetä täydellisinä tai vastaukset 2 kohdan mukaisesti tehtyihin pyyntöihin ovat virheellisiä tai harhaanjohtavia.  Komissio ilmoittaa tarkastuksesta hyvissä ajoin ennen sen suorittamista sen jäsenvaltion kilpailuviranomaiselle, jonka alueella tarkastus on määrä suorittaa.
4.      Yritysten ja yritysten yhteenliittymien on suostuttava komission päätöksellään määräämiin tarkastuksiin.  Päätöksessä on mainittava tarkastuksen kohde ja tarkoitus, määrättävä tarkastuksen aloituspäivä, ilmoitettava 23 artiklassa ja 24 artiklassa säädetyt seuraamukset sekä mainittava oikeus hakea muutosta päätökseen [Euroopan unionin] tuomioistuimelta.  Komissio tekee kyseiset päätökset kuultuaan sen jäsenvaltion kilpailuviranomaista, jonka alueella tarkastus on määrä suorittaa.
5.      Sen jäsenvaltion kilpailuviranomaisen virkamiesten sekä kilpailuviranomaisen valtuuttamien tai nimeämien virkamiesten, jonka alueella tarkastus on määrä suorittaa, on kyseisen viranomaisen tai komission pyynnöstä aktiivisesti avustettava komission valtuuttamia virkamiehiä ja muita mukana olevia henkilöitä. Tätä tarkoitusta varten virkamiehillä on 2 kohdassa määritellyt valtuudet.
6.      Jos komission valtuuttamat virkamiehet ja muut mukana olevat henkilöt toteavat, että yritys vastustaa tämän artiklan nojalla määrättyä tarkastusta, asianomaisen jäsenvaltion on annettava heille tarvittavaa apua, pyytäen tarvittaessa poliisin tai vastaavan lainvalvontaviranomaisen virka-apua, jotta he voivat suorittaa tarkastuksensa.
7.      Jos 6 kohdassa säädetty virka-apu kansallisten sääntöjen mukaisesti edellyttää oikeusviranomaisen lupaa, tällaista lupaa on pyydettävä. Lupaa voidaan pyytää myös turvaamistoimenpiteenä.
8.      Jos 7 kohdassa tarkoitettua lupaa pyydetään, kansallinen oikeusviranomainen tarkistaa, että komission päätös on pätevä ja että suunnitellut pakkokeinot eivät ole tarkastuksen kohteeseen nähden mielivaltaisia eivätkä liiallisia. Tarkistaessaan pakkokeinojen oikeasuhteisuutta kansallinen oikeusviranomainen voi pyytää komissiolta joko suoraan tai jäsenvaltion kilpailuviranomaisen kautta yksityiskohtaisia selvityksiä erityisesti niistä perusteista, joita komissiolla on epäilläkseen [SEUT 101] ja [SEUT 102] artiklan rikkomista, sekä epäillyn rikkomisen vakavuudesta ja asianomaisen yrityksen osallisuudesta. Kansallinen oikeusviranomainen ei kuitenkaan voi saattaa kyseenalaiseksi tarkastuksen tarpeellisuutta eikä vaatia, että sille toimitettaisiin komission asiakirja-aineistossa olevia tietoja. Komission päätöksen laillisuutta valvoo ainoastaan [Euroopan unionin] tuomioistuin.”
Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan, jonka otsikkona on ”Sakot”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille tai yritysten yhteenliittymille sakon, joka on enintään yksi prosentti edellisen tilikauden liikevaihdosta, jos tahallisesti tai tuottamuksellisesti:
– –
c)      ne esittävät vaaditun kirjanpitonsa tai muut vaaditut liikeasiakirjansa puutteellisina 20 artiklan nojalla suoritetun tarkastuksen yhteydessä taikka kieltäytyvät suostumasta 20 artiklan 4 kohdan nojalla tehdyllä päätöksellä määrättyyn tarkastukseen;
d)      vastatessaan 20 artiklan 2 kohdan e alakohdan nojalla esitettyyn kysymykseen
–      ne vastaavat virheellisesti tai harhaanjohtavasti,
–      ne jättävät oikaisematta henkilöstön jäsenen antaman virheellisen, epätäydellisen tai harhaanjohtavan vastauksen komission asettamassa määräajassa, taikka
–      ne jättävät antamatta tai kieltäytyvät antamasta täydellistä vastausta tosiseikoista, jotka koskevat 20 artiklan 4 kohdan nojalla tehdyllä päätöksellä määrätyn tarkastuksen kohdetta ja tarkoitusta;
e)      komission valtuuttamien virkamiesten tai muiden mukana olevien henkilöiden 20 artiklan 2 kohdan d alakohdan nojalla asettamat sinetit on murrettu.”

Asetus (EY)
N:o 7
73/2004
[SEUT 101] ja [SEUT 102] artiklan mukaisten komission menettelyjen kulusta 7.4.2004 annetun komission asetuksen (EY) N:o 773/2004 (EUVL 2004, L 123, s. 18) 2 artiklan, jonka otsikko on ”Menettelyn aloittaminen”, 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Komissio voi käyttää [asetuksen N:o 1/2003] V luvussa tarkoitettuja tutkintavaltuuksiaan ennen menettelyn aloittamista.”
Asetuksen N:o 773/2004 III lukuun, jonka otsikko on ”Komission tutkinta”, sisältyy 3 artikla, jonka otsikko on puolestaan ”Valtuudet ottaa vastaan lausumia” ja jossa säädetään seuraavaa:
”1.      Kun komissio kuulee henkilöä tämän suostumuksella [asetuksen N:o 1/2003] 19 artiklan mukaisesti, se mainitsee kuulemisen alussa kuulemisen oikeusperustan ja tarkoituksen ja muistuttaa kuulemisen vapaaehtoisuudesta. Lisäksi komissio ilmoittaa kuultavalle henkilölle aikomuksestaan tallentaa kuuleminen.
2.      Kuuleminen voidaan toteuttaa millä tavoin tahansa, mukaan lukien puhelimitse tai sähköisin välinein.
3.      Komissio voi tallentaa kuultavien henkilöiden lausumat mihin tahansa muotoon. Jäljennös tallenteesta on oltava kuultavan henkilön saatavilla tämän hyväksyttäväksi. Komissio asettaa tarvittaessa määräajan, jonka kuluessa kuultu henkilö voi ilmoittaa sille lausumaan tehtävistä mahdollisista korjauksista.”

Asian tausta ja riidanalainen päätös
Asian tausta on esitetty valituksenalaisen tuomion 2–8 kohdassa tiivistäen seuraavasti:
”2.      Ensimmäinen kantaja, [Casino], on Casino-konsernin emoyhtiö, joka harjoittaa toimintaansa muun muassa Ranskassa pääasiallisesti elintarvikkeiden ja muiden tuotteiden vähittäiskaupan alalla. Toinen kantaja, joka on sen tytäryhtiö Achats Marchandises Casino SAS (AMC), aiemmin EMC Distribution, ja keskusliike, neuvottelee Casino-konsernin liikeketjujen tavarantoimittajien ostoehdoista Ranskassa.
3.      Saatuaan tietoja, jotka liittyivät ensimmäisen kantajan ja muiden yritysten ja yritysten yhteenliittymien, erityisesti Intermarchén, joka on myös elintarvikkeiden ja muiden tuotteiden vähittäiskaupan alalla toimintaa harjoittava yhtiö, väliseen tietojenvaihtoon, Euroopan komissio antoi [riidanalaisen päätöksen].
4.      Riidanalaisen päätöksen päätösosassa määrätään seuraavaa:
’1 artikla
Casinon – – ja kaikkien suoraan tai välillisesti sen määräysvallassa olevien yhtiöiden on suostuttava tarkastukseen, joka koskee niiden mahdollista osallistumista [SEUT] 101 artiklan vastaisiin yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin päivittäiskulutustavaroiden toimitusmarkkinoilla, merkkituotteiden valmistajille myytävien palvelujen markkinoilla sekä päivittäiskulutustavaroiden kuluttajamarkkinoilla. Nämä yhdenmukaistetut menettelytavat ovat seuraavat:
a)      yritysten ja/tai yritysten yhteenliittymien välinen tietojenvaihto, jota tapahtui vuodesta 2015 lähtien erityisesti [International Casido Dia Corporationin (ICDC)] – – ja/tai sen jäsenten, erityisesti Casinon ja AgeCoren ja/tai sen jäsenten, erityisesti Intermarchén, välillä ja joka koski niiden päivittäiskulutustavaroiden toimitusmarkkinoilla saamia alennuksia elintarvikkeiden sekä hygieniatuotteiden ja puhdistusaineiden aloilla ja merkkituotteiden valmistajille myytävistä palveluista markkinoilla saatavia hintoja elintarvikkeiden sekä hygieniatuotteiden ja puhdistusaineiden aloilla useissa Euroopan unionin jäsenvaltioissa, erityisesti Ranskassa, ja
b)      Casinon ja Intermarchén välinen tietojenvaihto, jota tapahtui ainakin vuodesta 2016 lähtien ja joka koski niiden tulevia liiketoimintastrategioita erityisesti tuotevalikoiman, myymälöiden kehittämisen, verkkokaupan ja myynninedistämispolitiikan osalta päivittäiskulutustavaroiden toimitusmarkkinoilla ja päivittäiskulutustavaroiden kuluttajamarkkinoilla Ranskassa.
Tarkastus voidaan suorittaa yrityksen kaikissa tiloissa – –
Casino antaa virkamiehille ja muille henkilöille, jotka komissio on valtuuttanut suorittamaan tarkastuksen, sekä virkamiehille ja muille henkilöille, jotka asianomaisen jäsenvaltion kilpailuviranomainen on valtuuttanut auttamaan heitä tai jotka se on nimennyt tätä tarkoitusta varten, oikeuden päästä kaikkiin yrityksen tiloihin ja kaikkiin sen kulkuneuvoihin tavanomaisina toimistoaikoina. Se antaa virkamiesten ja muiden valtuutettujen henkilöiden pyynnöstä tarkastettavaksi kirjanpito- ja kaikki muut liikeasiakirjat riippumatta siitä, missä muodossa ne on tallennettu, ja sallii näiden tutkia niitä tarkastuspaikalla ja ottaa tai saada missä tahansa muodossa jäljennöksiä ja otteita kirjanpidosta tai asiakirjoista. Se sallii kaikkien yrityksen tilojen ja kirjanpidon tai asiakirjojen sinetöinnin siksi ajaksi ja siltä osin kuin on tarpeen tarkastuksen suorittamiseksi. Se antaa välittömästi tarkastuspaikalla näiden virkamiesten tai henkilöiden vaatimat tarkastuksen kohteeseen ja tarkoitukseen liittyvät suulliset selvitykset ja sallii henkilöstön edustajien tai jäsenten antaa tällaisia selvityksiä. Se sallii näiden selvitysten tallentamisen missä tahansa muodossa.
2 artikla
Tarkastus voi alkaa 20.2.2017 tai pian sen jälkeen.
3 artikla
Casino sekä kaikki suoraan tai välillisesti sen määräysvallassa olevat yhtiöt ovat tämän päätöksen adressaatteja.
Päätös annetaan tiedoksi juuri ennen tarkastusta sen adressaattina olevalle yritykselle [SEUT] 297 artiklan 2 kohdan mukaisesti.’
5.      Saatuaan tiedon tästä komission tekemästä tarkastuksesta Ranskan kilpailuviranomainen saattoi asian tribunal de grande instance de Créteil’n (Créteil’n alioikeus, Ranska) ja tribunal de grande instance de Paris’n (Pariisin alioikeus, Ranska) vapaudenmenetyksiä koskevissa kysymyksissä toimivaltaisten tuomareiden (juges des libertés et de la détention) käsiteltäväksi pyytääkseen niiltä lupaa suorittaa tarkastuskäyntejä ja haltuunottoja kantajien tiloissa.  Kyseiset vapaudenmenetyksiä koskevissa kysymyksissä toimivaltaiset tuomarit antoivat 17.2.2017 antamillaan määräyksillä luvan turvaamistoimenpiteenä pyydettyihin tarkastuskäynteihin ja haltuunottoihin. Koska mikään tarkastuksen aikana toteutetuista toimenpiteistä ei edellyttänyt asetuksen N:o 1/2003 20 artiklan 6–8 kohdassa tarkoitetun ’virka-avun’ käyttöä, näitä määräyksiä ei annettu tiedoksi kantajille.
6.      Tarkastus alkoi 20.2.2017, jolloin komission tarkastajat saapuivat yhdessä Ranskan kilpailuviranomaisen edustajien kanssa Casino-konsernin Pariisin päätoimipaikkaan sekä toisen kantajan tiloihin ja antoivat riidanalaisen päätöksen tiedoksi kantajille.
7.      Tarkastuksen yhteydessä komissio vieraili toimitiloissa, keräsi erityisesti tietoteknisiä laitteita (kannettavia tietokoneita, matkapuhelimia, tabletteja, tallennusvälineitä), kuuli useita henkilöitä ja otti jäljennöksiä kerättyjen laitteiden sisällöstä.
8.      Kumpikin kantajista lähetti komissiolle 24.2.2017 päivätyn kirjeen, jossa ne esittivät riidanalaisen päätöksen ja sen perusteella suoritetun tarkastuksen kulkua koskevia varaumia.”

Asian käsittelyn vaiheet unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
Valittajat nostivat unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 28.4.2017 toimittamallaan kannekirjelmällä SEUT 263 artiklan nojalla kanteen, jossa ne vaativat riidanalaisen päätöksen kumoamista. Kanteensa tueksi valittajat esittivät kolme kanneperustetta. Ensimmäinen kanneperuste perustui asetuksen N:o 1/2003 20 artiklaa koskevaan lainvastaisuusväitteeseen, toisen kanneperusteen mukaan perusteluvelvollisuutta ei ollut noudatettu ja kolmannen kanneperusteen mukaan oikeutta kotirauhaan oli loukattu.
Unionin yleinen tuomioistuin kehotti prosessinjohtotoimena komissiota esittämään sillä riidanalaisten päätösten antamisajankohtana käytössä olleet aihetodisteet oletetuista kilpailusääntöjen rikkomisista.
Vastauksena tähän kehotukseen komissio esitti muun muassa pöytäkirjat vuosina 2016 ja 2017 järjestetyistä 13:n sellaisen tarkastuksen kohteena olleen päivittäiskulutustavaroiden toimittajan kuulemisista, jotka tekivät säännöllisesti sopimuksia Casinon ja Intermarchén kanssa (komission 10.1.2019 antaman vastauksen liitteet Q.1–Q.13) (jäljempänä tavarantoimittajien kuulemiset).
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisessa tuomiossa, ettei komissiolla ollut ollut riittävän painavia aihetodisteita, joiden perusteella voitiin epäillä kilpailusääntöjen rikkomista, joka perustui Casinon ja Intermarchén väliseen tietojenvaihtoon niiden tulevista liiketoimintastrategioista, joten se kumosi riidanalaisen päätöksen 1 artiklan b alakohdan ja hylkäsi kanteen muilta osin.

Asianosaisten vaatimukset
Valittajat vaativat valituksessaan, että unionin tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman 2 kohdan
–        hyväksyy valittajien ensimmäisessä oikeusasteessa esittämät vaatimukset ja näin ollen kumoaa riidanalaisen päätöksen ja
–        velvoittaa komission korvaamaan tästä valituksesta ja asian käsittelystä unionin yleisessä tuomioistuimessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–        hylkää valituksen ja
–        velvoittaa valittajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Euroopan unionin neuvosto vaatii, että unionin tuomioistuin
–        hylkää valituksen siltä osin kuin valittajat moittivat unionin yleistä tuomioistuinta valituksessa siitä, että se on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, että perusoikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin ei edellytä itsenäistä ja välitöntä tarkastusten kulkuun kohdistuvaa oikeussuojakeinoa, ja
–        velvoittaa valittajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Valituksen tarkastelu
Valittajat vetoavat valituksensa tueksi neljään valitusperusteeseen. Ensimmäinen valitusperuste perustuu oikeudelliseen virheeseen siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, että komission vastaan ottamia suullisia lausuntoja ei tarvinnut tallentaa niiden käyttämiseksi riidanalaisen päätöksen perusteena olevina aihetodisteina. Toinen ja kolmas valitusperuste koskevat oikeudellisia virheitä siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, että kotirauhaa koskeva perusoikeus ei edellytä, että riidanalaisella päätöksellä rajoitetaan ajallisesti komission tarkastusvaltuuksien käyttöä ja rajataan ne henkilöt ja tilat, jotka voidaan tarkastaa. Neljäs valitusperuste koskee oikeudellista virhettä siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, että perusoikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin ei edellyttänyt itsenäistä ja välitöntä tarkastusten kulkuun kohdistuvaa  oikeussuojakeinoa.
Koska neljännellä valitusperusteella pyritään kyseenalaistamaan riidanalaisen päätöksen oikeudellinen perusta, unionin tuomioistuin katsoo aiheelliseksi tutkia sen ensimmäiseksi.

Neljäs valitusperuste, joka perustuu siihen, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan, että perusoikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin ei edellytä itsenäistä ja välitöntä tarkastusten kulkuun kohdistuvaa oikeussuojakeinoa

Asianosaisten lausumat
Valittajat riitauttavat erityisesti valituksenalaisen tuomion 51, 55 ja 69 kohdan.
Valittajat muistuttavat aluksi väittäneensä unionin yleisessä tuomioistuimessa, että säännös, johon riidanalainen päätös perustuu – eli asetuksen N:o 1/2003 20 artikla – on ristiriidassa Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 47 artiklan kanssa, koska sen perusteella ei ole mahdollista käyttää tehokkaita oikeussuojakeinoja tarkastuksen yhteydessä toteutettujen toimenpiteiden osalta. Ne näet väittävät, että muun muassa Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen 21.2.2008 antamasta tuomiosta Ravon ym. v. Ranska (CE:ECHR:2008:0221JUD001849703, 28 kohta), Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen 21.12.2010 antamasta tuomiosta Compagnie des gaz de pétrole Primagaz v. Ranska (CE:ECHR:2010:1221JUD002961308, 36 kohta ja sitä seuraavat kohdat) ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen 21.12.2010 antamasta tuomiosta Société Canal Plus ym. v. Ranska (CE:ECHR:2010:1221JUD002940808, 24 kohta ja sitä seuraavat kohdat) ilmenevistä vaatimuksista poiketen asetuksessa N:o 1/2003, jonka 20 artiklan 4 kohdassa mainitaan vain kanne tarkastuspäätöksestä, ei ole säädetty mistään itsenäisestä ja välittömästä oikeussuojakeinosta näiden toimenpiteiden osalta.
Valittajat esittävät ensimmäisessä väitteessä, että – toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin on katsonut valituksenalaisen tuomion 51 ja 55 kohdassa – Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä ei ole todettu, että useita oikeussuojakeinoja voitaisiin arvioida kokonaisuutena tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevien vaatimusten täyttämiseksi.
Valittajat esittävät toisessa väitteessään toissijaisesti, että unionin yleinen tuomioistuin ei voinut oikeudellista virhettä tekemättä katsoa, että kaikki sen tutkimat oikeussuojakeinot vastaavat yhdessä tarkasteltuina yhtä tehokasta oikeussuojakeinoa, koska se ei yksilöinyt mitään välitöntä oikeussuojakeinoa tarkastukseen alaan kuulumattomien asiakirjojen haltuunoton riitauttamiseksi. Voidakseen riitauttaa tarkastusten kuluessa toteutetut toimenpiteet tarkastetun yrityksen on näin tehdäkseen odotettava päätöstä, jolla päätetään SEUT 101 artiklan soveltamista koskeva menettely. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on kuitenkin valittajien mukaan pitänyt tällaista oikeussuojakeinoa riittämättömänä 21.12.2010 antamassaan tuomiossa Compagnie des gaz de pétrole Primagaz v. Ranska (CE:ECHR:2010:1221JUD002961308, 28 kohta) ja 21.12.2010 antamassaan tuomiossa Société Canal Plus ym. v. Ranska (CE:ECHR:2010:1221JUD002940808, 40 kohta).
Komissio ja neuvosto riitauttavat valittajien argumentaation.

Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on todettava, että valituksenalaisen tuomion 51, 55 ja 69 kohta, jotka valittajat riitauttavat neljännen valitusperusteen yhteydessä, kuuluvat niihin perusteluihin, joilla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi asetuksen N:o 1/2003 20 artiklan 4 kohtaa koskevan lainvastaisuusväitteen, joka perustui tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevan oikeuden loukkaamiseen siitä syystä, ettei tarkastuksen yhteydessä toteutettujen toimenpiteiden osalta ole olemassa oikeussuojakeinoa.
Unionin yleinen tuomioistuin muistutti tarkemmin sanottuna valituksenalaisen tuomion 46–50 kohdassa aluksi, että oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin on vahvistettu perusoikeuskirjan 47 artiklassa ja Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 6 ja 13 artiklassa. Todettuaan, että Euroopan ihmisoikeussopimus ei ole – niin kauan kuin unioni ei ole siihen liittynyt – muodollisesti unionin oikeusjärjestykseen kuuluva oikeudellinen väline, joten laillisuusvalvonta on suoritettava yksinomaan perusoikeuskirjassa taattujen perusoikeuksien kannalta, se korosti, että sekä perusoikeuskirjan 52 artiklasta että kyseistä artiklaa koskevista selityksistä seuraa, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen määräykset ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen kyseisiin määräyksiin liittyvä oikeuskäytäntö on otettava huomioon perusoikeuskirjan määräyksiä tietyssä asiassa tulkittaessa ja sovellettaessa.
Se katsoi tältä osin, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan sitä, onko oikeutta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin noudatettu, on tutkittava yksityisissä tiloissa suoritettujen käyntien osalta seuraavien neljän edellytyksen valossa, eli ensinnäkin tällaisten käyntien tekemisestä tehdyn päätöksen tai niiden yhteydessä toteutettujen toimenpiteiden sääntöjenmukaisuutta koskevan tuomioistuinvalvonnan on oltava tehokasta sekä tosiasiallisesti että oikeudellisesti, toiseksi jos sääntöjenvastaisuus todetaan, käytettävissä olevan oikeussuojakeinon tai käytettävissä olevien oikeussuojakeinojen avulla on voitava joko estää toimi tai – jos sääntöjenvastainen toimi on jo toteutettu – tarjota asianomaiselle asianmukainen hyvitys, kolmanneksi asianomaisen oikeussuojakeinon saatavuuden on oltava varma ja neljänneksi tuomioistuinvalvonnan on tapahduttava kohtuullisessa ajassa.
Unionin yleinen tuomioistuin huomautti tämän jälkeen valituksenalaisen tuomion 51 kohdassa, että kyseisestä oikeuskäytännöstä ilmenee myös, että tarkastuksen kulun on voitava olla tehokkaan tuomioistuinvalvonnan kohteena ja että valvonnan on oltava tehokas kyseessä olevan asian erityisissä olosuhteissa, mikä edellyttää kaikkien tarkastuksen kohteena olevan yrityksen käytettävissä olevien oikeussuojakeinojen huomioon ottamista ja siis näiden oikeussuojakeinojen arviointia kokonaisuutena. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 54 ja 55 kohdassa, että koska tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevan oikeuden noudattamisen tarkastamisen on perustuttava niiden oikeussuojakeinojen arviointiin kokonaisuutena, jotka voivat johtaa tarkastuksen yhteydessä toteutettujen toimenpiteiden valvontaan, merkitystä ei ole sillä, ettei mikään tutkituista oikeuskeinoista erikseen tarkasteltuna täytä niitä edellytyksiä, joiden nojalla voidaan katsoa, että oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin on olemassa.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi tässä yhteydessä niin ikään valituksenalaisen tuomion 57 ja 58 kohdassa, että sen lisäksi, että komission kuulemismenettelystä vastaavalle neuvonantajalle voidaan osoittaa pyyntöjä, on olemassa kuusi oikeussuojakeinoa, joiden nojalla tarkastus voidaan riitauttaa unionin tuomioistuimissa, eli kanne tarkastuspäätöksestä, kanne komission päätöksestä, jolla määrätään seuraamus tarkastuksen estämisestä asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 1 kohdan c–e alakohdan nojalla, kanne kaikista sellaisista oikeuskäytännössä kannekelpoiselle toimelle asetetut edellytykset täyttävistä toimista, jotka komissio toteuttaa tarkastuspäätöksen johdosta ja tarkastustoimien suorittamisen yhteydessä, kuten päätöksestä, jolla hylätään asianajajien ja heidän asiakkaidensa välisen yhteydenpidon luottamuksellisuuden suojaa koskeva pyyntö, kanne SEUT 101 artiklan nojalla aloitetun menettelyn päättämisestä tehdystä päätöksestä, välitoimihakemus ja sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskeva kanne.
Unionin yleinen tuomioistuin täsmensi valituksenalaisen tuomion 58–66 kohdassa, miltä osin se katsoi, että näiden oikeussuojakeinojen avulla tarkastusten kulku on mahdollista riitauttaa unionin tuomioistuimissa.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi lopuksi valituksenalaisen tuomion 67–80 kohdassa tehdyn arvioinnin päätteeksi, että kaikkien tämän tuomion 28 kohdassa lueteltujen oikeussuojakeinojen muodostaman tarkastustoimien kulun valvontaa koskevan järjestelmän voitiin katsoa täyttävän neljä Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä seuraavaa edellytystä.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi siten valituksenalaisen tuomion 81 kohdassa asetuksen N:o 1/2003 20 artiklan 4 kohtaa koskevan lainvastaisuusväitteen, joka perustui tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevan oikeuden loukkaamiseen.
Ensimmäisestä väitteestä, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin on virheellisesti tutkinut eri oikeussuojakeinoja kokonaisuutena selvittääkseen, taataanko oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin tarkastuksen yhteydessä toteutettujen toimenpiteiden osalta, on muistutettava, että oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin on vahvistettu perusoikeuskirjan 47 artiklassa.
On myös huomautettava, että perusoikeuskirjan 52 artiklan 3 kohdassa täsmennetään, että siltä osin kuin perusoikeuskirjan oikeudet vastaavat Euroopan ihmisoikeussopimuksessa taattuja oikeuksia, niiden merkitys ja ulottuvuus ovat samat kuin kyseisessä yleissopimuksessa (tuomio 19.11.2019, A. K. ym. (Ylimmän tuomioistuimen kurinpitojaoston riippumattomuus), C‑585/18, C‑624/18 ja C‑625/18, EU:C:2019:982, 116 kohta).
Kuten perusoikeuskirjan 47 artiklaa koskevista selityksistä, jotka on SEU 6 artiklan 1 kohdan kolmannen alakohdan ja perusoikeuskirjan 52 artiklan 7 kohdan mukaan otettava huomioon perusoikeuskirjaa tulkittaessa, ilmenee, kyseisen 47 artiklan ensimmäinen ja toinen kohta vastaavat Euroopan ihmisoikeussopimuksen 13 artiklaa ja 6 artiklan 1 kappaletta (tuomio 19.11.2019, A. K. ym. (Ylimmän tuomioistuimen kurinpitojaoston riippumattomuus), C‑585/18, C‑624/18 ja C‑625/18, EU:C:2019:982, 117 kohta). Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappale on lex specialis suhteessa sen 13 artiklaan, jonka vaatimukset sisältyvät ensiksi mainitun määräyksen tiukempiin vaatimuksiin (Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 15.3.2022, Grzęda v. Puola, CE:ECHR:2022:0315JUD004357218, 352 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin on lisäksi katsonut, että sen on huolehdittava siitä, että sen perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisestä kohdasta omaksuma tulkinta turvaa suojelulle tason, joka noudattaa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 13 artiklassa, sellaisena kuin Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on sitä tulkinnut, tarjottua tasoa (ks. vastaavasti tuomio 26.9.2018, Belastingdienst v. Toeslagen (Muutoksenhaun lykkäävä vaikutus), C‑175/17, EU:C:2018:776, 35 kohta).
Tältä osin on todettava Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenevän, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen 13 artiklassa tarjottu suoja ei ulotu niin pitkälle, että se vaatisi erityistä oikeussuojakeinon muotoa (Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 20.3.2008, Boudaïeva ym. v. Venäjä, CE:ECHR:2008:0320JUD001533902, 190 kohta), ja että vaikka yksikään kansallisessa oikeudessa tarjottu oikeussuojakeino ei erikseen tarkasteltuna täytä itsessään kyseisessä 13 artiklassa asetettuja vaatimuksia, tilanne voi olla tällainen näiden oikeussuojakeinojen osalta, kun niitä tarkastellaan kokonaisuutena (Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 10.7.2020, Mugemangango v. Belgia, CE:ECHR:2020:0710JUD000031015, 131 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kun loukataan Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklassa vahvistettua jokaisen oikeutta nauttia kotiinsa kohdistuvaa kunnioitusta, oikeussuojakeino on Euroopan ihmisoikeussopimuksen 13 artiklassa tarkoitetulla tavalla tehokas, jos kantajan saatavilla on menettely, jolla hän voi riitauttaa kotietsintöjen ja haltuunottojen sääntöjenmukaisuuden ja saada asianmukaisen hyvityksen, jos kotietsinnöistä ja haltuunotoista on määrätty tai ne on pantu täytäntöön lainvastaisesti (Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 19.1.2017, Posevini v. Bulgaria,  CE:ECHR:2017:0119JUD006363814, 84 kohta).
Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaletta tai 8 artiklaa koskevasta Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee tältä osin, että yksityisissä tiloissa suoritettujen käyntien osalta sitä, ettei tuomioistuin, joka olisi voinut rajata tarkastuksen tai valvoa sen kulkua, ole etukäteen myöntänyt siihen lupaa, voidaan tasapainottaa sillä, että tuomioistuin valvoo jälkikäteen tällaisen tutkintatoimenpiteen laillisuuden ja tarpeellisuuden, kunhan valvonta on tehokasta kyseessä olevan asian erityisissä olosuhteissa. Tämä edellyttää sitä, että asianomaiset henkilöt voivat saattaa riidanalaisen toimenpiteen ja sen, miten se on toteutettu, sekä tosiasiallisesti että oikeudellisesti tehokkaan tuomioistuinvalvonnan kohteeksi. Kun sääntöjenvastaiseksi katsottu toimi on jo suoritettu, asianomaisen on voitava saada käytettävissä olevan oikeussuojakeinon tai käytettävissä olevien oikeussuojakeinojen avulla asianmukainen hyvitys (Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 2.10.2014, Delta Pekárny a.s. v. Tšekki, CE:ECHR:2014:1002JUD000009711, 86 ja 87 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Koska tarkastuksen jälkikäteinen tuomioistuinvalvonta voi tietyin edellytyksin tasapainottaa sen, että etukäteinen tuomioistuinvalvonta puuttuu, ja koska ”käytettävissä olevan oikeussuojakeinon tai käytettävissä olevien oikeussuojakeinojen” avulla on voitava saada asianmukainen hyvitys, on siis katsottava, että kaikki käytettävissä olevat oikeussuojakeinot on lähtökohtaisesti otettava huomioon sen selvittämiseksi, täyttyvätkö perusoikeuskirjan 47 artiklan vaatimukset.
Koska valittajat olivat esittäneet asetuksen N:o 1/2003 20 artiklan lainvastaisuutta koskevan väitteen, unionin yleisen tuomioistuimen oli – kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa  Les Mousquetaires ja ITM Entreprises v. komissio (C‑682/20 P, EU:C:2022:578)  51 kohdassa todennut – ottaakseen kantaa tähän väitteeseen suoritettava tarkastusten yhteydessä toteutettujen toimenpiteiden tuomioistuinvalvontaa koskevan järjestelmän kokonaisarviointi, joka menee kyseessä olevan asian erityisten olosuhteiden arviointia pidemmälle.
Valittajien on siis todettava väittävän virheellisesti, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se arvioi kaikkia tarkastusten kulun riitauttamiseen käytettävissä olevia oikeussuojakeinoja kokonaisuutena.
Ensimmäinen väite on näin ollen hylättävä.
Toisesta väitteestä, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, koska se ei yksilöinyt mitään välitöntä oikeussuojakeinoa tarkastuksen alaan kuulumattomien asiakirjojen haltuunoton riitauttamiseksi, on täsmennettävä, että – kuten valituksenalaisen tuomion 69 kohdasta, jonka valittajat ovat riitauttaneet, ilmenee – tämä argumentaatio koskee tilannetta, jossa asianomainen tarkastus, jonka yhteydessä tarkastuksen alaan kuulumattomia asiakirjoja voitaisiin ottaa haltuun, ei johtaisi rikkomisen toteamista ja seuraamuksen määräämistä koskevan päätöksen tekemiseen vaan uuden tutkinnan aloittamiseen ja uuden tarkastuspäätöksen tekemiseen.
Tältä osin on huomautettava, että unionin yleinen tuomioistuin viittasi kyseisessä 69 kohdassa valituksenalaisen tuomion 57–66 kohdassa tutkimiinsa eri oikeussuojakeinoihin. Se totesi muun muassa kyseisen tuomion 59 kohdassa, että tarkastetut yritykset voisivat nostaa kumoamiskanteen uudesta tarkastuspäätöksestä ja siis riitauttaa sen perusteena olleiden aihetodisteiden laillisuuden siitä syystä, että ne on hankittu sääntöjenvastaisesti edellisen tarkastuksen aikana.
Välittömistä oikeussuojakeinoista tarkastuspäätöksen nojalla toteutettujen toimenpiteiden riitauttamiseksi on lisäksi todettava, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi perustellusti lähinnä valituksenalaisen tuomion 56 ja 57 kohdassa, että näillä yrityksillä on mahdollisuus nostaa kanne mistä tahansa sellaisesta toimesta, jonka komissio toteuttaa tarkastuspäätöksen johdosta ja myös tarkastusten kuluessa, kunhan kyseisestä toimesta voidaan nostaa tällainen kanne oikeuskäytännössä määriteltyjen edellytysten nojalla.
On siis todettava, että toinen väite perustuu valituksenalaisen tuomion ja erityisesti kyseisen tuomion 55–69 kohdan virheelliseen tulkintaan ja se on siis hylättävä. Neljäs valitusperuste on näin ollen hylättävä kokonaisuudessaan.

Ensimmäinen valitusperuste, joka perustuu siihen, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan, että komission vastaan ottamia suullisia lausumia ei tarvinnut tallentaa niiden käyttämiseksi riidanalaisen päätöksen oikeuttavina aihetodisteina

Asianosaisten lausumat
Ensimmäisellä valitusperusteellaan, joka perustuu perusoikeuskirjan 7 artiklan rikkomiseen sekä asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan ja asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan rikkomiseen, valittajat riitauttavat erityisesti valituksenalaisen tuomion 183–198 kohdan.
Kyseinen valitusperuste jakautuu kahteen osaan.
Valittajat väittävät ensimmäisessä osassa, että unionin yleinen tuomioistuin loukkasi perusoikeuskirjan 7 artiklassa vahvistettua perusoikeutta kotirauhaan katsoessaan, että komission yksipuolisesti laatimat suullisten lausumien pöytäkirjat olivat pätevä näyttö tarkastuksen oikeuttavien aihetodisteiden olemassaolosta.
Ne korostavat, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä edellytetään muun muassa, että tarkastuspäätöksestä nostettua kannetta käsitellessään unionin yleinen tuomioistuin varmistuu siitä, ettei tarkastuspäätös ole mielivaltainen, ja tutkii tältä osin, että tarkastuspäätös on tehty sellaisten tosiseikkojen perusteella, jotka voivat oikeuttaa tarkastuksen. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä edellytetään myös, että yksityisissä tiloissa suoritetun käynnin oikeutus on valvottava erityisen tehokkaasti ja konkreettisesti silloin, kun – kuten käsiteltävässä asiassa – hallinto voi päättää yksin tällaisesta toimenpiteestä. Nyt käsiteltävässä tapauksessa unionin yleinen tuomioistuin on luopunut kaikesta tehokkaasta tuomioistuinvalvonnasta, joka kohdistuu komission mielivaltaisen puuttumisen vaaraan, hyväksymällä sen, että komissio voi itse esittää näytön sen käytössä olevista aihetodisteista.
Valittajien mukaan ainoastaan tallentamisella voidaan sen toteuttamistavasta riippumatta osoittaa suullisten lausumien sisältö ja se, että ne on kirjattu tarkasti, ja siis esittää seikat, joista ne ovat näyttöä, johon tuomioistuimet voivat kohdistaa valvontaa, kuten unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee.
Velvollisuutta tallentaa suulliset lausumat ei voida kyseenalaistaa sillä, että unionin yleinen tuomioistuin on erottanut toisistaan aihetodisteet, joita edellytetään tarkastuspäätöksen vaiheessa, ja kilpailusääntöjen rikkomista koskevat todisteet, joita seuraamuksen määräämistä koskevan päätöksen tekeminen edellyttää. Valittajien mukaan tällä eron tekemisellä, joka koskee vaadittua näyttökynnystä, ei näet ole vaikutusta siihen, missä muodossa jonkun seikan on oltava, jotta se voidaan ottaa pätevästi huomioon joko aihetodisteena tai todisteena kilpailusääntöjen rikkomisesta.
Kun unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että tarkastuspäätös voidaan oikeuttaa pelkästään sellaisilla komission pöytäkirjoilla, joiden sisältöä yksikään kolmas osapuoli tai mikään tallenne ei tue, se antoi komissiolle mahdollisuuden esittää itse näytön väitteistään. Unionin yleinen tuomioistuin on siten luopunut kaikesta tehokkaasta valvonnasta ja toiminut siten, ettei sillä oikeuskäytännöllä ole enää tehokasta vaikutusta, jonka mukaan komission on puututtava yksityisen toiminnan alaan vasta hankittuaan riittävän painavia aihetodisteita.
Valittajat väittävät ensimmäisen valitusperusteen toisessa osassa, että unionin yleinen tuomioistuin rikkoi asetuksen N:o 1/2003 19 artiklaa ja asetuksen N:o 773/2004 3 artiklaa katsoessaan, ettei komission tarvinnut tallentaa tavarantoimittajien suullisia lausumia.
Valittajat toteavat aluksi, ettei komissio itse ole missään vaiheessa kiistänyt olevansa asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan ja asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan nojalla velvollinen tallentamaan kyseessä olevat suulliset lausumat. Komissio on jopa väittänyt unionin yleisessä tuomioistuimessa, että komission tälle toimittamat pöytäkirjat ovat näiden säännösten mukaisia tallenteita. Sen periaatteen nojalla, jonka mukaan kukaan ei voi riitauttaa sitä, minkä hän on aikaisemmin myöntänyt, komissio ei kuitenkaan voi riitauttaa kyseisten säännösten sovellettavuutta myöhemmin unionin tuomioistuimessa.
Valittajat väittävät tämän tarkennuksen jälkeen ensimmäiseksi, että unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 187 kohdassa mainitsema oikeuskäytäntö, joka koskee sitä, mistä ajankohdasta alkaen hallinnollisen menettelyn keston kohtuullisuutta on arvioitava, ei sisällä mitään viitettä asetuksen N:o 1/2003 V luvussa tarkoitetun tutkinnan alkamisajankohdasta.
Toiseksi valittajat väittävät ensinnäkin, ettei niiden argumentaatiota kyseenalaista se, että sellaisen henkilön, joka ei osoita, että asia koskee hänen oikeutettua etuaan asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan 2 kohdassa, jonka unionin yleinen tuomioistuin mainitsee valituksenalaisen tuomion 188 kohdassa, vaaditulla tavalla, kirjallinen ilmoitus voidaan ottaa huomioon tarkastuksen perusteena olevina aihetodisteina. Koska tällainen ilmoitus on muodoltaan kirjallinen, sen todistusarvoa aihetodisteena ei näet voida kiistää.
Sakoista vapauttamista ja sakkojen lieventämistä koskevassa vuoden 2006 tiedonannossa toiseksi todetaan, että asetuksen N:o 1/2003 19 artiklassa ja asetuksen N:o 773/2004 3 artiklassa säädettyä tallennusvelvollisuutta sovelletaan heti komission vastaan ottamista ensimmäisistä suullisista lausumista lähtien. Nyt käsiteltävässä tapauksessa komissio on kuitenkin ottanut tavarantoimittajien lausumat vastaan menettelyn samassa vaiheessa, jossa se on ottanut vastaan sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä hakeneen yrityksen lausuman. Näissä molemmissa tapauksissa on kyse komission keräämistä ensimmäisistä tiedoista, joiden perusteella se voi muun muassa päättää määrätä tarkastuksista. Tavarantoimittajien lausumat olisi siis pitänyt tallentaa samalla tavoin kuin sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä hakeneen yrityksen lausumat.
SEUT 101 ja SEUT 102 artiklan soveltamisesta 12.3.2012 annetulla komission sisäisellä menettelyoppaalla, johon unionin yleinen tuomioistuin tukeutuu valituksenalaisen tuomion 194 kohdassa, ei kolmanneksi ole mitään oikeudellista merkitystä.
Julkisasiamies Wahlin ratkaisuehdotus Intel Corporation v. komissio (C‑413/14 P, EU:C:2016:788) ei neljänneksi tue valituksenalaisessa tuomiossa esitettyä analyysiä.
Kolmanneksi valittajat väittävät, että valituksenalaisen tuomion 197 ja 202 kohtaan sisältyvät seikat, jotka koskevat komission tutkintavaltuuksien täytäntöönpanon tehokkuutta, ovat tehottomia, eikä niillä voida oikeudellisesti perustella unionin yleisen tuomioistuimen tekemää arviointia.
Valittajat väittävät tältä osin muun muassa, että sellaisen pöytäkirjan laatimisella, johon tallennetaan komission vastaan ottamat lausumat, ei ehkäistä kilpailusääntöjen rikkomisten selville saamista enempää kuin komission yksipuolisesti laatimalla pöytäkirjalla. Kuullut kolmannet osapuolet voivat tosin haluta säilyttää anonymiteettinsä. Tämän anonymiteetin suoja taataan kuitenkin luottamuksellisten versioiden laatimisella. Komissio voi lisäksi tehdä välittömästi äänitallenteen tai audiovisuaalisen tallenteen.
Neljänneksi valittajat väittävät, että tavarantoimittajia on selvästikin kuultu tutkinnan yhteydessä.
Sillä, että tämä tutkinta on ”epävirallinen”, ei ole merkitystä. Unionin tuomioistuin on näet evännyt komissiolta kategorisesti mahdollisuuden ”epävirallisiin” kuulemisiin, joiden avulla se voi välttää asetuksessa N:o 1/2003 ja asetuksessa N:o 773/2004 asetetut menettelylliset velvollisuutensa (tuomio 6.9.2017, Intel v. komissio, C‑413/14 P, EU:C:2017:632 , 88 kohta).
Valittajat korostavat lopuksi, että jos tavarantoimittajien lausuntoja ei tallenneta, niillä ei ole todistusarvoa.
Näiden lausuntojen pöytäkirjoja ei siis voida pitää riittävän painavina aihetodisteina.
Valittajat katsovat näin ollen, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisia virheitä katsoessaan, ettei asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan 1 kohdan ja asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan säännöksiä, kun niitä luetaan yhdessä, sovellettu komission kuullessa tavarantoimittajia.
Valittajat korostavat lisäksi, että jos unionin tuomioistuin ei jostakin poikkeuksellisesta syystä ole varma siitä, voidaanko riidanalainen päätös kumota kokonaisuudessaan pelkästään sen perusteella, ettei sisäisillä pöytäkirjoilla ole oikeudellisesti tarkasteltuna todistusarvoa, sen on palautettava asia unionin yleiseen tuomioistuimeen, jotta tämä tutkii tosiseikat uudelleen ja jättää ottamatta huomioon pöytäkirjat, joilla ei ole todistusarvoa.
Komissio riitauttaa tämän argumentaation.
Komissio täsmentää aluksi, että tutkinnan aloittaminen eroaa sekä asiakirjakansion perustamisesta että asetuksen N:o 773/2004 2 artiklassa tarkoitetusta menettelyn aloittamisesta. Tutkinta aloitetaan heti kun komissio käyttää ensimmäistä kertaa tutkintavaltuuksiaan ja ryhtyy toimenpiteisiin, jotka merkitsevät moitetta kilpailusääntöjen rikkomisesta ja joilla on merkittäviä vaikutuksia kilpailusääntöjen rikkomisesta epäiltyjen yksiköiden tilanteeseen. Komission mukaan asiakirjakansion perustaminen on sisäinen toimi, jonka komission kilpailun pääosaston kirjaamo toteuttaa asianumeron antaessaan, ja sen ainoana tarkoituksena on asiakirjojen tallentaminen. Menettely aloitetaan päivänä, jolloin komissio tekee päätöksen asetuksen N:o 773/2004 2 artiklan nojalla päätöksen tekemiseksi asetuksen N:o 1/2003 III luvun mukaisesti.
Näiden huomautusten jälkeen komissio väittää ensimmäiseksi, että valittajien väite, jonka mukaan sillä, että komissio voi laatia yksipuolisesti pöytäkirjoja suullisista lausumista, estetään unionin yleistä tuomioistuinta kohdistamasta tuomioistuinvalvontaansa tarkastuksen oikeasuhteisuuteen ja sääntöjenmukaisuuteen, on ristiriidassa unionin yleisen tuomioistuimen nyt käsiteltävässä tapauksessa suorittaman aihetodisteiden valvonnan kanssa, joka on johtanut riidanalaisen päätöksen osittaiseen kumoamiseen. Unionin yleisellä tuomioistuimella on silloin, kun suullista todistajanlausuntoa ei ole tallennettu, myös mahdollisuus kuulla todistajia työjärjestyksensä 94 artiklan nojalla.
Asetusten N:o 1/2003 ja N:o 773/2004 muotovaatimusten soveltamisella ennen tutkinnan aloittamista haitattaisiin komission toimintaa kilpailuoikeuden täytäntöön panemisessa, koska sillä estetään sitä hankkimasta ja käyttämästä suullisesti saamiaan aihetodisteita. Tämä johtaisi siihen, että aihetodisteet eivät voisi koskaan olla suullisia, mikä vaarantaisi komission tutkintojen tehokkuuden viivyttämällä tarkastuksen ajankohtaa.
Lisäksi ensinnäkin oikeuskäytännöllä, johon valittajat vetoavat, ei ole merkitystä, koska se koskee suullisten lausumien käyttämistä todisteina eikä aihetodisteina.
Komission mukaan on toiseksi niin, että tallenteen puuttuessa unionin tuomioistuin katsoi 6.9.2017 annetun tuomion Intel v. komissio (C‑413/14 P, EU:C:2017:632) 99–101 kohdassa, että komission laatimalla pöytäkirjalla voitiin osoittaa niiden keskustelujen sisältö, jotka olisi pitänyt tallentaa, ja unionin tuomioistuin saattoi sen perusteella harjoittaa tehokasta tuomioistuinvalvontaa.
Aihetodisteet ovat kolmanneksi vähemmän muodollisia kuin todisteet. Hallinnollinen menettely alkaa näet silloin, kun tutkinta aloitetaan, ja tutkinta aloitetaan, kun komissio käyttää ensimmäistä kertaa tutkintavaltuuksiaan. Kuten asetuksen N:o 1/2003 valmisteluasiakirjat vahvistavat, kyseisen asetuksen 19 artiklan 1 kohta on oikeusperusta, joka sallii suullisten lausumien tallentamisen ”tutkinnassa” niiden esittämiseksi ”todisteina” eikä pelkkinä aihetodisteina.
Toiseksi komissio väittää, ettei se ollut vielä aloittanut tutkintaa ennen riidanalaisen päätöksen antamista. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan näet hallinnollinen menettely alkaa silloin, kun tutkinta aloitetaan, ja tutkinta aloitetaan, kun komissio käyttää ensimmäistä kertaa tutkintavaltuuksiaan.
Komissio toteaa vielä ensinnäkin, ettei sillä ole merkitystä, että se on väittänyt unionin yleisessä tuomioistuimessa, että tavarantoimittajien kuulemisista laaditut pöytäkirjat olivat asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan ja asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan mukaisia tallenteita, koska unionin yleinen tuomioistuin ei ole lausunut tästä väitteestä. Komissio toteaa toiseksi, että se, että kantelun yhteydessä tehty ilmoitus, joka ei ole asetuksen N:o 773/2004 7 artiklan 2 kohdan muotovaatimusten mukainen, on pätevä aihetodiste, tukee sitä, ettei tallennusvelvollisuutta voida soveltaa nyt käsiteltävässä tapauksessa. Tämä vahvistaa näet sen, että aineellinen seikka voi olla aihetodiste, vaikka se ei ole tiettyjen muotovaatimusten mukainen.
Komission mielestä kolmanneksi sillä, että komissio on sakoista vapauttamista ja sakkojen lieventämistä koskevassa vuoden 2006 tiedonannossa todennut tallentavansa asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan ja asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan nojalla sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevat suulliset hakemukset, jotka on esitetty ennen kuin se on käyttänyt tutkintavaltuuksiaan ensimmäistä kertaa, ei ole merkitystä.
Komission mukaan neljänneksi ero, jonka unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt komission tutkintavaltuuksien ensimmäistä käyttöä edeltävän vaiheen ja tällaisen käytön jälkeisen vaiheen välillä, ei ole rinnastettavissa virallisten kuulemisten ja epävirallisten kuulemisten välillä tehtyyn eroon, jota unionin tuomioistuin ei ole hyväksynyt 6.9.2017 antamassaan tuomiossa Intel v. komissio (C‑413/14 P, EU:C:2017:632).
Kolmanneksi komissio muistuttaa, että unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 197 kohdassa – tosin vain ylimääräisenä huomautuksena –, että komission mahdollisuus havaita kilpailusääntöjen rikkomista merkitseviä käytäntöjä ja sille annettujen tutkintavaltuuksien täytäntöönpano vaarannettaisiin vakavasti, jos sen olisi tallennettava kaikki suulliset lausumat ennen tutkinnan aloittamista.

Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Valittajat moittivat ensimmäisellä valitusperusteellaan unionin yleistä tuomioistuinta lähinnä siitä, että tämä on tehnyt valituksenalaisen tuomion 186 kohdassa oikeudellisen virheen katsoessaan, ettei komission tarvinnut noudattaa asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan ja asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan säännöksistä, kun niitä luetaan yhdessä, seuraavaa velvollisuutta tallentaa kuulemiset ennen kuin se oli virallisesti aloittanut tutkinnan ja käyttänyt sille erityisesti asetuksen N:o 1/2003 18–20 artiklassa annettuja tutkintavaltuuksia.
Tältä osin on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeussäännön tulkinta edellyttää, että huomioon otetaan paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys, johon se kuuluu, sekä sen toimen tavoitteet ja tarkoitus, jonka osa se on (tuomio 1.8.2022, HOLD Alapkezelő, C‑352/20, EU:C:2022:606, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ensimmäiseksi on todettava, että asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan 1 kohdan sanamuodostakin ilmenee, että tätä säännöstä on sovellettava kaikkiin kuulemisiin, joilla pyritään keräämään tutkinnan kohteeseen liittyviä tietoja (tuomio 6.9.2017, Intel v. komissio, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, 84 kohta).
Asetuksen N:o 773/2004 3 artiklassa, jossa asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan 1 kohtaan perustuvien kuulemisten edellytykseksi asetetaan tiettyjen muotovaatimusten noudattaminen, ei täsmennetä viimeksi mainitun säännöksen soveltamisalaa.
On kuitenkin muistutettava, että unionin tuomioistuin on katsonut, että asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan 1 kohdan ja asetuksen N:o 773/2004  3 artiklan 3 kohdan nojalla komissiolla on velvollisuus tallentaa valitsemassaan muodossa kaikki kuulemiset, jotka se järjestää asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan nojalla tutkintansa kohteeseen liittyvien tietojen keräämiseksi (ks. vastaavasti tuomio 6.9.2017, Intel v. komissio, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, 90 ja 91 kohta).
On siis täsmennettävä, että komission suorittamien kuulemisten kohteen perusteella on tehtävä ero, koska ainoastaan kuulemiset, joilla pyritään keräämään komission tutkinnan kohteeseen liittyviä tietoja, kuuluvat asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan 1 kohdan ja näin ollen tallennusvelvollisuuden soveltamisalaan.
Tämän täsmennyksen jälkeen on todettava, ettei minkään asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan 1 kohdan tai asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan sanamuotoon liittyvän seikan perusteella voida päätellä, että kyseisen tallennusvelvollisuuden soveltaminen riippuu siitä, onko komission suorittama kuuleminen tapahtunut ennen tutkinnan virallista aloittamista kilpailusääntöjen rikkomista koskevien aihetodisteiden hankkimiseksi vai sen jälkeen kilpailusääntöjen rikkomista koskevien todisteiden hankkimiseksi.
Näissä säännöksissä ei näet säädetä lainkaan, että tallennusvelvollisuuden soveltaminen riippuu siitä, voidaanko sen kohteena olevat tiedot luonnehtia aihetodisteiksi vai todisteiksi. Koska asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan 1 kohdassa oleva ilmaisu ”tiedot” on luonteeltaan yleinen, on sitä vastoin katsottava, että kyseistä säännöstä sovelletaan erotuksetta kumpaankin näistä ryhmistä.
Aihetodisteiden ja todisteiden käsitteitä ei tosin saa sekoittaa toisiinsa, koska aihetodiste ei luonteeltaan ja todisteesta poiketen riitä osoittamaan tiettyä tosiseikkaa.
Luonnehtiminen aihetodisteeksi tai todisteeksi ei kuitenkaan riipu menettelyn tietystä vaiheesta vaan kyseessä olevien tietojen todistusarvosta, koska riittävän painavat ja yhtäpitävät aihetodisteet sinällään voivat ”kokonaisuutena” osoittaa kilpailusääntöjen rikkomisen ja niitä voidaan käyttää SEUT 101 artiklan nojalla tehdyssä komission lopullisessa päätöksessä (ks. vastaavasti tuomio 1.7.2010, Knauf Gips v. komissio, C‑407/08 P, EU:C:2010:389, 47 kohta).
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa  Les Mousquetaires ja ITM Entreprises v. komissio (C‑682/20 P, EU:C:2022:578) 141 kohdassa huomauttanut, kuulemisten tallennusvelvollisuus ei näin ollen voi riippua siitä, luonnehditaanko kerätyt tiedot aihetodisteiksi vai todisteiksi, sillä komissio voi arvioida näiden tietojen todistusarvoa vasta näiden kuulemisten jälkeen menettelyn myöhemmissä vaiheissa.
Lisäksi on niin, että asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan 1 kohdassa ja asetuksen N:o 773/2004 3 artiklassa ei myöskään säädetä, että tallennusvelvollisuuden soveltaminen riippuisi siitä menettelyn vaiheesta, jossa kuulemiset suoritetaan. Asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan 1 kohdassa tosin säädetään, että tähän säännökseen perustuvat kuulemiset ovat kuulemisia, jotka suoritetaan tutkinnan kohteeseen liittyvien tietojen keräämistä varten, mikä edellyttää sitä, että tutkinta on käynnissä. Tästä säännöksestä ei sitä vastoin ilmene, että nämä kuulemiset on suoritettava sen tutkinnan virallisen alkamisajankohdan jälkeen, jonka unionin yleinen tuomioistuin on määrittänyt valituksenalaisen tuomion 186 kohdassa ajankohdaksi, jolloin komissio toteuttaa toimenpiteen, joka merkitsee moitetta kilpailusääntöjen rikkomisesta.
Toiseksi on todettava asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan 1 kohdan asiayhteydestä yhtäältä, että kyseinen artikla sisältyy tämän asetuksen V lukuun, joka koskee komission tutkintavaltuuksia. Tämän luvun säännösten soveltaminen ei kuitenkaan välttämättä edellytä sitä, että komissio toteuttaa toimenpiteen, joka merkitsee moitetta kilpailusääntöjen rikkomisesta.
Komissio voi siis kyseisen asetuksen 17 artiklan nojalla suorittaa alakohtaisia tutkintoja, jotka eivät edellytä sitä, että yritysten osalta toteutetaan ensin tällaisia toimenpiteitä.
Toisaalta on huomautettava, että asetuksen N:o 773/2004 2 artiklan 3 kohta, jonka mukaan ”komissio voi käyttää [asetuksen N:o 1/2003] V luvussa tarkoitettuja tutkintavaltuuksiaan ennen menettelyn aloittamista”, tukee tulkintaa, jonka mukaan kyseisessä luvussa lueteltuja komission tutkintavaltuuksia koskevia säännöksiä – mukaan lukien 19 artikla – voidaan joutua soveltamaan ennen kuin tutkinta on virallisesti aloitettu, toisin kuin valituksenalaisen tuomion 193 kohdasta ilmenee.
On totta, että asioissa, jotka johtivat valituksenalaisen tuomion 187 kohdassa mainittuihin 15.10.2002 annettuun tuomioon Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ja C‑254/99 P, EU:C:2002:582, 182 kohta) ja 21.9.2006 annettuun tuomioon Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied v. komissio (C‑105/04 P, EU:C:2006:592, 38 kohta), unionin tuomioistuin oli määrittänyt komission kilpailuasiassa aloittaman alustavan tutkinnan alkamisajankohdaksi sen ajankohdan, jolloin komissio ryhtyy unionin lainsäätäjän sille antamia valtuuksia käyttämällä toimenpiteisiin, jotka merkitsevät moitetta kilpailusääntöjen rikkomisesta ja joilla on merkittäviä vaikutuksia kilpailusääntöjen rikkomisesta epäiltyjen yritysten tilanteeseen.
Näiden tuomioiden taustalla olevat asiat koskivat kuitenkin hallinnollisen menettelyn alkamisajankohdan määrittämistä sen tarkastamiseksi, oliko komissio noudattanut käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatetta. Tämä tarkastaminen edellyttää, että tutkitaan, onko komissio toiminut ripeästi siitä ajankohdasta alkaen, jona se ilmoitti tutkinnasta yritykselle, jonka epäillään syyllistyneen unionin kilpailuoikeuden rikkomiseen.
Tätä ajankohtaa ei sitä vastoin voida ottaa huomioon sen määrittämiseksi, mistä lähtien komission on noudatettava asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan ja asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan säännöksistä, kun niitä luetaan yhdessä, johtuvaa velvollisuutta tallentaa kuulemiset.  Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa  Les Mousquetaires ja ITM Entreprises v. komissio (C‑682/20 P, EU:C:2022:578) 150 kohdassa todennut, yritys voi olla tällaisten kuulemisten aikana saatujen kolmansien osapuolten lausuntojen kohteena tästä tietämättään. Mainitun ajankohdan huomioon ottaminen merkitsisi siis sitä, että tallennusvelvollisuuden ja siihen liittyvien menettelyllisten takeiden, joista näissä säännöksissä säädetään kuultujen kolmansien osapuolten ja epäillyn yrityksen hyväksi, soveltamista olisi lykättävä siihen saakka, kunnes komissio toteuttaa toimenpiteen, jolla kyseiselle yritykselle ilmoitetaan siihen kohdistuvista epäilyistä. Tämän lykkäämisen vuoksi ennen tällaista toimenpidettä suoritetut kolmansien osapuolten kuulemiset eivät kuuluisi kuulemisten tallennusvelvollisuuden ja kolmansiin osapuoliin sovellettavien menettelyllisten takeiden soveltamisalaan.
Kolmanneksi ja viimeiseksi on todettava asetuksen N:o 1/2003 tarkoituksesta, että kyseisen asetuksen johdanto-osan 25 perustelukappaleesta ilmenee, että koska kilpailusääntöjen rikkomisen selville saaminen on yhä vaikeampaa, asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan 1 kohdalla pyritään täydentämään komission tutkintavaltuuksia siten, että komissio voi muun muassa kuulla kaikkia henkilöitä, joilla saattaa olla hyödyllisiä tietoja, ja tallentaa heidän lausuntonsa (ks. vastaavasti tuomio 6.9.2017, Intel v. komissio, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, 85 kohta). Kyseisessä perustelukappaleessa oleva ilmaisu ”rikkomisen selville saaminen” tukee kuitenkin tulkintaa, jonka mukaan myös komission alustavassa vaiheessa suorittamat kuulemiset tutkimuksen kohteeseen liittyvien aihetodisteiden hankkimiseksi kuuluvat asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan.
Lisäksi on täsmennettävä, että komissiolla on asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan 3 kohdan nojalla mahdollisuus tallentaa kuulemiset mihin tahansa muotoon. Komissio ei siis voi pätevästi väittää, että se, että sille asetetaan tallennusvelvollisuus, estäisi sitä hankkimasta ja käyttämästä aihetodisteita, kun ne voivat olla vain suullisessa muodossa, ja vaarantaisi tutkintojen tehokkuuden viivästyttämällä tarkastuksen ajankohtaa. Komissio ei myöskään voi väittää, että tällaisella velvollisuudella on ehkäisevä vaikutus, koska komissiolla on mahdollisuus suojella kuultujen henkilöiden henkilöllisyyttä.
Näin ollen on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen tuomion 193 kohdassa, että asetuksen N:o 1/2003 soveltamisalan ulkopuolelle on jätettävä kuulemiset, joiden aikana on hankittu aihetodisteita, jotka ovat sittemmin perustana päätökselle, jolla yritys määrätään tarkastettavaksi, sillä perusteella, että tällöin ei ollut vielä aloitettuna mitään kyseisen asetuksen V luvussa tarkoitettua tutkintaa, koska komissio ei ole toteuttanut toimenpidettä, joka merkitsee kyseisen yrityksen osalta moitetta kilpailusääntöjen rikkomiseen syyllistymisestä. Sen määrittämiseksi, kuuluivatko nämä kuulemiset asetuksen soveltamisalaan, unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt tutkia, pyrittiinkö niillä keräämään tutkinnan kohteeseen liittyviä tietoja, kun otetaan huomioon niiden sisältö ja asiayhteys.
Kuten valituksenalaisen tuomion 198 kohdasta ilmenee, unionin yleinen tuomioistuin katsoi nyt käsiteltävässä tapauksessa, ettei tavarantoimittajien kuulemisista saatuja aihetodisteita voitu sivuuttaa siihen perustuvan muotovirheen vuoksi, ettei asetuksen N:o 1/2003 19 artiklassa ja asetuksen N:o 773/2004 3 artiklassa säädettyä tallennusvelvollisuutta ollut noudatettu, erityisesti koska nämä kuulemiset olivat tapahtuneet ennen asetuksen N:o 1/2003 mukaisen tutkinnan aloittamista ja koska ne eivät merkinneet valittajien eivätkä varsinkaan tavarantoimittajien osalta mitään moitetta kilpailusääntöjen rikkomiseen syyllistymisestä.
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa  Les Mousquetaires ja ITM Entreprises v. komissio (C‑682/20 P, EU:C:2022:578) 155 kohdassa huomauttanut, tältä osin on kuitenkin riittävää todeta, että kun komissio suorittaa kuulemisia, joiden kohde on määritelty ennalta ja joilla pyritään avoimesti saamaan tietoja tiettyjen markkinoiden toiminnasta ja markkinatoimijoiden käyttäytymisestä mahdollisen kilpailusääntöjä rikkovan käyttäytymisen selville saamiseksi tai sen tällaista käyttäytymistä koskevien epäilyjen vahvistamiseksi, komissio käyttää asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan mukaista valtuuttaan kirjata lausumia.
Tavarantoimittajien kuulemiset kuuluivat siis asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, ja komission oli tallennettava nämä lausumat asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan nojalla.
Tästä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen tuomion 198 kohdassa, että asetuksen N:o 1/2003 19 artiklassa ja asetuksen N:o 773/2004 3 artiklassa säädettyä tallennusvelvollisuutta ei sovellettu tavarantoimittajien kuulemisiin ja että näistä kuulemisista saatuihin aihetodisteisiin ei liittynyt muotovirhettä.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että ensimmäinen valitusperuste on perusteltu ja että valitus on näin ollen hyväksyttävä ja valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman 2 kohta on kumottava, eikä muista valitusperusteista ole tarpeen lausua. Tämän johdosta myös oikeudenkäyntikuluja koskeva valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman 3 kohta on kumottava.

Unionin yleisessä tuomioistuimessa nostettu kanne
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään, että kun unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisu kumotaan, unionin tuomioistuin voi itse ratkaista riidan lopullisesti, jos asia on ratkaisukelpoinen.
Tilanne on tällainen nyt käsiteltävässä asiassa.
On siis tutkittava väite, jonka valittajat ovat esittäneet unionin yleisessä tuomioistuimessa kotirauhaa koskevan oikeuden loukkaamiseen liittyvän kanneperusteensa yhteydessä ja joka perustuu lähinnä siihen, että tavarantoimittajien kuulemisista saadut aihetodisteet on sivuutettava, koska komissio ei ole noudattanut asetuksen N:o 1/2003 19 artiklaa eikä asetuksen N:o 773/2004 3 artiklaa.
Valittajat esittävät tämän väitteensä tueksi, että tavarantoimittajien kuulemisista laaditut pöytäkirjat eivät olleet näiden säännösten mukaisia tallenteita, koska komissio oli laatinut ne yksipuolisesti ja koska kuulemisia ei näissä pöytäkirjoissa ollut tallennettu kokonaisuudessaan.
Komissio väittää puolestaan, että se on täyttänyt tallennusvelvollisuutensa laatimalla kattavat pöytäkirjat, jotka ilmentävät tarkasti tavarantoimittajien lausumien sisältöä, ja liittämällä ne asiakirja-aineistoon virallisella tunnistenumerolla. Tämän tyyppinen pöytäkirja on yksi niistä tallennuksen muodoista, joihin komissio voi asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan 3 kohdan nojalla turvautua, samalla tavoin kuin äänitallenne tai audiovisuaalinen tallenne tai sanatarkka transkriptio.
Tältä osin on todettava, että asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan 3 kohdan ensimmäinen virke, jossa täsmennetään, että komissio ”voi tallentaa kuultavien henkilöiden lausumat mihin tahansa muotoon”, merkitsee sitä, että jos komissio päättää kuullun henkilön suostumuksella järjestää kuulemisen asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan 1 kohdan perusteella, sen on tallennettava tämä kuuleminen kokonaisuudessaan tämän kuitenkaan rajoittamatta komissiolle tallentamisen muodon osalta annettua valinnanvapautta (tuomio 6.9.2017, Intel v. komissio, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, 90 kohta).
Asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan 3 kohdan toisesta ja kolmannesta virkkeestä ilmenee lisäksi, että komission on annettava jäljennös tallenteesta kuultavan henkilön saataville tämän hyväksyttäväksi ja asetettava tarvittaessa määräaika, jonka kuluessa kuultu henkilö voi ilmoittaa sille lausumaan tehtävistä mahdollisista korjauksista.
Nyt käsiteltävässä tapauksessa komissio ei ole väittänyt eikä varsinkaan näyttänyt toteen, että se olisi antanut laatimansa pöytäkirjat tavarantoimittajien saataville näiden hyväksyttäviksi.
Asetuksen N:o 1/2003 19 artiklassa, luettuna yhdessä asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan 3 kohdan kanssa, asetetulla komission velvollisuudella antaa jäljennös tallenteesta kuultavan henkilön saataville tämän hyväksyttäväksi pyritään erityisesti varmistamaan kuullun henkilön antamien lausumien aitous varmistamalla, että nämä lausumat ovat tosiasiallisesti hänen antamiaan ja että tallenteen sisältö ilmentää tarkasti ja kokonaisuudessaan kyseisiä lausumia eikä komission niistä tekemää tulkintaa.
Sellaisen aihetodisteen osalta, joka perustuu lausumaan, jonka komissio on ottanut vastaan noudattamatta tätä asetuksen N:o 1/2003 19 artiklassa, luettuna yhdessä asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan 3 kohdan kanssa, asetettua vaatimusta, on siis katsottava, ettei sitä voida hyväksyä ja että se on siis sivuutettava.
Näiden täysin sisäisten pöytäkirjojen ei siten voida katsoa täyttävän asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan 3 kohdan, jota sovelletaan asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan soveltamisalaan kuuluviin kuulemisiin, vaatimuksia.
Tätä toteamusta ei voida horjuttaa 26.9.2018 annetun tuomion Infineon Technologies v. komissio (C‑99/17 P, EU:C:2018:773), johon komissio on istunnossa vedonnut, 65–69 kohdalla.
Unionin tuomioistuin tosin katsoi kyseisessä tuomiossa, että unionin oikeudessa vallitseva periaate on vapaan todistusharkinnan periaate, josta seuraa, että ainoa merkityksellinen kriteeri sääntöjenmukaisesti esitettyjen todisteiden todistusarvon arvioimiseksi on niiden uskottavuus ja että todisteen todistusarvoa olisi näin ollen arvioitava kokonaisvaltaisesti, joten todisteen aitoudesta esitetyt pelkät epäilyt, joita ei ole tuettu, eivät riitä kyseenalaistamaan sen uskottavuutta (tuomio 26.9.2018, Infineon Technologies v. komissio, C‑99/17 P, EU:C:2018:773, 65–69 kohta).
Kyseisen tuomion taustalla olleessa asiassa todiste, jonka aitous oli kyseenalaistettu, oli kuitenkin yrityksen sisäinen sähköpostiviesti eikä komission asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan, luettuna yhdessä asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan 3 kohdan kanssa, vastaisesti vastaanottaman lausuman tallenne.
Vapaan todistusharkinnan periaatteeseen ei siis voida vedota komission asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan nojalla vastaanottamien lausumien tallentamiseen sovellettavien muotosääntöjen sivuuttamiseksi. Tältä osin on huomautettava, että sen toteaminen, että aihetodisteita hankittaessa on syyllistytty sääntöjenvastaisuuteen asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan, luettuna yhdessä asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan 3 kohdan kanssa, kannalta, johtaa siihen, ettei komissio voi käyttää näitä aihetodisteita menettelyn myöhemmässä vaiheessa (ks. analogisesti tuomio 18.6.2015, Deutsche Bahn ym. v. komissio, C‑583/13 P, EU:C:2015:404, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Koska nyt käsiteltävässä tapauksessa – kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa  Les Mousquetaires ja ITM Entreprises v. komissio (C‑682/20 P, EU:C:2022:578) 208 kohdassa todennut – tavarantoimittajien kuulemisista saadut tiedot muodostivat olennaisen osan aihetodisteista, joihin riidanalainen päätös perustuu, ja koska niitä rasittaa muotovirhe sen vuoksi, ettei asetuksen N:o 773/2004 3 artiklassa säädettyä tallennusvelvollisuutta ole noudatettu, on pääteltävä, ettei komissiolla ollut riidanalaisen päätöksen antamisajankohtana käytössään riittävän painavia aihetodisteita, joita sillä oli oikeus käyttää ja jotka oikeuttivat kyseisen päätöksen 1 artiklan a alakohdassa esitetyt olettamat. Kaiken edellä esitetyn perusteella mainittu päätös on kumottava kokonaisuudessaan.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan on niin, että jos valitus hyväksytään ja unionin tuomioistuin itse ratkaisee riidan lopullisesti, se tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista.
Kyseisen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla sovelletaan valituksen käsittelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.  Koska valittajat ovat vaatineet komission velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska tämä on hävinnyt asian, komissio on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan lisäksi valittajille tämän valituksen yhteydessä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut. Koska riidanalainen päätös kumotaan, komissio velvoitetaan lisäksi korvaamaan kaikki valittajille asian käsittelystä ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 4 kohdassa määrätään, että jos ensimmäisessä oikeusasteessa väliintulijana esiintynyt ei ole valittanut ratkaisusta, se voidaan velvoittaa vastaamaan oikeudenkäyntikuluista muutoksenhakuasteessa vain, jos se on osallistunut asian käsittelyn kirjalliseen tai suulliseen vaiheeseen unionin tuomioistuimessa. Jos tässä tarkoitettu asianosainen osallistuu oikeudenkäyntiin, unionin tuomioistuin voi määrätä, että se vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan. Koska neuvosto, joka esiintyi ensimmäisessä oikeusasteessa väliintulijana, on osallistunut asian käsittelyn kirjalliseen ja suulliseen vaiheeseen unionin tuomioistuimessa, on päätettävä, että se vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan sekä muutoksenhakuasteessa että ensimmäisessä oikeusasteessa.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Unionin yleisen tuomioistuimen 5.10.2020 antaman tuomion Casino, Guichard-Perrachon ja AMC vastaan komissio (T
‑
249/17, EU:T:2020:458
)
tuomiolauselman 2 kohta kumotaan.
2)
Unionin yleisen tuomioistuimen 5.10.2020 antaman tuomion Casino, Guichard-Perrachon ja AMC vastaan komissio (T
‑
249/17, EU:T:2020:458
)
tuomiolauselman 3 kohta kumotaan siltä osin kuin siinä on tehty ratkaisu oikeudenkäyntikuluista.
3)
9.2.2017 annettu komission päätös C(2017) 1054 final, jolla Casino ja kaikki suoraan tai välillisesti sen määräysvallassa olevat yhtiöt määrätään suostumaan tarkastukseen neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 20 artiklan 1 ja 4 kohdan nojalla (AT.40466 – Tute 1), kumotaan.
4)
Euroopan komissio velvoitetaan vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan lisäksi Casinolle, Guichard-Perrachon SA:lle ja Achats Marchandises Casino SAS:lle (AMC) asian käsittelystä sekä ensimmäisessä oikeusasteessa että muutoksenhakuasteessa aiheutuneet kulut.
5)
Euroopan unionin neuvosto vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan sekä ensimmäisessä oikeusasteessa että muutoksenhakuasteessa.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.