CELEX: 62021CJ0097
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Daň z pridanej hodnoty (DPH)
Smernica 2006/112/ES
Článok 273
Nevydanie daňového pokladničného dokladu
Charta základných práv Európskej únie
Článok 50
Zásada ne bis in idem
Kumulácia správnych sankcií trestnoprávnej povahy pri jednom skutku
Článok 49 ods. 3
Proporcionalita trestov
Článok 47
Právo na účinný prostriedok nápravy
Rozsah súdneho preskúmania týkajúceho sa predbežného výkonu sankcie

Návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  sa  týka  výkladu článku 273  smernice  Rady  2006/112/ES z 28. novembra  2006 o spoločnom  systéme  dane z pridanej  hodnoty  (Ú. v. EÚ L 347,  2006,  s. 1,  ďalej  len  „smernica o DPH“),  ako  aj článku 47, článku 49  ods. 3 a článku 50  Charty  základných  práv  Európskej  únie  (ďalej  len  „Charta“).
Tento  návrh  bol  podaný v rámci  sporu  medzi  spoločnosťou  MV – 98  na  jednej  strane a Načalnik  na  otdel  „Operativni  dejnosti“–  Sofia v glavna  direkcija  „Fiskalen  kontrol“  pri  Centralno upravlenie  na  Nacionalna  agencija  za  prichodite  (vedúci  oddelenia  „Operatívne  činnosti“ – mesto  Sofia,  generálneho  riaditeľstva  „Daňová  kontrola“  ústrednej  správy  Národnej  agentúry  pre  verejné  príjmy,  Bulharsko)  na  druhej  strane  vo  veci  opatrenia  spočívajúceho v zapečatení  obchodného  priestoru, v ktorom  MV – 98  predala  jedno balenie  cigariet,  pričom  nevydala  daňový  pokladničný  doklad.

Právny rámec

Právo

Únie
Podľa článku 2 ods. 1 písm. a)  smernice o DPH  podlieha  dani z pridanej  hodnoty  (DPH)  podlieha  poskytovanie  služieb  za  protihodnotu  na  území  členského  štátu  zdaniteľnou  osobou,  ktorá  koná  ako  taká.
Článok 273  tejto  smernice  stanovuje:
„Členské  štáty  môžu  uložiť  iné  povinnosti,  ktoré  považujú  za  potrebné  na  riadny  výber  DPH a na  predchádzanie  daňovým  podvodom,  pod  podmienkou,  že  splnia  požiadavku  rovnakého  zaobchádzania s transakciami  uskutočňovanými  na  vnútroštátnej  úrovni a s transakciami  uskutočňovanými  medzi  členskými  štátmi  zdaniteľnými  osobami, a pod  podmienkou,  že  tieto  povinnosti  nepovedú  pri  obchode  medzi  členskými  štátmi k formalitám  spojeným s prechodom  hraníc.
Možnosť  ustanovená v prvom  pododseku  sa  nesmie  použiť  na  uloženie  ďalších  povinností  fakturácie  ako  tých,  ktoré  sú  stanovené v kapitole  3.“

Bulharské

právo

Zákon o DPH
Článok 118  ods. 1  Zakon  za  danăk  vărchu  dobavenata  stojnost  (zákon o dani z pridanej  hodnoty) z 21. júla  2006  (DV  č. 63  zo  4. augusta  2006,  s. 8), v znení  uplatniteľnom  na  skutkové  okolnosti  vo  veci  samej  (ďalej  len  „zákon o DPH“),  stanovuje:
„Každá  osoba,  ktorá  je  alebo  nie  je  zaregistrovaná  na  účely  tohto  zákona,  je  povinná  zaregistrovať a písomne  zúčtovať  dodávky a predaje,  ktoré  uskutočnila v obchodných  priestoroch, a to  vystavením  daňového  pokladničného  dokladu  vyhotoveného  registračným  zariadením  (pokladničný  blok)  alebo  pokladničného  dokladu  vyhotoveného  integrovaným  automatizovaným  systémom  riadenia  podniku  (systémový  blok), a to  či  už  je  alebo  nie  je  potrebné  predložiť  iný  daňový  doklad.  Príjemca  musí  dostať  pokladničný  blok  alebo  systémový  blok a uchovať  si  ho,  až  kým  neopustí  priestor  obchodu.“
Článok 185  ods. 1 a 2  tohto  zákona  stanovuje:
„1.      Za  nevydanie  dokladu  uvedeného v článku 118  ods. 1  sa  uloží  fyzickým  osobám,  ktoré  nie  sú  predajcovia,  pokuta  od  100  do  500  bulharských  levov  [BGN],  právnickým  osobám a individuálnym  predajcom  peňažná  sankcia  vo  výške  500  až  2 000 BGN.
2.      Okrem  prípadov  uvedených v odseku  1  sa  každému,  kto  spácha  alebo  umožní  spáchať  delikt  uvedený v článku 118  alebo v právnom  predpise k tomuto  článku,  uloží  pokuta  od  300  do  1 000 BGN,  pokiaľ  ide o fyzické  osoby,  ktoré  nie  sú  predajcovia,  alebo  peňažný  trest  vo  výške  od  3 000  do  10 000 BGN,  pokiaľ  ide  o právnické  osoby a individuálnych  predajcov.
Ak  delikt  nemá  za  následok  neuvedenie  daňových  príjmov,  uložia  sa  sankcie  uvedené v odseku  1.“
Článok 186  uvedeného  zákona  uvádza:
„1.      Správne  donucovacie  opatrenie  spočívajúce v zapečatení  obchodného  priestoru  najviac  na  30  dní,  bez  ohľadu  na  stanovené  pokuty  alebo  peňažné  sankcie,  sa  vzťahuje  na  osobu,  ktorá:
(1)      nekoná v súlade s postupom
a)      vydania  príslušného  dokladu o predaji v súlade s postupom  stanoveným  pre  dodanie/predaj.
…
3.      Správne  donucovacie  opatrenie  podľa  odseku  1  sa  uplatňuje  vo  forme  odôvodneného  príkazu  oddelenia  príjmov  alebo  úradníka  splnomocneného  týmto  oddelením.
4.      Proti  príkazu  uvedenému v odseku  3  možno  podať  opravný  prostriedok v súlade s postupom  stanoveným v Správnom  poriadku.“
Článok 187  ods. 1 a 4  tej  istej  smernice  znie:
„1.      V prípade  uplatnenia  správneho  donucovacieho  opatrenia  stanoveného v článku 186  ods. 1  sa  tiež  zakazuje  vstup  do  priestoru  alebo  do  priestorov  osoby a majetok  nachádzajúci  sa v týchto  priestoroch a v priľahlých  skladoch  je  odstránený  osobou  alebo  jej  splnomocneným  zástupcom.  Opatrenie  sa  vzťahuje  na  priestor  alebo  priestory, v ktorých  boli  zistené  porušenia,  vrátane  prípadu  správy  priestoru  alebo  priestorov  treťou  osobou v čase  zapečatenia,  ak  táto  tretia  osoba  vie,  že  priestor  bude  zapečatený.  Národná  agentúra  pre  verejné  príjmy  uverejňuje  na  svojej  internetovej  stránke  zoznamy  obchodných  priestorov,  ktoré  majú  byť  zapečatené, a miesto  kde  sa  nachádzajú.  Predpokladá  sa,  že  osoba  vie o zapečatení  priestoru,  ak  je  oznámenie o zapečatení  trvalo  umiestnené  na  priestoroch  alebo  ak  sú  informácie o obchodných  priestoroch,  ktoré  sa  majú  zapečatiť, a o tom,  kde  sa  nachádzajú,  uverejnené  na  internetovej  stránke  daňového  úradu.
…
4.      Na  návrh  osoby,  ktorá  sa  dopustila  deliktu, a pod  podmienkou,  že  táto  osoba  predloží  dôkaz o zaplatení  celej  pokuty  alebo  peňažnej  sankcie,  orgán  zruší  správne  donucovacie  opatrenie,  ktoré  uložil.  Odstránenie  pečate  je  podmienené  povinnosťou  spolupráce  zo  strany  osoby,  ktorá  sa  dopustila  deliktu.  Pri  opakovanom  porušení  nie  je  povolené  odstrániť  pečať z priestoru  pred  uplynutím  lehoty  jedného  mesiaca  od  jeho  zapečatenia.“
Podľa  článku 188  zákona o DPH:
„Správne  donucovacie  opatrenie  uvedené v článku 186  ods. 1  podlieha  predbežnému  výkonu  za  podmienok  stanovených v Správnom  poriadku.“
Článok 193  tohto  zákona  uvádza:
„1.      Zákon o správnych  deliktoch a správnych  sankciách  upravuje  zistenie  porušení  tohto  zákona a jeho  vykonávacích  predpisov,  prijímanie a výkon  rozhodnutí o uložení  správnych  sankcií,  ako  aj  opravné  prostriedky  proti  týmto  rozhodnutiam.
2.      Zistenia o porušení  vyhotoví  oddelenie  pre  príjmy a rozhodnutia o uložení  správnych  sankcií  prijíma  výkonný  riaditeľ  Národnej  agentúry  pre  verejné  príjmy  alebo  úradník,  ktorý  bol  na  to  splnomocnený.“

Správny poriadok
Podľa  článku 6  ods. 5  Administrativnoprocesualen  kodex  (Správny  poriadok)  (DV č. 30 z 11. apríla 2006), v znení uplatniteľnom na skutkový stav vo veci samej, sa  správne  orgány  musia  zdržať  prijímania  aktov a konaní,  ktoré  by  mohli  spôsobiť  zjavne  neprimeranú  ujmu  vo  vzťahu k sledovanému  cieľu.
Článok 60  tohto  poriadku  stanovuje:
„Správny  akt  obsahuje  uznesenie o jeho  predbežnom  výkone,  ak  si  to  vyžaduje  život  alebo  zdravie  občanov s cieľom  chrániť  osobitne  dôležité  záujmy  štátu  alebo  verejnosti,  ak  hrozí,  že  výkon  rozhodnutia  bude  zmarený  alebo  značne  sťažený,  alebo  ak  omeškanie s výkonom  rozhodnutia  môže  spôsobiť  vážnu  alebo  ťažko  napraviteľnú  ujmu,  alebo  na  žiadosť  niektorého z účastníkov  konania  na  ochranu  niektorého z jeho  záujmov,  ktoré  sú  pre  neho  osobitne  dôležité. V tomto  poslednom  uvedenom  prípade  správny  orgán  vyžaduje  zodpovedajúcu  záruku.
2.      Uznesenie o predbežnom  výkone  rozhodnutia  musí  byť  odôvodnené.
…
5.      Proti  uzneseniu o povolení  alebo  zamietnutí  predbežného  výkonu  možno  podať  žalobu  prostredníctvom  správneho  orgánu  na  súde  do  troch  dní  od  doručenia  uznesenia  bez  ohľadu  na  to,  či  proti  správnemu  aktu  je  alebo  nie  je  podaná  žaloba.
6.      Žalobu  preskúma  čo  najskôr  poradný  senát  bez  doručenia  kópií  žaloby účastníkom konania.  Žaloba  nemá  odkladný  účinok  na  predbežný  výkon  rozhodnutia,  ale  súd  môže  odložiť  predbežný  výkon  až  do  právoplatného  rozhodnutia o žalobe.
7.      Ak  súd  zruší  napadnuté  uznesenie,  rozhodne  vo  veci  samej.  Ak  sa  predbežný  výkon  zruší,  správny  orgán  obnoví  situáciu,  ktorá  existovala  pred  výkonom.
8.      Proti  uzneseniu  súdu  možno  podať  odvolanie.“
Podľa  článku 128  ods. 1 bodu 1 uvedeného  poriadku  majú  správne  súdy  právomoc  rozhodovať  vo  veciach, v ktorých  sa  navrhuje  najmä  zmena  alebo  zrušenie  správnych  aktov.
Článok 166  toho  istého  poriadku s názvom  „Pozastavenie  výkonu  správneho  aktu“ v odsekoch  1 a 2  stanovuje:
„1.      Žalobou  sa  odkladá  výkon  správneho  aktu.
2.      V každom  štádiu  konania  až  do  nadobudnutia  právoplatnosti  rozsudku  môže  súd  na  návrh  žalobcu  nariadiť  odklad  predbežného  výkonu  povoleného  právoplatným  uznesením  orgánu,  ktorý  vydal  akt  uvedený v článku 60  ods. 1,  ak  predbežný  výkon  môže  žalobcovi  spôsobiť  vážnu  alebo  ťažko  napraviteľnú  ujmu. …“

Zákon o správnych deliktoch a správnych sankciách
Podľa  článku 22  Zakon  za  administrativnite  narušenia i nakazania  (zákon  správnych  deliktoch a správnych  sankciách)  (DV  č. 92 z 28. novembra  1969), v znení  uplatniteľnom  na  skutkové  okolnosti  vo  veci  samej  (ďalej  len  „zákon o správnych  deliktoch a správnych  sankciách“),  možno  uplatniť  správne  donucovacie  opatrenia s cieľom  zabrániť  správnym  deliktom a zastaviť  ich,  ako  aj  zabrániť  ich  škodlivým  dôsledkom a odstrániť  ich.
Článok 27  ods. 1,  2,  4 a 5  tohto  zákona  stanovuje:
„1.      Správna  sankcia  sa  stanoví v súlade s ustanoveniami  tohto  zákona v medziach  stanovených  pre  spáchaný  delikt.
2.      Pri  určovaní  sankcie  sa  zohľadní  závažnosť  deliktu,  dôvody  jeho  spáchania a ďalšie  poľahčujúce a priťažujúce  okolnosti,  ako  aj  majetkové  pomery  páchateľa.
…
4.      Okrem  prípadov  uvedených v článku 15  ods. 2  sankcie  uložené  za  delikty  nemožno  nahradiť  miernejšími  sankciami.
5.      Nie  je  dovolené  ani  uložiť  sankciu,  ktorá  nedosahuje  stanovenú  minimálnu  sankciu,  či  už  ide o pokutu  alebo o dočasné  odňatie  práva  vykonávať  povolanie  alebo  určitú  činnosť.“
V súlade s článkom 59  uvedeného  zákona  možno  proti  rozhodnutiu o uložení  správnej  sankcie  podať  žalobu  na  Rajonen  săd  (okresný  súd) v lehote  jedného  týždňa  od  jeho  oznámenia.

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
MV – 98,  ktorej  hlavnou  činnosťou  je  nákup a ďalší  predaj  tovaru,  ako  sú  cigarety,  prevádzkuje  na  tento  účel  obchodný  priestor v Goce  Delčev  (Bulharsko).
Dňa  9. októbra  2019  pri  kontrole  vykonanej v tomto  priestore  bulharský  daňový  úrad  konštatoval,  že  MV – 98  nezaregistrovala  predaj  jedného balenia  cigariet v hodnote  5,20 BGN  (približne  2,60  eura) a nevydala  daňový  pokladničný  doklad  vzťahujúci  sa  na  tento  predaj.  Za  tento  správny  delikt  bola  vyhotovená  zápisnica  podľa  článku 118  ods. 1  zákona o DPH.
Daňový  úrad  na  jednej  strane v súlade s článkom 185  zákona o DPH  uložil  spoločnosti  MV – 98  peňažnú  sankciu a na  druhej  strane  na  základe  článku 186  toho  istého  zákona  prijal  správne  donucovacie  opatrenie  spočívajúce v zapečatení  dotknutých  priestorov  na  dobu  14  dní.  Toto  posledné  uvedené  opatrenie  bolo  spojené s predbežným  vykonávacím  povolením  vydaným  uznesením  na  základe  článku 60  Správneho  poriadku,  keďže  tento  správny  orgán  dospel k záveru,  že  tento  predbežný  výkon  je  nevyhnutný  na  ochranu  záujmov  štátu a najmä  záujmov  štátnej  pokladnice.
MV – 98  podala  proti  opatreniu  spočívajúcemu v zapečatení  žalobu  na  vnútroštátny  súd,  ktorý  podal  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania, s tvrdením,  že  toto  opatrenie  bolo  neprimerané  vzhľadom  na  minimálnu  hodnotu  dotknutého  predaja a na  skutočnosť,  že  išlo o jej  prvé  porušenie  článku 118  ods. 1  zákona o DPH.
Po  tom,  čo  vnútroštátny  súd  konštatoval,  že  zákon o DPH  preberá  ustanovenia  smernice o DPH a vykonáva  právo  Únie,  si  kladie  otázku v súvislosti  so  súladom  systému  zavedeného  článkom 185 a článkom 186  uvedeného  zákona s článkom 50  Charty.
V tejto  súvislosti  vnútroštátny  súd  uvádza,  že v prípade  porušenia  článku 118  ods. 1  zákona o DPH  tento  zákon v článku 185  stanovuje  nielen  uloženie  peňažnej  sankcie,  ale  aj  povinnosť  uložiť z dôvodu  tých  istých  skutkov  donucovacie  opatrenie  spočívajúce v zapečatení  dotknutých  priestorov.  Tento  súd  dodáva,  že  tak  peňažná  sankcia,  ako  aj  zapečatenie  majú  trestnoprávnu  povahu v zmysle článku 50  Charty a judikatúry  Súdneho  dvora,  najmä  rozsudku z 5. júna  2012,  Bonda  (C‑489/10,  EU:C:2012:319).  Vărchoven  administrativen  săd  (Najvyšší  správny  súd,  Bulharsko)  navyše  tiež  priznal  zapečateniu  represívny  charakter.
Peňažná  sankcia a zapečatenie  sa  však  ukladajú  na  základe  odlišných a samostatných  konaní.  Okrem  toho,  hoci  tieto  dve  opatrenia  možno  napadnúť  žalobou,  patria  do  právomoci  rôznych  súdov, a to  okresného  súdu,  pokiaľ  ide o peňažnú  sankciu, a správneho  súdu,  pokiaľ  ide o zapečatenie.  Vnútroštátny  súd v tejto  súvislosti  uvádza,  že  bulharské  procesné  pravidlá  nestanovujú  možnosť  prerušiť  konanie  až  do  ukončenia  druhého  konania,  takže  neexistuje  koordinačný  mechanizmus  umožňujúci  zaručiť  dodržanie  požiadavky  proporcionality  vo  vzťahu k závažnosti  spáchaného  deliktu.  Systém  zavedený  článkami 185 a 186  zákona o DPH  tak  nezodpovedá  kritériám  stanoveným v judikatúre  Súdneho  dvora,  najmä v rozsudku z 20. marca 2018,  Menci  (C‑524/15,  EU:C:2018:197).
Napokon  sa  vnútroštátny  súd  pýta,  či  súdne  preskúmanie  uznesenia o predbežnom  výkone  opatrenia  spočívajúceho v zapečatení  spĺňa  požiadavky článku 47  Charty. V tejto  súvislosti  vysvetľuje,  že  súd,  ktorý  rozhoduje o žalobe  proti  takémuto  uzneseniu,  nemôže  opätovne  preskúmať  skutkové  okolnosti,  ktoré  sa  považujú  za  preukázané,  pokiaľ  sú  uvedené v zápisnici  vyhotovenej  daňovým  úradom v nadväznosti na kontrolu uskutočnenú v obchodnom priestore.  Súd,  ktorému  bola  vec  predložená,  tak  môže  len  pristúpiť k zváženiu  medzi  ochranou  záujmov  štátu a rizikom  vážnej alebo ťažko  napraviteľnej  ujmy  pre  dotknutú  osobu.
V tomto  kontexte  Administrativen  săd – Blagoevgrad  (Správny  súd  Blagoevgrad,  Bulharsko)  rozhodol  prerušiť  konanie a položiť  Súdnemu  dvoru  tieto  prejudiciálne  otázky:
„1.      Majú  sa článok 273  [smernice o DPH] a článok 50  [Charty]  vykladať v tom  zmysle,  že  nebránia  vnútroštátnej  právnej  úprave, o akú  ide v konaní  vo  veci  samej,  podľa  ktorej  sa  správne  konanie o nariadenie  správneho  donucovacieho  opatrenia a správne  konanie  trestnoprávnej  povahy o uloženie  peňažnej  sankcie  za  ten  istý  skutok  spočívajúci v nezaregistrovaní  predaja  tovaru a v jeho  nezaúčtovaní  vydaním  dokladu o predaji,  môžu  voči  tej  istej  osobe  kumulovať?
V prípade  kladnej  odpovede,  majú  sa článok 273  smernice  [o DPH] a článok 52  ods. 1  [Charty]  vykladať v tom  zmysle,  že  bránia  vnútroštátnej  právnej  úprave, o akú  ide v konaní  vo  veci  samej,  podľa  ktorej  sa  správne  konanie o nariadenie  správneho  donucovacieho  opatrenia a správne  konanie  trestnoprávnej  povahy o uloženie  peňažnej  sankcie  za  jediný  skutok  spočívajúci v tom,  že  predaj  tovaru  nebol  nezaregistrovaný a zúčtovaný  na  základe  vydania  dokladu o predaji,  môžu  voči  tej  istej  osobe  kumulovať,  zaťali  čo  táto  právna  úprava  orgánom  príslušným  viesť  obe  konania a súdom  neukladá  povinnosť  zaručiť  účinné  uplatnenie  zásady  primeranosti s prihliadnutím  na  prísnosť  všetkých  kumulovaných  opatrení  vo  vzťahu k závažnosti  konkrétneho  deliktu?
2.      Ak  sa v prejednávanej  veci  nepotvrdí  uplatniteľnosť  [článku]  50 a [článku]  52  ods. 1  [Charty],  majú  sa článok 273  [smernice o DPH] a článok 49  ods. 3  Charty  vykladať v tom  zmysle,  že  nepovoľujú  vnútroštátnu  právnu  úpravu,  akou  je  ustanovenie  článok 186  ods. 1  [zákona o DPH],  ktorý  okrem  uloženia  peňažnej  sankcie  podľa  článku 185  ods. 2  [tohto  zákona]  stanovuje  uplatnenie  správneho  donucovacieho  opatrenia  ‚zapečatenia  obchodného  priestoru‘  na  dobu  najviac  30  dní  voči  tej  istej  osobe  za  ten  istý  skutok  spočívajúci v nezaregistrovaní  predaja  tovaru a jeho  nezúčtovaní  na  základe  vydania  dokladu o predaji?
3.      Má  sa článok 47  ods. 1  [Charty]  vykladať v tom  zmysle,  že  nepovoľuje  opatrenia,  ktoré  vnútroštátny  zákonodarca  prijal  na  účely  ochrany  záujmu  uvedeného v článku 273  [smernice o DPH],  ako  je  predbežná  vykonateľnosť  správneho  donucovacieho  opatrenia  ‚zapečatenie  obchodného  priestoru‘  na  dobu  najviac  30  dní  na  účely  ochrany  údajného  verejného  záujmu,  ak  sa  súdna  právna  ochrana  pred  predbežným  výkonom  obmedzuje  len  na  posúdenie  namietaného  porovnateľného  súkromného  záujmu?“

O prejudiciálnych otázkach

O
prvej

otázke
Svojou  prvou  otázkou  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  sa  majú článok 273  smernice o DPH a článok 50  Charty  vykladať v tom  zmysle,  že  bránia  vnútroštátnej  právnej  úprave,  podľa  ktorej  zdaniteľnej  osobe  možno  za  to  isté  nesplnenie  daňovej  povinnosti a po  skončení  odlišných a samostatných  konaní  uložiť  opatrenie  spočívajúce v peňažnej  sankcii a opatrenie  spočívajúce v zapečatení  obchodného  priestoru,  pričom  uvedené  opatrenia  možno  napadnúť  žalobou  na  odlišných  súdoch.

O prípustnosti
Komisia  tvrdí,  že  prvá  otázka  je  neprípustná z dôvodu,  že  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  nespĺňa  požiadavky  uvedené v článku 94  Rokovacieho  poriadku  Súdneho  dvora,  keďže  pokiaľ  ide o peňažnú  sankciu  uloženú  žalobkyni  vo  veci  samej,  vnútroštátny  súd  dostatočne  presne  nestanovil  právny a skutkový  rámec  sporu  vo  veci  samej.
Podľa článku 94 písm. a) a b)  rokovacieho  poriadku  musí  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  obsahovať  „stručné  zhrnutie  predmetu  sporu,  ako  aj  relevantné  skutočnosti,  ktoré  zistil  vnútroštátny  súd,  alebo  aspoň  zhrnutie  skutkového  stavu, z ktorého  prejudiciálne  otázky  vychádzajú“,  ako  aj  „znenie  vnútroštátnych  právnych  predpisov,  ktoré  možno v danom  prípade  použiť, a prípadne  príslušnú  vnútroštátnu  judikatúru“.
Podľa  judikatúry  Súdneho  dvora  informácie  obsiahnuté v návrhoch  na  začatie  prejudiciálneho  konania  neslúžia  iba  na  to,  aby  Súdnemu  dvoru  umožnili  poskytnúť  užitočné  odpovede,  ale  aj  na  to,  aby  vládam  členských  štátov,  ako  aj  ďalším  dotknutým  subjektom  bola  poskytnutá  možnosť  predložiť  pripomienky v súlade s článkom 23  Štatútu  Súdneho  dvora  Európskej  únie.  Je  potrebné  dbať o to,  aby  bola  táto  možnosť  zachovaná,  vzhľadom  na  to,  že  podľa  tohto  článku  sa  dotknutým  subjektom  oznamujú  len  rozhodnutia o podaní  návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 5. júla  2016,  Ogňanov, C‑614/14,  EU:C:2016:514, bod 20 a citovanú  judikatúru).
V prejednávanej  veci  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  obsahuje  zhrnutie  predmetu  sporu  vo  veci  samej a relevantných  skutkových  okolností a uvádza  relevantné  vnútroštátne  právne  predpisy,  vrátane  ustanovení  týkajúcich  sa  peňažnej  sankcie  uloženej v prípade  porušenia článku 118  ods. 1  zákona o DPH.
Okrem  toho z pripomienok  predložených  vládami  členských  štátov,  ktoré  sa  zúčastňujú  na  prejudiciálnom  konaní,  ako  aj  Komisiou  vyplýva,  že  informácie  obsiahnuté v návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  im  umožnili  účinne  zaujať  stanovisko k položenej  otázke.
Za  týchto  okolností  je  prvá  otázka  prípustná.

O veci samej
Na  úvod  treba  pripomenúť,  že  podľa  ustálenej  judikatúry  správne  sankcie  uložené  vnútroštátnymi  daňovými  orgánmi v oblasti  DPH  predstavujú  vykonanie článkov 2 a 273  smernice o DPH, a teda  aj  práva  Únie v zmysle článku 51  ods. 1  Charty. V dôsledku  toho  musia  tieto  sankcie  byť v súlade  so  základným  právom  zaručeným v článku 50  tejto  smernice  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 5. mája  2022,  BV, C‑570/20,  EU:C:2022:348, bod 67 a citovanú  judikatúru).
V tejto  súvislosti článok 50  Charty  stanovuje,  že  „nikoho  nemožno  stíhať  alebo  potrestať v trestnom  konaní  za  trestný  čin,  za  ktorý  už  bol v rámci  Únie  oslobodený  alebo  odsúdený  konečným  rozsudkom v súlade  so  zákonom“.  Zásada
ne  bis  in  idem
tak  zakazuje  kumuláciu  stíhaní,  ako  aj  sankcií  trestnoprávnej  povahy v zmysle  tohto  článku,  za  rovnaké  skutky a voči  tej  istej  osobe  (rozsudok z 22. marca 2022,  bpost, C‑117/20,  EU:C:2022:202, bod 24 a citovaná  judikatúra).
V prejednávanej  veci  je  nesporné,  že  opatrenia, o aké  ide  vo  veci  samej,  boli  uložené  voči  tomu  istému  podniku, a to  voči  žalobkyni  vo  veci  samej, a za  ten  istý  skutok, a to  za  predaj  cigariet,  ktorý  nebol  zaregistrovaný a zúčtovaný  vydaním  registračného  pokladničného  dokladu.  Okrem  toho z informácií  poskytnutých  tak  vnútroštátnym  súdom,  ako  aj  bulharskou  vládou  vyplýva,  že  tieto  opatrenia  boli  uložené  na  základe  odlišných a samostatných  konaní.
V tomto  kontexte  treba  na  účely  preukázania  uplatniteľnosti článku 50  Charty  ešte  preskúmať,  či  dotknuté  opatrenia,  teda  peňažná  sankcia  uložená  podľa článku 185  zákona o DPH a zapečatenie  obchodných  priestorov  žalobkyne  vo  veci  samej,  ktoré  boli  uložené  na  základe článku 186  toho  istého  zákona,  možno  kvalifikovať  ako  „sankcie  trestnoprávnej  povahy“.
–
O trestnoprávnej povahe opatrení, o aké ide vo veci samej
Pokiaľ  ide o posúdenie  trestnoprávnej  povahy  dotknutých  stíhaní a sankcií,  treba  pripomenúť,  že  podľa  ustálenej  judikatúry  Súdneho  dvora  sú  relevantné  tri  kritériá.  Prvým  kritériom  je  právna  kvalifikácia  porušenia  vo  vnútroštátnom  práve,  druhým  je  samotná  povaha  porušenia a tretím  stupeň  prísnosti  sankcie,  ktorá  hrozí  dotknutej  osobe  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 22. marca 2022,  bpost, C‑117/20,  EU:C:2022:202, bod 25 a citovanú  judikatúru).
Hoci  vnútroštátnemu  súdu  prislúcha,  aby s prihliadnutím  na  tieto  kritéria  posúdil,  či  dotknuté  stíhanie a správne  sankcie  majú  trestnoprávnu  povahu v zmysle článku 50  Charty,  Súdny  dvor  rozhodujúci o návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  môže  poskytnúť  vnútroštátnemu  súdu  spresnenia  vo  svojom  výklade  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 20. marca 2018,  Menci, C‑524/15,  EU:C:2018:197, bod 27 a citovanú  judikatúru).
V prejednávanej  veci,  pokiaľ  ide o prvé  kritérium, z informácií  poskytnutých  vnútroštátnym  súdom  vyplýva,  že  konania a opatrenia, o ktoré  ide  vo  veci  samej,  sa  vo  vnútroštátnom  práve  považujú  za  správne.
Napriek  tomu  uplatnenie článku 50  Charty  sa  neobmedzuje  len  na  stíhania a sankcie,  ktoré  sú  kvalifikované  ako  „trestné“  vnútroštátnym  právom,  ale  vzťahuje  sa – bez  ohľadu  na  takúto  kvalifikáciu  vo  vnútroštátnom  práve – na  stíhania a sankcie,  ktoré  treba  považovať  za  stíhania a sankcie  trestnoprávnej  povahy  na  základe  dvoch  ďalších  kritérií  uvedených v bode 38  tohto  rozsudku.  Takáto  povaha  totiž  môže  vyplývať  zo  samotnej  povahy  predmetného  porušenia a stupňa  prísnosti  sankcií,  ktoré  zaň  môžu  byť  uložené  [pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 20. marca 2018,  Menci,  C‑524/15,  EU:C:2018:197, bod 30, a z 22. júna  2021,  Latvijas  Republikas  Saeima  (Pokutové  body),  C‑439/19,  EU:C:2021:504, bod 88].
Pokiaľ  ide o druhé  kritérium  týkajúce  sa  samotnej  povahy  porušenia,  predpokladá  overenie,  či  dotknuté  opatrenie  sleduje  najmä  represívny  účel  bez  toho,  aby  samotná  okolnosť,  že  sleduje  tiež  preventívny  účel,  bola  takej  povahy,  že  by  ju  zbavovala  jej  kvalifikácie  ako  trestnoprávnej  sankcie.  Zo  samotnej  povahy  trestnoprávnych  sankcií  totiž  vyplýva,  že  smerujú  tak k represii,  ako  aj k prevencii  nezákonných  konaní.  Naopak,  opatrenie,  ktoré  sa  obmedzuje  na  náhradu  škody  spôsobenej  dotknutým  porušením,  nemá  trestnoprávnu  povahu  [pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 22. júna  2021,  Latvijas  Republikas  Saeima  (Pokutové  body),  C‑439/19,  EU:C:2021:504, bod 89 a citovanú  judikatúru].
V prejednávanej  veci z návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  vyplýva,  že  obe  opatrenia, o ktoré  ide  vo  veci  samej,  sledujú  odradzujúci  cieľ a represívny  cieľ  spočívajúci v potláčaní  porušení v oblasti  DPH.
Hoci  bulharská a poľská  vláda  vo  svojich  písomných  pripomienkach  tvrdili,  že  účel  opatrenia  spočívajúceho v zapečatení  je  ochranný a nie  represívny,  treba  uviesť,  že  podľa  informácií  poskytnutých  vnútroštátnym  súdom  cieľom  tohto  opatrenia  nie  je  umožniť  vymáhanie  daňových  pohľadávok  alebo  získavanie  dôkazov,  ani  zabrániť  ich  zatajeniu.  Ako o tom  svedčí článok 22  zákona o správnych  deliktoch a správnych  sankciách,  cieľom  uvedeného  opatrenia  je  dosiahnuť  ukončenie  páchaných  správnych  deliktov a zabrániť  vzniku  nových  porušení  tým,  že  sa  dotknutému  obchodníkovi  zabráni  prevádzkovať  jeho  obchodné  priestory. V tejto  súvislosti  vnútroštátny  súd  spresňuje,  že  opatrenie  spočívajúce v zapečatení  má  súčasne  preventívny a represívny  účel,  keďže  jeho  cieľom  je  tiež  odradiť  dotknuté  osoby  od  neplnenia  povinnosti  stanovenej v článku 118  ods. 1  zákona o DPH.
Pokiaľ  ide o tretie  kritérium, a to  stupeň  prísnosti  opatrení, o aké  ide  vo  veci  samej,  treba  konštatovať,  ako  uviedla  Komisia  vo  svojich  písomných  pripomienkach,  že  sa  zdá,  že  uvedené  opatrenia  vykazujú  vysoký  stupeň  prísnosti.
V tejto  súvislosti  treba  spresniť,  že  stupeň  prísnosti  sa  posudzuje v závislosti  od  maximálneho  trestu  stanoveného  príslušnými  právnymi  predpismi  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok  ESĽP z 9. októbra  2003,  Ezeh a Connors  v. Spojené  kráľovstvo,  CE:ECHR:2003:1009JUD003966598, § 120).
Zapečatenie  na  dobu,  ktorá  môže  trvať  až  30  dní,  by  pritom  mohlo  byť  najmä  pre  individuálneho  obchodníka,  ktorý  disponuje  len  jedným  obchodným  priestorom,  kvalifikované  ako  prísne,  najmä  pokiaľ  mu  bráni  vo  výkone  jeho  činnosti,  čím  ho  tak  zbavuje  jeho  príjmov.
Pokiaľ  ide o peňažnú  sankciu,  skutočnosť,  že  jej  výška  za  prvé  porušenie  nemôže  byť  nižšia  ako  500 BGN  (približne  250 eur) a môže  dosahovať  až  2 000  BGN  (približne  1 000 eur),  ako  aj  pomer  medzi  nezaplatenou  DPH z predaja  jedného balenia  cigariet  dotknutého  vo  veci  samej,  teda  sumou  nižšou  ako  1 BGN  (približne  0,50  eura), a uloženou  sankciou,  ktorá  podľa  údajov  bulharskej  vlády  predstavuje  500 BGN  (približne  250 eur),  svedčia o prísnej  povahe  uvedenej  sankcie.
V tomto  kontexte,  ako  vyplýva z informácií  poskytnutých  vnútroštátnym  súdom,  ak  sa  opatrenia  dotknuté  vo  veci  samej  majú  kvalifikovať  ako  sankcie  trestnoprávnej  povahy,  je  nutné  konštatovať,  že  kumulácia  týchto  sankcií  spôsobuje  obmedzenie  základného  práva  zaručeného v článku 50  Charty.
–
O prípadnom odôvodnení obmedzenia základného práva zaručeného v článku 50 Charty
Podľa  ustálenej  judikatúry  možno  obmedzenie  základného  práva  zaručeného článkom 50  Charty  odôvodniť  na  základe  jej článku 52  ods. 1 (rozsudok z 22. marca 2022,  bpost, C‑117/20,  EU:C:2022:202, bod 140 a citovaná  judikatúra).
Podľa článku 52  ods. 1  prvej  vety  Charty  akékoľvek  obmedzenie  výkonu  práv a slobôd  uznaných v tejto  Charte  musí  byť  ustanovené  zákonom a rešpektovať  podstatu  týchto  práv a týchto  slobôd.  Podľa  druhej  vety  uvedeného  odseku,  za  predpokladu  dodržiavania  zásady  proporcionality  možno  tieto  práva a slobody  obmedziť  len  vtedy,  ak  je  to  nevyhnutné a skutočne  to  zodpovedá  cieľom  všeobecného  záujmu,  ktoré  sú  uznané  Úniou,  alebo  ak  je  to  potrebné  na  ochranu  práv a slobôd  iných.
V prejednávanej  veci,  pokiaľ  ide v prvom  rade o podmienku,  podľa  ktorej  akékoľvek  obmedzenie  výkonu  práv a slobôd  uznaných v Charte  musí  byť  stanovené  zákonom,  uvedená  podmienka  je  splnená,  pokiaľ  zákon o DPH v prípade  porušenia článku 118  ods. 1  tohto  zákona  výslovne  stanovuje  kumulované  uplatnenie  peňažnej  sankcie a zapečatenia  dotknutého  obchodného  priestoru.
Pokiaľ  ide v druhom  rade o rešpektovanie  podstaty  základného  práva  zaručeného v článku 50  Charty, z judikatúry  Súdneho  dvora  vyplýva,  že  takáto  kumulácia  musí v zásade  podliehať  taxatívne  stanoveným  podmienkam,  čím  sa  zabezpečí,  že  právo  zaručené v tomto článku 50  nebude  ako  také  spochybnené  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 20. marca 2018,  Menci, C‑524/15,  EU:C:2018:197, bod 43).
V tejto  súvislosti  treba  konštatovať,  že  automatickú  kumuláciu,  ktorá  nepodlieha  žiadnej  taxatívne  stanovenej  podmienke,  nemožno  považovať  za  kumuláciu,  ktorá  rešpektuje  podstatu  tohto  práva.
V prejednávanej  veci z informácií  poskytnutých  vnútroštátnym  súdom a bulharskou  vládou  vyplýva,  že  kumulácia  dvoch  opatrení  stanovených  jednak v článku 185 a jednak v článku 186  zákona o DPH  má  zrejme  automatickú  povahu,  keďže  daňový úrad je  povinný v prípade,  že  došlo k jednému a tomu  istému  porušeniu článku 118  ods. 1  tohto  zákona,  systematicky  uplatňovať  jedno  aj  druhé z týchto  opatrení.  Zdá  sa  teda,  že  takáto  kumulácia  nepodlieha  „taxatívne  stanoveným  podmienkam“ v zmysle  judikatúry  uvedenej v bode 53  tohto  rozsudku, a preto  sa  nezdá,  že  by  vnútroštátna  právna  úprava  dotknutá  vo  veci  samej  obsahovala  rámec  nevyhnutný  na  zabezpečenie  rešpektovania  podstaty  práva  stanoveného v článku 50  Charty.
Pokiaľ  ide v treťom  rade o dodržiavanie  zásady  proporcionality,  je  potrebné  pripomenúť,  že  táto  zásada  vyžaduje,  aby  kumulácia  stíhaní a sankcií  stanovených  vnútroštátnou  právnou  úpravou,  ako  je  právna  úprava v konaní  vo  veci  samej,  nešla  nad  rámec  toho,  čo  je  primerané a potrebné  na  uskutočnenie  legitímnych  cieľov  sledovaných  touto  právnou  úpravou,  pričom  ak  existuje  možnosť  rozhodnúť  sa  medzi  viacerými  primeranými  opatreniami,  je  potrebné  sa  prikloniť k najmenej  obmedzujúcemu a spôsobené  nevýhody  nesmú  byť  neprimerané  sledovaným  cieľom  (rozsudok z 5. mája  2022,  BV, C‑570/20,  EU:C:2022:348, bod 34 a citovaná  judikatúra).
V tejto  súvislosti  Súdny  dvor  spresnil,  že  takáto  vnútroštátna  právna  úprava  musí v prvom  rade  stanoviť  jasné a presné  pravidlá  umožňujúce  osobe  podliehajúcej  súdnej  právomoci  predvídať,  ktoré  úkony a opomenutia  môžu  byť  predmetom  takejto  kumulácie  stíhaní a sankcií,  ďalej  musí  zabezpečiť  koordináciu  jednotlivých  konaní,  aby  bolo  dodatočné  zaťaženie  vyplývajúce z kumulácie  nezávisle  vedených  konaní  trestnej  povahy  obmedzené  na  to,  čo  je  prísne  nevyhnutné, a napokon  musí  umožňovať  zabezpečiť,  že  prísnosť  všetkých  uložených  sankcií  bude  zodpovedať  závažnosti  dotknutého  porušenia  (rozsudok z 5. mája  2022,  BV, C‑570/20,  EU:C:2022:348, bod 36 a citovaná  judikatúra).
Hoci  je v prejednávanej  veci  nesporné,  že  opatrenia  dotknuté  vo  veci  samej  majú  za  cieľ  zabezpečiť  riadny  výber  DPH a predchádzať  podvodom,  pričom  ide o ciele  všeobecného  záujmu  uvedené v článku 273  smernice o DPH, a že  dotknuté  ustanovenia  zákona o DPH  sú  primerané  na  dosiahnutie  týchto  cieľov a sú  zároveň  dostatočne  jasné a presné,  prináleží  vnútroštátnemu  súdu  preskúmať,  či  uvedené  ustanovenia  zaručujú  koordináciu  postupov  umožňujúcich  jednak  znížiť  dodatočné  zaťaženie  spojené s kumuláciou  uložených  opatrení  na  nevyhnutné  minimum a jednak  zabezpečiť,  aby  prísnosť  všetkých  týchto  opatrení  zodpovedala  závažnosti  dotknutého  porušenia.
Pokiaľ  totiž  ide o koordináciu  konaní,  treba  uviesť,  že  hoci  je  daňový  úrad  povinný  na  základe článku 6 ods. 5  správneho  poriadku a článku 27  ods. 2  zákona o správnych  deliktoch a sankciách  rešpektovať  zásadu  proporcionality  pri  uplatňovaní  sankcií  uvedených v článkoch 185 a 186  zákona o DPH,  vnútroštátna  právna  úprava  dotknutá  vo  veci  samej  mu  nedovoľuje,  ani  aby  sa  vyhol  povinnosti  uložiť  jednu  alebo  druhú z týchto  sankcií,  vzhľadom  na  automatickú  povahu  kumulácie  uvedenej v bode 55  tohto  rozsudku,  ani  aby  prerušil  jedno z konaní  až  do  skončenia  druhého  konania. Z informácií  poskytnutých  vnútroštátnym  súdom  vyplýva,  že  ani  táto  právna  úprava  neumožňuje  tomuto  správnemu  orgánu  vykonať  celkové  posúdenie  proporcionality  kumulovaných  sankcií.
Okrem  toho,  hoci článok 187  ods. 4  zákona o DPH  umožňuje  osobe,  ktorá  sa  dopustila  deliktu,  predčasne  zrušiť  opatrenie  spočívajúce v zapečatení  tak,  že  dobrovoľne  zaplatí  sumu  požadovanú  na  základe  uloženej  peňažnej  sankcie,  nič  neukladá  daňovému  úradu  povinnosť  uložiť  takúto  sankciu  počas  výkon  zapečatenia. V prejednávanej  veci  bola v konaní  vo  veci  samej  peňažná  sankcia  uložená  až  niekoľko  mesiacov  po  vykonaní  zapečatenia,  ktoré  teda  mohlo  medzičasom  vyčerpať  všetky  svoje  účinky.
Napokon,  ak  proti  opatreniam  uvedeným v článkoch 185 a 186  zákona o DPH  možno  podať  žalobu,  treba  ich  podať  na  odlišné  súdy, a to  na  okresný  súd v prípade  peňažnej  sankcie a na  správny  súd v prípade  zapečatenia.  Vnútroštátny  súd  pritom v podstate  spresňuje,  že  vnútroštátna  právna  úprava  dotknutá  vo  veci  samej  nestanovuje  postup  zabezpečujúci  potrebnú  koordináciu  medzi  týmito  žalobami  alebo  medzi  týmito  súdmi a že  tieto  súdy  musia  vykonať  samostatné  posúdenie  primeranosti  opatrení,  ktoré  sú  im  predložené.
Pokiaľ  ide o otázku,  či  ustanovenia  dotknuté  vo  veci  samej,  umožňujú  zabezpečiť,  aby  prísnosť  všetkých  uložených  opatrení  zodpovedala  závažnosti  dotknutého  porušenia,  treba  pripomenúť,  že v prejednávanej  veci  sa  zdá,  že  každé z opatrení  uložených  žalobkyni  vo  veci  samej  má  vo  svojej  podstate  vysoký  stupeň  prísnosti,  ako  vyplýva z bodov 47 a 48  tohto  rozsudku. V dôsledku  toho  sa  zdá,  že  kumulatívny  účinok  týchto  opatrení  môže  presahovať  závažnosť  porušenia,  ktorého  sa  dopustila  žalobkyňa  vo  veci  samej, a byť v rozpore s požiadavkami  zásady  proporcionality,  ktoré  sú  pripomenuté v bodoch 56 a 57  tohto  rozsudku,  čo  musí  overiť  vnútroštátny  súd.
Na  prvú  otázku  treba  teda  odpovedať  tak,  že článok 273  smernice o DPH a článok 50  Charty  sa  majú  vykladať v tom  zmysle,  že  bránia  vnútroštátnej  právnej  úprave,  podľa  ktorej  zdaniteľnej  osobe  možno  za  to  isté  nesplnenie  daňovej  povinnosti a po  skončení  odlišných a samostatných  konaní  uložiť  opatrenie  spočívajúce v peňažnej  sankcii a opatrenie  spočívajúce v zapečatení  obchodného  priestoru,  pričom  uvedené  opatrenia  možno  napadnúť  žalobou  na  odlišných  súdoch,  keďže  uvedená  právna  úprava  nezaručuje  koordináciu  konaní,  aby  bolo  možné  znížiť  dodatočné  zaťaženie  spojené s kumuláciou  uvedených  opatrení  na  to  najnevyhnutnejšie, a neumožňuje  zaručiť,  že  prísnosť  všetkých  uložených  sankcií  zodpovedá  závažnosti  dotknutého  porušenia.

O
druhej

otázke
Vzhľadom  na  odpoveď  na  prvú  otázku  nie  je  potrebné  odpovedať  na  druhú  otázku.

O
tretej

otázke
Svojou  treťou  otázkou  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  sa  má článok 47  ods. 1  Charty  vykladať v tom  zmysle,  že  bráni  vnútroštátnej  právnej  úprave,  podľa  ktorej  je  súd,  na  ktorý  bola  podaná  žaloba  proti  povoleniu  predbežného  výkonu  opatrenia  spočívajúceho v zapečatení  obchodných  priestorov,  čím  sa  vykonáva článok 273  smernice o DPH,  oprávnený  len  posúdiť  existenciu  prípadného  rizika  vážnej  alebo  ťažko  napraviteľnej  ujmy  pre  dotknutého  platiteľa  dane  bez  toho,  aby  mohol  preskúmať  skutkové  okolnosti  preukázané  daňovým  orgánom,  ktoré  odôvodňujú  vydanie  takéhoto  opatrenia.
S cieľom  zabezpečiť,  aby  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  zodpovedal  potrebe  spojenej s účinným  vyriešením  sporu  týkajúceho  sa  práva  Únie,  musí  obsah  takéhoto  návrhu  spĺňať  požiadavky  výslovne  uvedené v článku 94  rokovacieho  poriadku,  teda  požiadavky,  ktoré  má  vnútroštátny  súd v rámci  spolupráce  zavedenej článkom 267 ZFEÚ poznať a ktoré  je  povinný  dôsledne  dodržiavať  (pozri v tomto  zmysle  uznesenie z 22. júna  2021,  Mitliv  Exim,  C‑81/20,  neuverejnené,  EU:C:2021:510, body 29 a 30,  ako  aj  citovanú  judikatúru).
V prejednávanej  veci  Komisia  vyjadruje  pochybnosti,  pokiaľ  ide o skutočnosť,  že  vnútroštátny  súd  rozhoduje o žalobe  podanej  proti  povoleniu  predbežného  výkonu  zapečatenia, o aké  ide  vo  veci  samej.
V tejto  súvislosti z článku 60  ods. 5  správneho  poriadku  vyplýva,  že  proti  uzneseniu,  ktorým  sa  povoľuje  predbežný  výkon  opatrenia  spočívajúceho v zapečatení,  musí  byť  podaná  iná  žaloba,  než  je  žaloba  podaná  proti  tomuto  opatreniu.
Návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  pritom  neuvádza,  že  vnútroštátny  súd  rozhoduje o takejto  odlišnej  žalobe, a neuvádza  ani  tvrdenia,  ktoré  mohli  účastníci  konania  vo  veci  samej  uviesť v tomto  kontexte,  najmä  pokiaľ  ide o údajnú  potrebu  pristúpiť k zváženiu  záujmov  štátu  na  jednej  strane a rizika  vážnej alebo ťažko  napraviteľnej  ujmy  na  druhej  strane  pre  žalobkyňu  vo  veci  samej.  Zdá  sa  teda,  že  spor  vo  veci  samej  sa  týka  len  zákonnosti  zapečatenia a nie  povolenia  jeho  predbežného  výkonu.
V dôsledku  toho  tretia  otázka  nespĺňa  požiadavky článku 94 písm. c)  rokovacieho  poriadku,  keďže  vnútroštátny  súd v odôvodnení,  ktoré  je  v nej  uvedené,  nevysvetľuje  súvislosť,  ktorú  chce  vytvoriť  medzi článkom 47  prvým odsekom Charty  na  jednej  strane a predmetom  sporu  vo  veci  samej  na  druhej  strane.
Za  týchto  podmienok  je  piata  otázka  neprípustná.

O trovách
Vzhľadom  na  to,  že  konanie  pred  Súdnym  dvorom  má  vo  vzťahu k účastníkom  konania  vo  veci  samej  incidenčný  charakter a bolo  začaté v súvislosti s prekážkou  postupu v konaní  pred  vnútroštátnym  súdom, o trovách  konania  rozhodne  tento  vnútroštátny  súd.  Iné  trovy  konania,  ktoré  vznikli v súvislosti s predložením  pripomienok  Súdnemu  dvoru a nie  sú  trovami  uvedených  účastníkov  konania,  nemôžu  byť  nahradené.
Z týchto  dôvodov  Súdny  dvor  (prvá  komora)  rozhodol  takto:
Článok 273 smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty a článok 50 Charty základných práv Európskej únie sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej zdaniteľnej osobe možno za to isté nesplnenie daňovej povinnosti a po skončení odlišných a samostatných konaní uložiť opatrenie spočívajúce v peňažnej sankcii a opatrenie spočívajúce v zapečatení obchodného priestoru, pričom uvedené opatrenia možno napadnúť žalobou na odlišných súdoch, keďže uvedená právna úprava nezaručuje koordináciu konaní, aby bolo možné znížiť dodatočné zaťaženie spojené s kumuláciou uvedených opatrení na to najnevyhnutnejšie, a neumožňuje zaručiť, že prísnosť všetkých uložených sankcií zodpovedá závažnosti dotknutého porušenia.
Podpisy
*
Jazyk konania: bulharčina.