CELEX: 62016TJ0502
Verejná služba
Úradníci
Zavraždenie úradníka a jeho manželky
Povinnosť zaistiť bezpečnosť zamestnancov v službách Únie
Zodpovednosť inštitúcie za nemajetkovú ujmu spôsobenú pozostalým zosnulého úradníka
Matka, brat a sestra úradníka
Žaloba o náhradu škody
Prípustnosť
Aktívna legitimácia na základe článku 270 ZFEÚ
Osoba, na ktorú sa vzťahuje služobný poriadok
Primeraná lehota

)
Skutkové okolnosti sporu
Pán Alessandro Missir Mamachi di Lusignano (ďalej len „pán Alessandro Missir“ alebo „zosnulý úradník“) bol zavraždený 18. septembra 2006 so svojou manželkou v Rabate (Maroko), kde sa mal ujať svojej funkcie politického a diplomatického radcu pri delegácii Európskej komisie. K vražde došlo v zariadenom dome, ktorý táto delegácia prenajala pre pána Alessandra Missira, jeho manželku a ich štyri deti.
Pán Livio Missir Mamachi di Lusignano (ďalej len „pán Livio Missir“), otec pána Alessandra Missira, podal 12. mája 2009, po podaní žiadosti z 25. februára 2008 a sťažnosti z 10. septembra 2008 na základe článku 90 ods. 1 a 2 Služobného poriadku úradníkov Európskej únie (ďalej len „služobný poriadok“) na Súd pre verejnú službu Európskej únie žalobu, zaregistrovanú pod číslom F‑50/09, ktorou sa domáhal po prvé náhrady majetkovej ujmy, ktorú utrpeli deti pána Alessandra Missira, a to v ich mene, po druhé náhrady nemajetkovej ujmy, ktorú tieto deti utrpeli, v ich mene, po tretie náhrady nemajetkovej ujmy, ktorú utrpel on sám ako otec pána Alessandra Missira, vo svojom mene, a po štvrté náhrady nemajetkovej ujmy, ktorú utrpel pán Alessandro Missir, v mene jeho detí, keďže tieto deti vstúpili do práv svojho otca.
Rozsudkom z 12. mája 2011, Missir Mamachi di Lusignano/Komisia (F‑50/09, ďalej len „prvostupňový rozsudok“,
EU:F:2011:55
) Súd pre verejnú službu zamietol uvedenú žalobu ako neprípustnú, pokiaľ ide o nemajetkové ujmy (body 87 až 91) a ako nedôvodnú, pokiaľ ide o majetkové ujmy (body 97 až 227).
Dňa 27. júla 2011 bolo proti prvostupňovému rozsudku podané odvolanie na Všeobecný súd, zapísané do registra pod číslom T‑401/11 P. Rozsudok z 10. júla 2014, Missir Mamachi di Lusignano/Komisia (T‑401/11 P, ďalej len „rozsudok o odvolaní“,
EU:T:2014:625
), ktorým bol zrušený prvostupňový rozsudok, bol preskúmaný a čiastočne zrušený Súdnym dvorom (rozsudok z 10. septembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano/Komisia, C‑417/14 RX‑II, ďalej len „rozsudok o preskúmaní“,
EU:C:2015:588
). Po preskúmaní a vrátení veci na Všeobecný súd na ďalšie konanie a nové rozhodnutie tento súd vyhlásil rozsudok zo 7. decembra 2017, Missir Mamachi di Lusignano a i./Komisia (T‑401/11 P RENV‑RX, ďalej len „rozsudok o vrátenej veci“,
EU:T:2017:874
), v ktorom rozhodol o žalobných dôvodoch, ktoré nepreskúmal v rozsudku o odvolaní.
Dňa 16. septembra 2011, paralelne so sporom prejednávaným na po sebe idúcich stupňoch konania vo veciach F‑50/09 a T‑401/11 P a následne po prvostupňovom rozsudku, ktorým Súd pre verejnú službu zamietol žalobu vo veci F‑50/09 ako neprípustnú z dôvodu nedodržania postupu pred podaním žaloby, čo sa týka nemajetkových ujm (pozri bod 3 vyššie) bez toho, aby rozhodol o príslušnosti Súdu pre verejnú službu preskúmať takéto ujmy, podali pán Livio Missir a deti zavraždeného úradníka, ku ktorým sa pridali matka, brat a sestra tohto úradníka, preventívne na Všeobecný súd žalobu o náhradu nemajetkových ujm založenú na článkoch 268 a 340 ZFEÚ, ktorá bola zapísaná do registra pod číslom veci T‑494/11. V nadväznosti na späťvzatie žaloby zo strany žalobcov však došlo k výmazu tejto žaloby uznesením z 25. novembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano a i./Komisia (
T‑494/11
, neuverejnené,
EU:T:2015:909
).
Dňa 17. septembra 2011 podali pán Livio Missir (nahradený po úmrtí svojimi pozostalými) a deti zavraždeného úradníka, ku ktorým sa pridali matka, brat a sestra tohto úradníka (ďalej len spoločne „žalobcovia“) nanovo žiadosť o náhradu nemajetkových ujm v rámci konania upraveného v článku 90 ods. 1 Služobného poriadku, a to z rovnakých dôvodov týkajúcich sa zamietnutia návrhov na náhradu nemajetkových ujm prvostupňovým rozsudkom z procesných dôvodov súvisiacich s nedodržaním postupu pred podaním žaloby.
Rozhodnutím zo 17. januára 2012 Komisia žalobcom oznámila, že nemôže vyhovieť žiadostiam na náhradu nemajetkových ujm uvedeným v žiadosti zo 17. septembra 2011, a to jednak z dôvodu prekážky začatého konania v súvislosti s týmito žalobami vo veciach T‑401/11 P a T‑494/11, ktoré boli prejednávané na Všeobecnom súde, a jednak preto, že už o nich zamietavo rozhodol menovací orgán (ďalej len „MO“) a teda boli neprípustné vzhľadom na pravidlá konania pred podaním žaloby.
Listom z 13. apríla 2012 žalobcovia podali proti rozhodnutiu zo 17. januára 2012 sťažnosť podľa článku 90 ods. 2 služobného poriadku.
Rozhodnutím z 26. júla 2012, ktoré bolo žalobcom doručené 31. júla 2012, Komisia sťažnosť zamietla. Komisia zotrvala na svojom stanovisku, čo sa týka prekážky začatej veci v súvislosti s návrhmi na náhradu škody v konaniach vo veciach T‑494/11 a T‑401/11 P, čo ju zaväzovalo zdržať sa stanoviska k týmto žiadostiam, a čo sa týka neprípustnosti týchto žiadostí vzhľadom na pravidlá postupu pred podaním žaloby. Návrhy na náhradu škody v každom prípade nie sú dôvodné.
Konanie a návrhy účastníkov konania
Návrhom podaným do kancelárie Súdu pre verejnú službu 7. novembra 2012 podali žalobcovia túto žalobu. Žaloba bola zapísaná do registra pod číslom veci F‑132/12.
V tejto žalobe žalobcovia navrhujú, aby Súd pre verejnú službu:
–
zrušil rozhodnutie MO z 26. júla 2012,
–
uložil Komisii povinnosť zaplatiť sumu 463050 eur každému pozostalému po zavraždenom úradníkovi ako náhradu nemajetkovej ujmy, ktorá mu bola spôsobená,
–
uložil Komisii povinnosť zaplatiť pánovi Liviovi Missirovi sumu 308700 eur ako náhradu nemajetkovej ujmy, ktorá mu bola spôsobená,
–
uložil Komisii povinnosť zaplatiť pani Anne Jeanne Cécile Magdalene Marii Sintobinovej sumu 308700 eur ako náhradu nemajetkovej ujmy, ktorá jej bola spôsobená,
–
uložil Komisii povinnosť zaplatiť pánovi Stefanovi Missirovi Mamachimu di Lusignanovi (ďalej len „pán Stefano Missir“) sumu 154350 eur ako náhradu nemajetkovej ujmy, ktorá mu bola spôsobená,
–
uložil Komisii povinnosť zaplatiť pani Marii Letizii Missirovej Mamachiovej di Lusignanovej (ďalej len „pani Letizia Missirová“) sumu 154350 eur ako náhradu nemajetkovej ujmy, ktorá jej bola spôsobená,
–
uložil Komisii povinnosť zaplatiť pozostalým po zavraždenom úradníkovi sumu 574000 eur ako náhradu nemajetkovej ujmy, ktorú tento úradník utrpel počas umierania,
–
uložil Komisii povinnosť zaplatiť kompenzačné úroky a medzičasom naakumulované úroky z omeškania,
–
zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
Podaním z 19. decembra 2012 doručeným do kancelárie Súdu pre verejnú službu vzniesla Komisia samostatným podaním a na základe článku 78 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdu pre verejnú službu námietku neprípustnosti z dôvodu prekážky začatej veci vo veciach T‑401/11 P a T‑494/11 a navrhla prerušiť konanie až do rozhodnutia, ktorým sa v týchto dvoch veciach ukončí konanie.
Dňa 21. januára 2013 žalobcovia podali svoje písomné pripomienky, ktorými spochybnili námietku začatej veci a nenamietali proti prerušeniu konania.
Uznesením predsedu prvej komory Súdu pre verejnú službu zo 6. júna 2013 bolo konanie prerušené až do vyhlásenia rozhodnutí, ktorými sa ukončia konania vo veciach T‑401/11 P a T‑494/11.
V rozsudku o odvolaní Všeobecný súd rozhodol, že pôvodný návrh na náhradu škody z 25. februára 2008 (pozri bod 2 vyššie) sa týkal aj nemajetkových ujm (rozsudok o odvolaní, bod 111). Súdny dvor v rozsudku o preskúmaní rozhodol, že toto posúdenie Všeobecného súdu, pokiaľ ide o nesprávne právne posúdenie, ktorého sa dopustil Súd pre verejnú službu, treba považovať za konečné (rozsudok o preskúmaní, bod 63, a rozsudok o vrátenej veci, bod 18).
Dňa 21. januára 2016 bolo konanie po preskúmaní a vrátení veci na Všeobecný súd opätovne prerušené rozhodnutím predsedu druhej komory Súdu pre verejnú službu až do vyhlásenia rozhodnutia, ktorým sa ukončí konanie vo veci T‑401/11 P RENV RX. Vo svojich pripomienkach k prerušeniu z 8. januára 2016 žalobcovia informovali Všeobecný súd o úmrtí pána Livia Missira, otca zavraždeného úradníka, a o tom, že jeho dedičia vstupujú do jeho práv a zamýšľajú pokračovať v konaní.
Dňa 2. septembra 2016 sa predmetná vec podľa článku 3 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) 2016/1192 zo 6. júla 2016 o prenesení právomoci rozhodovať v prvom stupni v sporoch medzi Európskou úniou a jej zamestnancami na Všeobecný súd (
Ú. v. EÚ L 200, 2016, s. 137
), preniesla na Všeobecný súd v stave, v akom sa nachádzala k 31. augustu 2016. Vec bola zapísaná do registra pod spisovou značkou T‑502/16 a pridelená ôsmej komore.
Dňa 25. januára 2018, po uplynutí lehoty na preskúmanie rozsudku o vrátenej veci, Všeobecný súd vyzval účastníkov konania, aby predložili svoje pripomienky k dôsledkom, ktoré možno pre prejednávanú vec vyvodiť z vyhlásenia tohto rozsudku.
Podaniami doručenými do kancelárie Všeobecného súdu 7. a 9. februára 2018 Komisia a žalobcovia, v tomto poradí, vyhoveli tejto žiadosti.
Žalobcovia vo svojich pripomienkach zastávali názor, že hoci rozhodnutia, ktoré už boli ku dňu podania uvedených pripomienok vydané, viedli k náhrade určitých ujm, ešte zostávalo posúdiť v rámci tejto žaloby iné ujmy, t. j. nemajetkové ujmy, ktoré utrpeli pani Sintobinová, pán Stefano Missir a pani Maria Letizia Missirová, teda matka, brat a sestra zosnulého úradníka.
Vo svojich pripomienkach zo 7. februára 2018 Komisia konštatovala to isté, čo žalobcovia, pokiaľ ide o odškodnenie určitých ujm na základe už vydaných rozhodnutí.
Pokiaľ ide o nemajetkovú ujmu, ktorú uvádza pani Sintobinová, manželka pána Livia Missira, Komisia vyjadrila námietku, že návrh na náhradu škody je neprípustný, pretože je oneskorený.
Pokiaľ ide o nemajetkové ujmy, ktoré uvádzajú pán Stefano Missir a pani Maria Letizia Missirová, brat a sestra pána Alessandra Missira, Komisia namietla, že títo žalobcovia nemôžu byť považovaní za osoby, na ktoré sa vzťahuje služobný poriadok. Všeobecný súd ako „súd v oblasti verejnej služby“, nemá vo veci právomoc a žaloba je neprípustná, pokiaľ ide o tieto ujmy. V každom prípade boli žiadosti o náhradu škody podané oneskorene.
Uznesením Všeobecného súdu zo 7. júna 2018 bolo konanie o námietke neprípustnosti z dôvodu prekážky začatej veci vznesenej 19. decembra 2012 spojené s konaním vo veci samej na základe článku 130 ods. 7 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu.
Listom kancelárie Všeobecného súdu z 12. júna 2018 vyzval Všeobecný súd Komisiu, aby vo svojom vyjadrení k žalobe uviedla, či trvá na tejto námietke neprípustnosti, a vyzval žalobcov, aby predložili svoje pripomienky k prípustnosti žaloby s ohľadom na lehoty.
Účastníci konania týmto žiadostiam vyhoveli podaniami doručenými do kancelárie Všeobecného súdu 25. júla 2018.
Ako Komisia uviedla vo svojom vyjadrení k žalobe a potvrdila na pojednávaní, už sa neodvoláva na námietku neprípustnosti tejto žaloby z dôvodu prekážky začatej veci, čo Všeobecný súd vzal na vedomie.
Komisia navrhovala, aby Všeobecný súd:
–
vyhlásil, že žaloba sa čiastočne stala bezpredmetnou a vo zvyšnej časti ju zamietol ako neprípustnú alebo subsidiárne ako nedôvodnú,
–
zaviazal žalobcov na náhradu trov konania.
Právny stav
O predmete sporu
Pokiaľ ide o prvý návrh uvedený v bode 11 vyššie, ktorého cieľom je, aby Všeobecný súd zrušil rozhodnutie MO z 26. júla 2012, treba pripomenúť, že takéto rozhodnutie, ktorým administratíva zaujala stanovisko k nárokom žalobcov na náhradu škody, je neoddeliteľnou súčasťou správneho konania, ktoré predchádza podaniu žaloby o určenie zodpovednosti na Všeobecnom súde a ktoré len umožňuje žalobcovi uplatniť na Všeobecnom súde návrh na náhradu škody. V dôsledku toho návrhy na zrušenie podané v predmetnej veci nemožno posúdiť samostatne vo vzťahu k návrhom na náhradu škody (pozri v tomto zmysle rozsudky z 18. decembra 1997, Gill/Komisia,
T‑90/95
,
EU:T:1997:211
, bod
, a prvostupňový rozsudok, body 71 a 72).
Okrem toho zo spisu vyplýva, že ako sa účastníci konania dohodli na pojednávaní, v rozsudku o vrátenej veci už bolo rozhodnuté o druhom, treťom a siedmom žalobnom návrhu, ktoré boli zopakované v bode 11 vyššie. O týchto návrhoch už preto nie je potrebné rozhodnúť. Pokiaľ ide o návrhy na náhradu utrpených ujm, zostáva preskúmať štvrtý, piaty a šiesty žalobný návrh, ktoré boli uvedené v bode 11 vyššie.
Preto treba túto žalobu posudzovať tak, že jej predmetom je v podstate náhrada nemajetkových ujm, ktoré boli predmetom štvrtého, piateho a šiesteho žalobného návrhu.
O prípustnosti žaloby
Keďže bola prejednávaná žaloba podaná na základe článku 270 ZFEÚ, treba v prvom rade preskúmať, či žalobcovia mali aktívnu legitimáciu na základe tohto ustanovenia. Toto postavenie totiž Komisia spochybňuje v prípade brata a sestry zosnulého úradníka.
O aktívnej legitimácii žalobcov na základe článku 270 ZFEÚ
[
omissis
]
Pokiaľ ide o matku zosnulého úradníka, Komisia toto postavenie správne nespochybňuje. Matka zosnulého úradníka je, ako to vyžaduje článok 91 ods. 1 služobného poriadku, „osobou, na ktorú sa vzťahuje služobný poriadok“, najmä jeho článok 73, ktorý uvádza príbuzných vo vzostupnej línii úradníka. Má teda v prejednávanej veci aktívnu legitimáciu na základe článku 270 ZFEÚ.
Komisia naopak spochybňuje, že súrodenci zosnulého úradníka sú osobami, „na ktoré sa vzťahuje služobný poriadok“ v zmysle článku 91 ods. 1 uvedeného služobného poriadku. Uvádza, že článok 73 ods. 2 písm. a) služobného poriadku neuvádza príbuzných zosnulého úradníka v bočnej línii, ale iba príbuzných vo vzostupnej línii a potomkov. Pokiaľ ide o okolnosť, že súrodencov sa môžu týkať iné ustanovenia služobného poriadku, v prejednávanej veci je irelevantné. Komisia dodáva, že na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobcovia, nemožnosť získať náhradu nemajetkovej ujmy, ako je tá, ktorá je predmetom tejto žaloby, nie je v rozpore s bodom 198 rozsudku o vrátenej veci.
Treba pripomenúť, že služobný poriadok má za cieľ upraviť právne vzťahy medzi inštitúciami Únie a ich úradníkmi stanovením série vzájomných práv a povinností a priznaním práv niektorým členom rodiny úradníka, ktoré môžu uplatniť vo vzťahu k Európskej únii (rozsudok o preskúmaní, bod 31).
Článok 91 ods. 1 služobného poriadku tak spresňuje právomoc súdu Únie v oblasti sporov vyplývajúcich z verejnej služby Únie tým, že stanovuje, že Súdny dvor má právomoc „v každom spore“ medzi Úniou a „ktoroukoľvek osobou, na ktorú sa vzťahuje tento služobný poriadok“ a pokiaľ ide o zákonnosť aktu negatívne ovplyvňujúceho túto osobu v zmysle článku 90 ods. 2 tohto služobného poriadku. V súlade s týmto posledným uvedeným ustanovením „každá osoba, na ktorú sa vzťahuje tento služobný poriadok“, môže predložiť MO sťažnosť na akt, ktorý jej spôsobuje ujmu (rozsudok o preskúmaní, bod 32).
Na to, aby bola žaloba podaná na základe článku 91 služobného poriadku a článku 270 ZFEÚ prípustná, sa teda musí týkať sporu medzi Úniou a osobou, na ktorú sa vzťahuje služobný poriadok (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. októbra 1994, C/Komisia,
T‑47/93
,
EU:T:1994:262
, bod
; uznesenia zo 6. septembra 2011, Alionescu/EPSO,
T‑282/11
,
EU:T:2011:425
, body
až
, a z 9. apríla 2014, Colart a i./Parlament,
F‑87/13
,
EU:F:2014:53
, bod
).
Treba uviesť, že článok 73 služobného poriadku a Spoločné pravidlá poistenia úradníkov Únie pre prípad úrazu a choroby z povolania stanovujú záručný systém typu poistenia úradníkov, dočasných zamestnancov a zmluvných zamestnancov, proti riziku choroby z povolania, ako aj proti riziku úrazu.
Tento záručný systém, z ktorého je oprávnený úradník – článok 1 Spoločných pravidiel poistenia úradníkov Únie pre prípad úrazu a choroby z povolania ho označuje ako „poistenca“ – v prípade úmrtia poisteného úradníka, stanovuje poskytnutie zaručených dávok jeho manželovi alebo manželke a jeho deťom, ak existujú, a ak neexistujú, ostatným potomkom úradníka, a ak títo neexistujú, príbuzným vo vzostupnej línii úradníka, a ak neexistujú, orgánu.
Je nesporné, že príbuzní v bočnej línii, teda predovšetkým bratia a sestry, nie sú uvedení v kaskádovitom zozname osôb, ktorým sa môžu vyplatiť zaručené dávky v prípade úmrtia úradníka.
Bratia a sestry sú však uvedení inde v služobnom poriadku, konkrétne v článkoch 40, 42b a 55a. Tieto články umožňujú úradníkovi, aby mal pracovné voľno z osobných dôvodov alebo rodinnú dovolenku, alebo pracovať na čiastočný úväzok, a to najmä z dôvodu, že pomáha svojej manželke alebo manželovi, príbuznému vo vzostupnej línii, príbuznému v zostupnej línii, bratovi alebo sestre, ktorí trpia vážnou chorobou alebo ťažkým zdravotným postihnutím.
Komisia tvrdí, že články 40, 42b a 55a služobného poriadku nie sú v prejednávanej veci relevantné, pretože sa neuplatňujú na prípad úradníka, ktorý príde o život v dôsledku toho, že inštitúcia si nesplní povinnosť poskytovať ochranu, čo vedie k vzniku dávky na náhradu škody, a tvrdí, že tieto ustanovenia sa v prejednávanej veci neuplatnili. Domnieva sa, že prístup, ktorý by sa obmedzoval na hľadanie, či v služobnom poriadku existujú ustanovenia, v ktorých sú uvedení potenciálni, hoci aj nepriami, oprávnení z povinností MO, ktorých obsah by však nemal žiadny vzťah s návrhom na náhradu škody, je nesprávny. Ako Súdny dvor pripomenul v bode 22 rozsudku z 8. októbra 1986, Leussink/Komisia (169/83 a 136/84, ďalej len „rozsudok Leussink,
EU:C:1986:371
), predmetom návrhu na náhradu nemajetkovej ujmy na základe článku 270 ZFEÚ môžu byť len spory, ktorých predmetom je náhrada škody, za ktorú Komisia „môže byť zodpovedná ako zamestnávateľ“, doplňujúco k tomu, čo stanovuje služobný poriadok v článku 73. Komisia poznamenáva, že náhrada nemajetkovej ujmy požadovaná ako doplnok dávok stanovených v článku 73 služobného poriadku nemôže v žiadnom prípade viesť k dvojitej náhrade škody, ako to pripomenul Všeobecný súd v bode 195 rozsudku o vrátenej veci. Ak by sa však vyhovelo návrhu na náhradu nemajetkovej ujmy brata a sestry pána Alessandra Missira, išlo by o takúto dvojakú náhradu, pretože podľa ich vlastných slov by sa uvedená žiadosť zakladala na „rovnakých predpokladoch“, ako sú tie, na základe ktorých Všeobecný súd priznal náhradu nemajetkovej ujmy otcovi a štyrom deťom pána Alessandra Missira, a na základe ktorých Komisia odkazuje na „tú istú poľutovaniahodnú skutočnosť“, teda úmrtie pána Alessandra Missira.
Treba uviesť, že námietky Komisie miešajú otázku prípustnosti žaloby s otázkou jej dôvodnosti.
V tomto štádiu preskúmania žaloby otázkou nie je, či je táto žaloba dôvodná, ale najskôr treba určiť, či brat a sestra pána Alessandra Missira mali aktívnu legitimáciu na to, aby sa obrátili na súd Únie v rámci článku 270 ZFEÚ, alebo či mali podať žalobu na náhradu škody na základe článku 268 ZFEÚ.
V tejto súvislosti, ako už bolo uvedené, je kritériom, ktoré určuje uplatnenie procesného postupu podľa článku 270 ZFEÚ, a nie článku 268 ZFEÚ, kritérium „osoby, na ktorú sa vzťahuje služobný poriadok“ (článok 91 ods. 1 služobného poriadku).
Túto podmienku, že sa na osobu vzťahuje služobný poriadok, nemožno považovať za splnenú iba na základe skutočnosti, že na žalobcu sa vzťahuje služobný poriadok bez ohľadu na to, z akého dôvodu. Treba, aby to tak bolo z dôvodu, ktorý alebo odráža relevantný vzťah medzi osobou a aktom, ktorý táto osoba napáda, alebo odráža takúto väzbu medzi ňou a úradníkom a zásah do jeho záujmov jej údajne spôsobuje vlastnú ujmu.
To práve nie je len prípad predkov, potomkov a manželky alebo manžela úradníka, ale aj jeho bratov a sestier.
Ak sa totiž na tieto osoby „vzťahuje služobný poriadok“, či už v článku 73 alebo v článkoch 40, 42b a 55a uvedeného služobného poriadku, je to práve z dôvodu, že normotvorca chcel prostredníctvom konkrétnych ustanovení služobného poriadku zohľadniť ich blízky vzťah k úradníkovi.
Skutočnosť, že v čase vraždy pána Alessandra Missira, nebol ani on, ani jeho brat, a ani jeho sestra konkrétne v jednej alebo druhej zo situácií upravených v článkoch 40, 42b a 55a služobného poriadku, nijako nevplýva na skutočnosť, že služobný poriadok uznáva súrodeneckú väzbu. Tieto ustanovenia služobného poriadku teda nie sú relevantné z toho dôvodu, že by zodpovedali konkrétnej situácii účastníkov konania v čase skutkových okolností – v tejto súvislosti treba uviesť, že žalobcovia sa nedomáhali žiadnej náhrady škody z dôvodu straty podpory spôsobenej zdravotným postihnutím –, ale z dôvodu, že demonštrujú, že služobný poriadok uznáva rodinné väzby medzi úradníkmi a ich bratmi a sestrami.
Uvedené potvrdil Súdny dvor, podľa uváženia ktorého: „Súd pre verejnú službu má hmotnoprávne právomoc rozhodovať o žalobe na náhradu škody podanej… osobou, ktorá hoci nie je úradníkom, vzťahuje sa na ňu služobný poriadok z dôvodu rodinných väzieb, ktoré medzi ňou a úradníkom existujú, keďže spor sa zakladá na zamestnaneckom vzťahu, ktorý spája úradníka a dotknutú inštitúciu vzhľadom na skutočnosť, že článok 1 prílohy I Štatútu Súdneho dvora Európskej únie v spojení s článkom 270 ZFEÚ a článkom 91 ods. 1 služobného poriadku… priznáva… Súdu pre verejnú službu právomoc rozhodovať ‚všetky spory‘ medzi Úniou a každou ‚osobou, na ktorú sa vzťahuje Služobný poriadok‘“ (rozsudok o preskúmaní, body 41 a 42).
Z toho viac všeobecne vyplýva, že na rozdiel od toho, čo v podstate tvrdí Komisia pred Všeobecným súdom, aj iné ustanovenia služobného poriadku než článok 73, teda ustanovenia obsahujúce uznanie rodinnej väzby so zosnulým úradníkom služobným poriadkom, sa môžu zohľadniť v rámci úvah na určenie, či sa na osobu „vzťahuje služobný poriadok“.
V dôsledku toho sa bratia a sestry majú považovať za osoby „na ktoré sa vzťahuje služobný poriadok“ na účely určenia opravného prostriedku, ktorý sa má použiť v prípade, že sa chcú domáhať náhrady nemajetkovej ujmy, ktorá im bola spôsobená v dôsledku úmrtia ich brata alebo sestry úradníka, za ktoré je podľa nich zodpovedná inštitúcia.
Pokiaľ ide o odkaz Komisie na bod 22 rozsudku Leussink (pozri bod 47 vyššie), na jednej strane treba uviesť, že sa netýka prípustnosti žaloby, ale nanajvýš jej dôvodnosti. Tento odkaz teda treba v kontexte preskúmania prípustnosti zamietnuť. Na druhej strane treba pripomenúť, ako Súdny dvor uviedol v rozsudku o preskúmaní (bod 45), v rozsudku Leussink Súdny dvor uznal, že žaloba o náhradu ujmy, ktorú podali rodinní príslušníci úradníka na základe článku 178 Zmluvy o EHS (teraz článok 268 ZFEÚ) a ktorá smeruje k náhrade nemajetkovej ujmy, ktorá im bola spôsobená v dôsledku pracovného úrazu, ktorý tento úradník utrpel, patrí do oblasti sporov vo verejnej službe. Ako totiž Súdny dvor spresnil v bode 45 rozsudku o preskúmaní, v bode 25 rozsudku Leussink, ktorý sa týka trov konania, Súdny dvor uplatnil článok 70 svojho rokovacieho poriadku vo vtedy účinnom znení, podľa ktorého trovy konania, ktoré vynaložili inštitúcie vo veciach týkajúcich sa úradníkov, znáša dotknutá inštitúcia, pokiaľ mala dotknutá žaloba, a to aj keď bola podaná na základe článku 178 Zmluvy o EHS, svoj pôvod vo vzťahu dotknutého úradníka a inštitúcie, do ktorej tento úradník patril.
Pokiaľ ide o odkaz Komisie na dvojitú náhradu škody, treba uviesť, že sa tiež týka dôvodnosti žaloby. V prejednávanej veci však nemôže ísť o dvojitú náhradu tej istej škody, keďže nemajetková ujma, ktorú uvádzajú brat a sestra pána Alessandra Missira je ich vlastná a nezamieňa sa s nemajetkovou ujmou ostatných rodinných príslušníkov.
Pokiaľ ide o tvrdenie Komisie, podľa ktorého je článok 73 ods. 2 písm. a) služobného poriadku ustanovením, ktoré v súlade so stanoviskom Súdneho dvora uvedeným v bode 34 rozsudku o preskúmaní definuje kategórie osôb, ktoré sú oprávnené požiadať o dodatočnú náhradu škody, „ak je zodpovedný orgán a dávky vyplácané podľa článku 73 služobného poriadku nie sú dostatočné na zabezpečenie úplnej náhrady utrpenej ujmy“, treba ho zamietnuť z nasledujúcich dôvodov.
Z okolnosti, že osoby uvedené v článku 73 ods. 2 písm. a) služobného poriadku, t. j. manžel alebo manželka a deti zosnulého úradníka, alebo, ak títo neexistujú, ostatní potomkovia, a ak títo neexistujú jeho príbuzní vo vzostupnej línii, môžu žiadať prostredníctvom článku 270 ZFEÚ o doplnkovú náhradu škody, ak sa po prvé domnievajú, že zaplatené dávky nenahrádzajú celú ich škodu, a po druhé, že za škodu, ktorá im bola spôsobená, je zodpovedný orgán, nijako nevyplýva, že bratia a sestry, ktorí nie sú uvedení v kaskádovitom zozname v článku 73 služobného poriadku, a teda nie sú potenciálnymi príjemcami dávok zaručených podľa tohto článku, ale na ktorých sa vzťahujú iné ustanovenia služobného poriadku vyjadrujúce ich relevantnú väzbu so zosnulým úradníkom, by mali byť zbavení procesnej spôsobilosti požiadať prostredníctvom článku 270 ZFEÚ o náhradu svojej vlastnej ujmy.
Ako už bolo uvedené vyššie, na bratov a sestry sa „vzťahuje služobný poriadok“ práve z dôvodu ich rodinnej väzby so zosnulým úradníkom.
Námietka neprípustnosti vznesená Komisiou proti žalobe, ktorú podali brat a sestra pána Alessandra Missira, z dôvodu, že nemajú aktívnu legitimáciu konať podľa článku 270 ZFEÚ, sa teda musí zamietnuť.
Treba teda preskúmať, či žalobcovia podali svoj návrh na náhradu škody v lehote.
O prípustnosti žaloby vzhľadom na lehotu
Komisia tvrdí, že žaloba je neprípustná z dôvodu oneskorenia návrhu na náhradu škody, ktorý bol podaný po uplynutí primeranej lehoty. Nič nebránilo pani Sintobinovej a bratovi a sestre pána Alessandra Missira podať návrh na náhradu nemajetkovej ujmy prinajmenšom v priebehu roka 2009, v ktorom bola podaná žaloba vo veci F‑50/09. Čas, ktorý plynul počas konania pred podaním žaloby vo veci F‑50/09 – ako aj v ďalších fázach tohto súdneho konania spôsobených prvostupňovým rozsudkom a podaním odvolania, ktoré nasledovalo – dostatočne umožňoval, aby boli podané návrhy na náhradu nemajetkovej ujmy, ktoré boli následne predložené v rámci prejednávanej veci.
Žalobcovia vo svojich pripomienkach z 25. júla 2018 najskôr uvádzajú, že Komisia sama predložila námietku neprípustnosti z dôvodu oneskorenia oneskorene, 14. februára 2018, teda viac ako päť rokov po uplynutí lehoty stanovenej v článku 78 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdu pre verejnú službu, ktorý sa uplatňoval v čase podania návrhu, ktorý je predmetom tohto konania. Táto námietka neprípustnosti je v dôsledku toho neprípustná. Vzhľadom na skutočnosť, že Komisia už 19. decembra 2012 v lehote stanovenej v článku 78 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdu pre verejnú službu vzniesla inú námietku neprípustnosti z dôvodu prekážky začatej veci, hoci všetky informácie už boli k dispozícii, je toto oneskorené vznesenie námietky neprípustnosti nedôvodné o to viac. Premlčanie predstavuje prekážku konania, ktorá na rozdiel od procesných lehôt nie je kogentná. Nie je možné vzniesť ju v ľubovoľnej fáze konania. Žalobcovia teda navrhujú, aby Všeobecný súd vyhlásil námietku neprípustnosti, ktorú vzniesla Komisia 14. februára 2018, za neprípustnú.
Žalobcovia ďalej tvrdia, že matka, brat, a sestra zosnulého úradníka podali návrh na náhradu škody v primeranej lehote.
Pokiaľ ide o povahu námietky neprípustnosti, ktorú vzniesla Komisia, treba pripomenúť, že Súdny dvor v kontexte sporov týkajúcich sa mimozmluvnej zodpovednosti rozhodol, že dodržanie premlčacej lehoty stanovenej v článku 46 ods. 1 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie sa nepreskúmava
ex offo
, ale na námietku dotknutého účastníka konania (rozsudky z 30. mája 1989, Roquette frères/Komisia,
20/88
,
EU:C:1989:221
, bod
; z 8. novembra 2012, Evropaïki Dynamiki/Komisia,
C‑469/11 P
,
EU:C:2012:705
, bod
, a zo 14. júna 2016, Marchiani/Parlament,
C‑566/14 P
,
EU:C:2016:437
, bod
).
Táto judikatúra Súdneho dvora platí
mutatis mutandis
aj pre premlčanie v dôsledku uplynutia primeranej lehoty, v ktorej sa podľa judikatúry musí podať návrh na náhradu škody založený na služobnom poriadku. Pokiaľ totiž premlčacia lehota s vopred stanovenou dobu (päť rokov) nie je kogentná z toho dôvodu, že má vplyv na subjektívne právo žiadať o náhradu utrpenej škody a že plní funkciu ochrany účastníkov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. novembra 2012, Evropaïki Dynamiki/Komisia,
C‑469/11 P
,
EU:C:2012:705
, body
až
), tak to platí rovnako, dokonca
a fortiori
, aj pre premlčaciu dobu, ktorá nie je vopred stanovená (primeraná lehota). V oboch prípadoch ide o rovnaké premlčanie subjektívneho práva podať návrh na náhradu škody a tú istú funkciu ochrany účastníkov konania.
Keďže teda námietka neprípustnosti, ktorú vzniesla Komisia a ktorá je založená na nedodržaní primeranej lehoty pri podaní návrhu na náhradu škody, nie je otázkou verejného poriadku, ktorú by mal Všeobecný súd preskúmať
ex offo
, treba najskôr preskúmať námietku žalobcov, podľa ktorej bola táto námietka neprípustnosti vznesená oneskorene.
Na podporu svojej námietky založenej na oneskorení námietky neprípustnosti sa žalobcovia odvolávajú na článok 78 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdu pre verejnú službu v znení uplatniteľnom v roku 2012, ktorý znie takto:
„Ak niektorý účastník konania žiada, aby Súd rozhodol o neprípustnosti, nepríslušnosti alebo nedostatku podmienok konania pred prejednaním veci samej, musí tak urobiť formou samostatného podania. Žiadosť o vydanie rozhodnutia o neprípustnosti musí byť podaná v lehote jedného mesiaca od doručenia žaloby.“
Treba uviesť, že požiadavka lehoty stanovená týmto ustanovením sa vzťahuje na konkrétny prípad, v ktorom účastník konania žiadal, aby Súd pre verejnú službu rozhodol pred prejednaním veci samej. Toto ustanovenie teda nezakazuje žalovanej sa pred Súdom pre verejnú službu v prípade potreby odvolávať na oneskorenie žaloby až v štádiu vyjadrenia k žalobe.
Okrem toho treba uviesť, že hoci článok 78 Rokovacieho poriadku Súdu pre verejnú službu bol uplatniteľný, keď Komisia namiesto toho, aby predložila vyjadrenie k žalobe, vzniesla v roku 2012 samostatným podaním námietku neprípustnosti z dôvodu prekážky začatého konania, z článku 3 nariadenia 2016/1192 vyplýva, že veci prenesené na Všeobecný súd tento súd ďalej rieši v stave, v akom sa nachádzali k 31. augustu 2016 a v súlade so svojím rokovacím poriadkom.
V prejednávanej veci sa pri prevode žaloby vo veci F‑132/12 na Všeobecný súd konanie – ktoré sa preto, lebo Súd pre verejnú službu nespojil konania, týkalo námietky prekážky začatého konania vznesenej v roku 2012 – zostalo prerušené až do vyhlásenia rozsudku o vrátenej veci.
V dôsledku toho z okolnosti, že Komisia 19. decembra 2012 vzniesla samostatným podaním námietku neprípustnosti z dôvodu prekážky začatého konania, vôbec nevyplýva, že nemohla pred Všeobecným súdom vzniesť námietku neprípustnosti založenú na oneskorení návrhu na náhradu škody v štádiu vyjadrenia k žalobe.
V prejednávanej veci Komisia poukázala na oneskorené podanie návrhu na náhradu škody vo februári 2018 pri opätovnom začatí konania. Vzhľadom na okolnosti prejednávanej veci, ktoré sa týkajú procesných osobitostí veci a najmä po sebe nasledujúcich prerušení, nie je námietka oneskorenia návrhu na náhradu škody, vznesená vo februári 2018, pred podaním vyjadrenia k žalobe, oneskorená. Keďže námietka žalobcov založená na oneskorení námietky neprípustnosti, ktorú vzniesla Komisia, je nedôvodná, treba preskúmať túto námietku neprípustnosti založenú na oneskorení návrhu na náhradu škody.
Podľa ustálenej judikatúry prislúcha úradníkom alebo zamestnancom, aby sa obrátili v primeranej lehote na inštitúciu s akýmkoľvek návrhom, ktorým sa domáhajú náhrady škody od Únie, ktorej možno túto škodu pripísať, a to od okamihu, keď sa o situácii, na ktorú sa sťažujú, dozvedeli. Primeranosť lehoty treba posudzovať vzhľadom na konkrétne okolnosti každého jednotlivého prípadu a najmä vzhľadom na význam sporu pre dotknutú osobu, zložitosť veci a správanie sa dotknutých účastníkov (rozsudok z 28. februára 2013, Preskúmanie Arango Jaramillo a i./EIB,
C‑334/12 RX‑II
,
EU:C:2013:134
, bod
; pozri tiež rozsudok z 25. februára 2014, Marcuccio/Komisia,
F‑118/11
,
EU:F:2014:23
, bod
a citovanú judikatúru).
Hoci sa päťročná premlčacia lehota stanovená pre oblasť žalôb na uplatnenie mimozmluvnej zodpovednosti podľa článku 46 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie v sporoch medzi Úniou a jej zamestnancami neuplatní, podľa ustálenej judikatúry treba pri posudzovaní, či bola žiadosť podaná v primeranej lehote, zohľadniť referenčný rámec vytvorený touto lehotou (pozri uznesenie z 25. februára 2014, Marcuccio/Komisia,
F‑118/11
,
EU:F:2014:23
, bod
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci bola žiadosť o náhradu škody podaná 17. septembra 2011, teda bez jedného dňa päť rokov po zavraždení pána Alessandra Missira. Okrem toho treba uviesť, že ako vyplýva z konania pred podaním žaloby v tejto veci, ako aj z konaní, ktoré boli predtým vedené od roku 2009 a ktoré v roku 2017 viedli k vydaniu rozsudku o vrátenej veci, predmet sporu je dôležitý z ľudského, finančného a právneho hľadiska, a komplexnosť veci je dosť výrazná, alebo takou prinajmenšom bola pri podaní návrhu na náhradu škody 17. septembra 2011. Napokon, na rozdiel od toho, čo naznačuje Komisia, kritériom na posúdenie prípadnej oneskorenosti návrhu na náhradu škody nie je otázka, či mohla byť žiadosť podaná skôr, ale otázka, či s ohľadom na všetky okolnosti prejednávanej veci bola uvedená žiadosť podaná v primeranej lehote. Vzhľadom na všetky okolnosti týkajúce sa zložitosti veci a predmet sporu sa zdá, že návrh na náhradu škody spĺňa toto kritérium. Z toho vyplýva, že žalobu nemožno považovať za oneskorenú.
Za týchto podmienok treba námietku neprípustnosti, ktorú vzniesla Komisia, zamietnuť.
O veci samej
O návrhu na náhradu nemajetkovej ujmy, ktorú utrpela matka pána Alessandra Missira
[
omissis
]
Ako uvádzajú účastníci konania, treba uviesť, že situácia pani Sintobinovej, matky pána Alessandra Missira, je totožná s postavením pána Livia Missira, otca pána Alessandra Missira, ktorého nemajetková ujma, ktorú utrpel v dôsledku toho, že jeho syn bol zavraždený, bola predmetom náhrady škody vo výške 50000 eur, ktorú mu priznal Všeobecný súd v rozsudku o vrátenej veci.
Za týchto podmienok treba na základe zásad, ktoré uplatnil Všeobecný súd v rozsudku o vrátenej veci (body 204 a 205) a na základe uváženia ujmy, ktorú utrpela pani Sintobinová,
ex æquo et bono
, uložiť Komisii solidárnu povinnosť zaplatiť tejto žalobkyni sumu 50000 eur ako náhradu nemajetkovej ujmy, ktorá jej vznikla z dôvodu zavraždenia jej syna, a vo zvyšnej časti jej návrh na náhradu škody zamietnuť.
O návrhu na náhradu nemajetkovej ujmy, ktorú utrpeli brat a sestra pána Alessandra Missira
[
omissis
]
Bolo preukázané, že brat a sestra pána Alessandra Missira, o ktorých sa nedá vážne spochybniť a ani nikto nespochybňuje, že smrťou svojho brata mohli trpieť, mali z procesného hľadiska podať žiadosť na náhradu škody v tejto súvislosti postupom podľa služobného poriadku a potom prípadne žalobu podanú na základe článku 270 ZFEÚ, a nie na základe článku 268 ZFEÚ. Keďže tento procesný postup je identifikovaný, vyvstáva otázka, či brat a sestra pána Alessandra Missira skutočne môžu za svoje duševné utrpenie získať náhradu škody od Komisie.
Komisia vo veci samej v tejto súvislosti vznáša určitý počet námietok.
Komisia v podstate tvrdí, že článok 73 služobného poriadku, tak ako ho vykladá judikatúra, vymedzuje rozsah osôb, ktoré môžu získať náhradu škody vzniknutej z dôvodu úmrtia úradníka. Môžu ju získať manžel alebo manželka, potomkovia a príbuzní vo vzostupnej línii, pretože sa na nich vzťahuje článok 73 služobného poriadku. Bratia a sestry, na ktorých sa toto ustanovenie nevzťahuje, ju získať nemôžu.
Komisia poznamenáva, že úloha, ktorú zohrávajú právne zásady spoločné pre členské štáty v rámci uplatňovania služobného poriadku, spočíva vo vyplnení prípadných medzier vyplývajúcich z mlčania normotvorcu. V prejednávanej veci však služobný poriadok vo svojom článku 73, tak ako ho uplatňuje judikatúra, nemlčí, ale týka sa len osôb, ktoré sú v tomto ustanovení uvedené ako osoby, ktoré môžu získať náhradu nemajetkovej ujmy v prípade smrti úradníka. Komisia na podporu svojho stanoviska uvádza rozsudok o preskúmaní (body 33 a 34).
Komisia okrem toho uvádza body 134 až 136 a 158 rozsudku o vrátenej veci, ktoré odkazujú na rozsudky Leussink a [z 9. septembra 1999, Lucaccioni/Komisia (C‑257/98 P, ďalej len „rozsudok Lucaccioni“)], body 191, 194, 195 a 201 rozsudku o vrátenej veci a bod 22 rozsudku Lucaccioni.
Komisia z týchto odkazov vyvodzuje, že judikatúra priznala právo na náhradu škody v prípade zranení, jedine pokiaľ ide o náhradu nemajetkovej ujmy „doplnkovej“ k tej, ktorú MO už zaplatil na základe článku 73 služobného poriadku.
Preto podľa Komisie, keďže bratia a sestry zosnulého úradníka nie sú osobami, na ktoré sa vzťahuje toto ustanovenie, a teda nemôžu mať nárok na „doplnkovú“ náhradu – vzhľadom na to, že nemajú nárok na hlavnú náhradu škody – nemajú žiadny nárok na náhradu nemajetkovej ujmy.
Predovšetkým, pokiaľ ide o odkaz uvedený v bodoch 33 a 34 rozsudku o preskúmaní, javí sa ako nevhodný.
Tieto body sa totiž týkajú právomoci
rationae personae
Súdu pre verejnú službu rozhodovať o žalobách osôb, na ktoré sa vzťahuje služobný poriadok. Súdny dvor konštatoval, že služobný poriadok sa vzťahuje na otca a deti úradníka. Z toho vyvodil právomoc Súdu pre verejnú službu. Išlo teda o otázku určenia príslušného súdu, a nie o vecnú otázku, o ktorú ide v prejednávanej veci, teda kto môže získať náhradu škody. Okrem toho v bode 35 rozsudku o preskúmaní Súdny dvor uvádza, že otázka vo veci samej, ktorá spočíva v určení, či otec a deti úradníka skutočne majú právo na dávky zaručené služobným poriadkom, sa nemôže zohľadniť na účely stanovenia právomoci Súdu pre verejnú službu. Ak by to bolo inak, preskúmanie dôvodnosti žaloby by muselo predchádzať rozhodnutiu o právomoci. Odkaz na bod 34 rozsudku o preskúmaní, ktorý uplatnila Komisia na podporu svojho tvrdenia, že článok 73 služobného poriadku vymedzuje osoby, ktoré majú právo na prípadnú náhradu škody, teda treba zamietnuť.
Pokiaľ ide o odkazy uvedené v bode 131 vyššie, treba ich tiež zamietnuť, keďže ani jedna z predchádzajúcich vecí (veci Leussink, Lucaccioni, Missir Mamachi), na ktoré sa odvoláva Komisia, sa ani netýkala prípadu bratov a sestier, ani sa ním nezaoberala. Citované rozsudky sa týkali len príbuzných vo vzostupnej línii a potomkov.
V rozsudku o vrátenej veci (body 131 až 136) sa v súvislosti s rozsudkami Leussink a Lucaccioni uvádza:
„131.
Vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok [Leussink] mal Súdny dvor rozhodnúť o otázke, či [ako tvrdí Komisia (bod 10 tohto rozsudku)] poistenie rizika úrazu stanovené v článku 73 služobného poriadku a v právnej úprave predstavuje vyčerpávajúci režim pre náhradu škody, ktorý v prípade pracovného úrazu vylučuje akýkoľvek iný nárok na náhradu škody založený zásadách všeobecného práva. Pán Leussink, jeho manželka a štyri deti totiž podali žiadosť o doplnkovú náhradu škody, pričom tvrdili, že náhrada škody stanovená v článku 73 služobného poriadku pokrýva len ekonomické dôsledky úrazu, nie však ich nemateriálnu ujmu. Súdny dvor najskôr v bode 11 rozsudku konštatoval, že poistenie stanovené v článku 73 služobného poriadku spočíva na všeobecnom režime príspevkového poistenia pre prípad úrazu počas aj mimo výkonu služobných povinností a že nárok na plnenie nezávisí od subjektu, ktorý úraz spôsobil, ani od zodpovednosti tohto subjektu. Následne v bode 13 tohto rozsudku Súdny dvor zastával názor, že v prípade neexistencie výslovného ustanovenia v právnej úprave týkajúcej sa doplnkových návrhov voči inštitúcii sa nemožno platne odvolávať na túto skutočnosť s cieľom vylúčiť právo úradníka a jeho právnych nástupcov požiadať o doplnkovú náhradu škody v prípade, ak je inštitúcia zodpovedná za úraz podľa všeobecného práva a plnenie poskytnuté podľa služobného poriadku nepostačuje na zabezpečenie plnej náhrady spôsobenej ujmy.
…
133.
Pokiaľ ide o rozsudok [Lucaccioni], Súdny dvor v bode 23 tohto rozsudku potvrdil, že dávky získané podľa článku 73 služobného poriadku v dôsledku pracovného úrazu alebo choroby z povolania musí súd Únie zohľadniť na účely stanovenia napraviteľnej ujmy v rámci žaloby o náhradu škody podanej úradníkom na základe pochybenia, ktoré môže založiť zodpovednosť inštitúcie ako jeho zamestnávateľa.
134.
Rozsudky [Leussink a Lucaccioni] tak objasnili vzťah medzi dávkou poskytnutou podľa článku 73 služobného poriadku v dôsledku pracovného úrazu alebo choroby z povolania a režimom náhrady škody podľa všeobecného práva.
135.
V prvom rade režim stanovený v článku 73 služobného poriadku a režim podľa všeobecného práva sa dopĺňajú, takže je možné podať návrh na doplnkovú náhradu škody, ak je inštitúcia zodpovedná za úraz podľa všeobecného práva a plnenie poskytnuté podľa služobného poriadku nepostačuje na zabezpečenie plnej náhrady spôsobenej ujmy (rozsudok [Leussink], bod 13).
136.
V druhom rade podľa tejto zásady judikatúra objasnila aj skutočnosť, že dávka získaná podľa článku 73 služobného poriadku v dôsledku pracovného úrazu alebo choroby z povolania sa musia zohľadniť na účely stanovenia napraviteľnej ujmy v rámci žaloby o náhradu škody podanej úradníkom na základe pochybenia, ktoré môže založiť zodpovednosť inštitúcie ako jeho zamestnávateľa. Ak by to tak nebolo, dochádzalo by k dvojnásobnej náhrade škody (rozsudok [Leussink]).“
Z vyššie uvedeného vyplýva, že predmetom rozsudkov Leussink a Lucaccioniho nebolo rozhodnúť o tom, ako sa má naložiť s návrhom pochádzajúcim od súrodencov, ktorí neboli v týchto veciach dotknutí, ale iba rozhodnúť o tom, ako sa má naložiť s návrhom o náhradu škody podanou úradníkom a jeho manželom alebo manželkou a deťmi a o vzťahu medzi takým návrhom a paušálnou náhradou škody už zaručenou článkom 73 služobného poriadku. Odkaz Súdneho dvora na „doplnkovosť“ návrhu na náhradu škody vo vzťahu k poistným dávkam, ktoré poskytuje článok 73 služobného poriadku, treba chápať v tomto obmedzenom kontexte.
Z uvedených rozsudkov teda nemožno vyvodiť, že brat alebo sestra nie sú oprávnení dovolávať sa nahraditeľnej nemajetkovej ujmy. Keďže bratia ani sestry nie sú uvedení v kaskádovitom zozname v článku 73 služobného poriadku, a preto nemôžu na základe tohto ustanovenia získať nič, návrh na náhradu škody, ktorý podajú, nemôže byť z definície doplnkový, ale musí byť osobitný. Uvedené rozsudky sa nevyjadrili k možnosti takého návrhu, ktorý nebol predmetom týchto vecí.
Domnienka, že inštitúcie mali tým, že stanovili zoznam osôb, ktorým sa môžu vyplatiť poistné dávky v prípade smrti úradníka v dôsledku úrazu, v úmysle vymedziť osoby, o ktorých sa domnievali, že ich budú musieť v prípade potreby finančne zohľadniť v prípade zodpovednosti za zavinenie, ako to tvrdí Komisia, vytvára konštrukciu, ktorú ako takú nemožno vyvodiť z rozsudkov Leussink a Lucaccioni.
Ďalej treba preskúmať body 157 a 158 rozsudku o vrátenej veci, v ktorých Všeobecný súd uvádza:
„157.
V [súvislosti s návrhmi na náhradu nemajetkovej ujmy, ktorú utrpeli štyri deti Alessandra Missira a jeho otec] z… prvostupňového rozsudku vyplýva, že… Komisia vzniesla… námietku neprípustnosti… založenú v podstate na skutočnosti, že… článok 73 služobného poriadku vylučoval možnosť, aby štyri deti [Alessandra Missira] a Livio Missir podali návrh na náhradu nemajetkovej ujmy. Komisia totiž tvrdila…, že na základe [článku 73 služobného poriadku] štyri deti Alessandra Missira Mamachiho nemajú právo podať žiadosť o náhradu svojej nemajetkovej ujmy a že Livio Missir Mamachi nepatrí medzi oprávnené osoby, na ktoré sa vzťahuje tento článok.
158.
Pokiaľ ide o námietky neprípustnosti vznesené proti návrhom na náhradu nemajetkovej ujmy, ktorú utrpeli Livio Missir a štyri deti Alessandra Missira, nemožno ich prijať. Na jednej strane totiž stačí konštatovať, že v bode 34 rozsudku o preskúmaní Súdny dvor rozhodol, že článok 73 ods. 2 písm. a) služobného poriadku výslovne označuje ‚potomkov‘, ako aj ‚príbuzných vo vzostupnej línii‘ úradníka ako osoby, ktoré môžu v prípade smrti úradníka dostať dávku, a teda že uvedené ustanovenie sa vzťahuje tak na Livia Missira, ako aj na štyri deti Alessandra Missira. Ďalej treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry sa režim stanovený v článku 73 služobného poriadku a režim podľa všeobecného práva dopĺňajú, takže je možné podať návrh na doplnkovú náhradu škody, ak je inštitúcia zodpovedná za úraz podľa všeobecného práva a plnenie poskytnuté podľa článku 73 služobného poriadku nepostačuje na zabezpečenie plnej náhrady spôsobenej ujmy ([rozsudok Leussink], bod 13 a [rozsudok [Lucaccioni], bod 22). Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy teda rodinní príslušníci úradníka, na ktorých sa vzťahuje článok 73 služobného poriadku, majú právo podať doplnkovú žalobu, ak sa domnievajú, že dávky podľa služobného poriadku nie sú dostatočné na zabezpečenie plnej náhrady ich ujmy.“
Aj v tomto prípade sa súd Únie zaoberal konkrétne len otcom a deťmi úradníka. Práve s odkazom na judikatúru Leussink a Lucaccioni pripomenul možnosť doplnkovej náhrady škody v prípade, že zodpovednosť nesie inštitúcia a poistné dávky nepostačujú na zabezpečenie úplnej náhrady ujmy, ktorú utrpeli tieto osoby. Na dotknutých „rodinných príslušníkov“„sa vzťah[oval] článok 73 služobného poriadku“. Rozsudok o vrátenej veci nijako neurčuje rodinných príslušníkov, na ktorých sa článok 73 služobného poriadku nevzťahuje, čo je otázka, ktorá nebola predložená Všeobecnému súdu, a teda neumožňuje pokročiť v súvislosti s konštatovaním uvedeným v bode 140 vyššie.
Pokiaľ ide o bod 194 rozsudku o vrátenej veci, o ktorom Komisia uvádza, že Všeobecný súd v ňom výslovne pripomenul existenciu všeobecnej zásady, ktorá stanovuje možnosť nahradiť nemajetkovú ujmu, ak táto nie je úplne alebo čiastočne pokrytá systémom, ktorý zabezpečuje automatické vyplácanie dávok, treba uviesť, že tento bod neurčuje riešenie uplatniteľné v prípade osoby, na ktorú sa nevzťahuje takýto režim, ako je to v prejednávanej veci u brata a sestry. Tento bod sa totiž obmedzuje na konštatovanie, že „z právnych poriadkov členských štátov vyplýva spoločná všeobecná zásada, podľa ktorej za okolností podobných okolnostiam [veci T‑401/11 P REV RX] skutočnosť, že existuje režim, ktorý zabezpečuje automatické vyplatenie dávok právnym nástupcom zosnulého úradníka, nebráni tomu, aby uvedení pozostalí v prípade, že sa domnievajú, že spôsobená ujma nie je v rámci daného režimu pokrytá alebo je pokrytá len čiastočne, získali tiež náhradu svojej nemajetkovej ujmy prostredníctvom žaloby podanej na vnútroštátnom súde“.
Pokiaľ ide o bod 195 rozsudku o vrátenej veci, v ktorom Všeobecný súd poukazuje na existenciu všeobecnej zásady spoločnej pre právne poriadky členských štátov, ktorá vylučuje dvojitú náhradu nemajetkovej ujmy, treba uviesť, ako to urobili žalobcovia, že v prejednávanej veci nejde o dvojnásobnú náhradu tej istej škody, pretože nemajetková ujma uvádzaná bratom a sestrou pána Alessandra Missira je ich vlastná a nie je predmetom dávok stanovených v článku 73 služobného poriadku.
Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia, sa nie je možné domnievať, že článok 73 služobného poriadku, ako ho vykladá judikatúra, bráni tomu, aby bratia a sestry úradníka, ktorý zomrel v dôsledku zavinenia Únie, získali prípadne náhradu svojej vlastnej nemajetkovej ujmy, ktorá im bola spôsobená v dôsledku tejto smrti.
Keďže právo Únie túto otázku neupravuje, treba uviesť, že z právnych poriadkov členských štátov vyplýva všeobecná zásada, podľa ktorej za okolností, ktoré sú podobné okolnostiam prejednávanej veci, vnútroštátny súd uznáva právo súrodencov zosnulého pracovníka v prípade potreby požadovať náhradu nemajetkovej ujmy, ktorá im bola spôsobená v dôsledku tejto smrti.
Za týchto podmienok je potrebné dospieť nielen k záveru, že Komisia nesprávne tvrdí, že článok 73 služobného poriadku, ako ho vykladá judikatúra, bráni tomu, aby súrodenci zosnulého úradníka mohli prípadne získať náhradu nemajetkovej ujmy, ktorá im bola spôsobená v dôsledku tejto smrti, ale aj k záveru, že zo všeobecných zásad spoločných právnym poriadkom členských štátov vyplýva, že bratia a sestry osoby, ktorej úmrtie spôsobila tretia osoba, môžu prípadne získať náhradu svojej nemajetkovej ujmy.
Pokiaľ ide o podmienky tejto náhrady, žalobcovia v podstate tvrdia, že tvrdenia Všeobecného súdu v rozsudku o vrátenej veci, pokiaľ ide o zavinenie, príčinnú súvislosť a nemajetkovú ujmu, sa vo veľkej miere uplatňujú na návrhy brata a sestry zosnulého úradníka a že v prejednávanej veci nedochádza k žiadnej dvojitej náhrade škody.
Komisia spochybňuje stanovisko žalobcov. Pokiaľ ide o príčinnú súvislosť medzi porušením povinnosti ochrany úradníka a škodou, treba vzhľadom na skutočnosť, že bratia a sestry nie sú voči zosnulému v rovnakom postavení ako príbuzní vo vzostupnej línii a potomkovia, pred teóriou rovnocennosti podmienok uprednostniť teóriu primeranej príčinnej súvislosti. Žalobcovia však nepreukázali primeranú príčinnú súvislosť.
V každom prípade, aj keby sa uplatnila teória rovnocennosti podmienok, nič to nemení na skutočnosti, že údajná nemajetková ujma by bola pochybeniu, ku ktorému došlo, dostatočne „vzdialená“ na to, aby bola vylúčená akákoľvek náhrada škody. Ide o sprostredkovanú ujmu, ktorú nie je možné pripísať Komisii ako bezprostredný a priamy dôsledok porušenia osobitnej povinnosti ochrany úradníka.
Okrem toho nie je možné sa domnievať, že existuje všeobecná zásada spoločná právnym poriadkom členských štátov, ktorá stanovuje existenciu domnienky nemajetkovej ujmy v prípade úmrtia brata alebo sestry.
Žalobcovia popierajú stanovisko Komisie, pričom poznamenávajú, že vzťah medzi teóriami primeranej príčinnej súvislosti a rovnocennosti podmienok bol relevantný iba na účely preukázania zodpovednosti Komisie za úmrtie pána Alessandra Missira, ktorá už v prejednávanej veci nie je sporná, a vôbec nie na účely preukázania súvislosti medzi touto smrťou a nemajetkovou ujmou, ktorú v dôsledku tejto skutočnosti utrpeli blízki zosnulého úradníka, ktorých nemajetková ujma sa mala považovať za
in re ipsa
.
Treba konštatovať, že preskúmanie úvah súdu Únie v prvostupňovom rozsudku a v rozsudku o vrátenej veci v podstate potvrdzuje stanovisko žalobcov.
Treba pripomenúť, že v prvostupňovom rozsudku Súd pre verejnú službu najskôr usúdil, že Komisia sa v dôsledku svojho nesplnenia povinnosti zabezpečiť ochranu Alessandra Missira Mamachiho dopustila pochybenia, ktoré mohlo viesť k vzniku jej zodpovednosti (prvostupňový rozsudok, bod 176, a rozsudok o vrátenej veci, bod 9).
Pokiaľ ide o príčinnú súvislosť medzi týmto pochybením a zavraždením úradníka, Súd pre verejnú službu ju považoval za preukázanú (prvostupňový rozsudok, body 182 až 190). Komisia nepodala proti prvostupňovému rozsudku odvolanie. Všeobecný súd v rozsudku o vrátenej veci (bod 63 šiesta veta) okrem toho uviedol, že Komisia nespochybňuje posúdenie Súdu pre verejnú službu v tejto súvislosti.
Ako však správne uvádzajú žalobcovia, diskusia o vzťahu medzi teóriou rovnocennosti podmienok a teóriou primeranej príčinnej súvislosti (prvostupňový rozsudok, body 178 až 190, a rozsudok o vrátenej veci, bod 63 tretia veta a body 64 až 95) sa viedla výlučne s cieľom určiť, či Komisia, ktorá zjavne nebola páchateľom vraždy, mohla byť napriek tomu vyhlásená za zodpovednú, inými slovami, či pochybenie Komisie bolo možné považovať za také, že spôsobilo smrť pána Alessandra Missira. V prípade zápornej odpovede by Komisia nebola zodpovedná za nič. V prípade kladnej odpovede, ku ktorej dospel súd Únie, bola aspoň sčasti zodpovedná za túto smrť.
Po tom, čo Súd pre verejnú službu preukázal príčinnú súvislosť – na základe teórie rovnocennosti podmienok a bez toho, aby sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, čo Všeobecný súd výslovne uviedol v bodoch 79 a 80 rozsudku o vrátenej veci – Súd pre verejnú službu rozhodol, že zostáva určiť podiel zodpovednosti vraha na vzniku škody (prvostupňový rozsudok, bod 191, a rozsudok o vrátenej veci, bod 9).
V tomto kontexte Súd pre verejnú službu usúdil, že Komisia mala niesť 40 % zodpovednosti za utrpenú škodu (prvostupňový rozsudok, bod 197, a rozsudok o vrátenej veci, bod 10).
Toto riešenie rozdelenia zodpovednosti, ktoré vo svojom odvolaní napadli žalobcovia, ktorí sa domáhali toho, aby bola Komisia vyhlásená za solidárne zodpovednú s vrahom, Všeobecný súd zamietol, vyhovel v tomto bode odvolaniu a konštatoval solidárnu zodpovednosť Komisie (teda 100 % škody) (rozsudok o vrátenej veci, body 96 až 119).
Všeobecný súd konštatoval túto solidárnu zodpovednosť Komisie na základe všeobecnej zásady spoločnej právnym poriadkom členských štátov, podľa ktorej za podmienok podobných podmienkam v prejednávanej veci vnútroštátny súd uznáva solidárnu zodpovednosť subjektov, ktoré sa spoločne podieľali na vzniku tej istej škody, pričom považuje za spravodlivé to, že poškodená osoba jednak nemusí stanoviť časť škody, za ktorú sú jednotlivé subjekty zodpovedné, a jednak nemusí znášať riziko, že ten zo subjektov, proti ktorému podala návrh na začatie konania, je platobne neschopný (rozsudok o vrátenej veci, bod 118).
Treba uviesť po prvé, že zodpovednosť Komisie za vraždu, ktorá bola konštatovaná súdnym rozhodnutím s právnou silou rozhodnutej veci, nie je spochybnená (pozri bod 155 vyššie) a po druhé, že zásada solidárnej zodpovednosti Komisie za škodu, ktorá vznikla v dôsledku tejto vraždy, vôbec nie je, ani rozumne nemôže byť, spochybnená.
Za týchto podmienok musí byť námietka Komisie [
omissis
], podľa ktorej sa primeraná príčinná súvislosť má uprednostniť pred rovnocennosťou podmienok, zamietnutá, pretože právoplatné konštatovanie príčinnej súvislosti medzi pochybením Komisie a zavraždením pána Alessandra Missira zo strany súdu Únie možno v prejednávanej veci v celom rozsahu uplatniť.
Jediný rozdiel, ktorý v prejednávanej veci existuje v porovnaní s vecou F‑50/09, vychádza po tomto konečnom konštatovaní z toho, že žalobcovia nie sú deťmi alebo rodičmi zosnulého úradníka, ale jeho súrodencami.
Bolo však už konštatované, že článok 73 služobného poriadku, tak ako ho vykladá judikatúra, nepredstavuje podstatné obmedzenie, ktoré vylučuje možnosť bratov a sestier získať náhradu škody (pozri bod 145 vyššie) a že ak túto otázku neupravuje právo Únie, zo všeobecných zásad spoločných právnym poriadkom členských štátov vyplýva právo bratov a sestier prípadne požiadať o náhradu nemajetkovej ujmy za stratu ich brata (pozri bod 146 vyššie).
Z tých istých dôvodov treba zamietnuť tvrdenia Komisie [
omissis
], podľa ktorých je nemajetková ujma, ktorú utrpel súrodenec, príliš vzdialená alebo ide o dôsledok, ktorý nemožno nahradiť. Okolnosť, že nemajetková ujma súrodencov, rovnako ako ujma rodičov a detí zosnulého, predstavuje nepriamu – alebo sprostredkovanú – nemajetkovú ujmu vo vzťahu k priamej ujme, ktorú utrpel zosnulý úradník, teda strate života, nemení nič na skutočnosti, že táto nemajetková ujma je uznaná ako nahraditeľná podľa všeobecných zásad spoločných pre členské štáty.
Pokiaľ ide o úvahy Komisie o dosahu bodu 198 rozsudku o vrátenej veci [
omissis
], nespochybňujú vyššie uvedené konštatovanie, keďže, ako už bolo uvedené, Všeobecný súd sa v rozsudku o vrátenej veci nezaoberal otázkou náhrady nemajetkovej ujmy súrodencov.
Pokiaľ ide o pripomienky Komisie, podľa ktorých nie je možné domnievať sa, že existuje všeobecná zásada uznaná členskými štátmi, ktorá stanovuje domnienku nemajetkovej ujmy v prípade úmrtia brata alebo sestry [
omissis
], stačí konštatovať, že žalobcovia sa nedomáhali len existencie domnienky nemajetkovej ujmy ako súrodenci, ale uviedli osobitné úvahy na účely preukázania skutočnosti a intenzity nemajetkovej ujmy, pokiaľ ide o brata a sestru pána Alessandra Missira.
Žalobcovia teda poukázali na mimoriadne dramatické okolnosti smrti pána Alessandra Missira a veľké obavy rodiny o budúcnosť detí (strana 7 posledný odsek návrhu zo 17. septembra 2011 a strana 9 druhý odsek administratívnej sťažnosti), a v tom istom zmysle poukázali na „nespravodlivú bolesť a utrpenie vyplývajúce zo straty ich brata za takých tragických a hrôzostrašných okolností“ a odkázali na jedinečné okolnosti prejednávanej veci majúce strašnú a tragickú povahu.
Okrem týchto úvah, ktoré majú skutočne takú povahu, že môžu bratovi a sestre spôsobiť duševné utrpenie neobvyklej intenzity, žalobcovia nepredložili dôkaz o existencii citovej väzby medzi týmto úradníkom a jeho bratom a sestrou, ktorá by prekračovala obvyklý vzťah medzi dospelými súrodencami vedúcimi samostatné životy.
Pokiaľ ide o dôkazy predložené žalobcami v štádiu repliky, ktoré sa týkajú psychologických a psychiatrických liečebných postupov, ktoré podstúpili brat a sestra pána Alessandra Missira, treba ich zamietnuť ako oneskorené podľa článku 85 ods. 2 rokovacieho poriadku.
Pokiaľ ide o určenie výšky nemajetkovej ujmy, treba pripomenúť, že prináleží súdu Únie, aby stanovil túto sumu
ex æquo et bono
(pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. júna 1980, Oberthür/Komisia,
24/79
,
EU:C:1980:145
, bod
), pričom uvedie kritériá, ktoré na tento účel uplatnil (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 14. mája 1998, Rada/de Nil a Impens,
C‑259/96 P
,
EU:C:1998:224
, body
a
; rozsudok Lucaccioni, bod 35, a rozsudok zo 6. júna 2006, Girardot/Komisia,
T‑10/02
,
EU:T:2006:148
, bod
).
So zreteľom na okolnosti prejednávanej veci a predovšetkým na obzvlášť dramatické okolnosti smrti pána Alessandra Missira opísané v bode 2 rozsudku o odvolaní, skutočnosti uvedené v bode 168 vyššie, nespochybnenú existenciu citových väzieb obvyklej intenzity medzi súrodencami vedúcimi samostatné životy a s ohľadom na zásady uvedené v bodoch 146, 147 a 164 vyššie treba Komisii uložiť solidárnu povinnosť zaplatiť bratovi a sestre pána Alessandra Missira ako náhradu nemajetkovej ujmy z dôvodu smrti posledného menovaného sumu stanovenú
ex æquo et bono
vo výške 10000 eur každému.
[
omissis
]
Záver
Zo všetkých vyššie uvedených úvah vyplýva, že Komisii treba uložiť povinnosť solidárne zaplatiť z dôvodu náhrady nemajetkovej ujmy spôsobenej úmrtím pána Alessandra Missira sumu 50000 eur matke zosnulého úradníka, pani Sintobinovej, a sumu 10000 eur každému z dvoch súrodencov zosnulého úradníka, pánovi Stefanovi Missirovi a pani Marii Letizii Missirovej, a to s úrokmi, a v zostávajúcej časti žalobu zamietnuť.
O trovách
[
omissis
]

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (ôsma komora)
rozhodol takto:

1.
Konanie o návrhoch, aby bola Komisii uložená povinnosť zaplatiť ako náhradu nemajetkovej ujmy sumu 463050 eur každému z pozostalých po pánovi Alessandrovi Missirovi Mamachimu di Lusignanovi, sumu 574000 eur tým istým pozostalým a sumu 308700 eur pozostalým po pánovi Liviovi Missirovi Mamachi di Lusignanovi, sa zastavuje.

2.
Komisia je povinná solidárne zaplatiť pani Anne Jeanne Cécile Magdalene Marii Sintobinovej sumu vo výške 50000 eur z dôvodu nemajetkovej ujmy, ktorú utrpela.

3.
Komisia je povinná solidárne zaplatiť pani Marii Letizii Missirovej Mamachiovej di Lusignanovej sumu vo výške 10000 eur z dôvodu nemajetkovej ujmy, ktorú utrpela.

4.
Komisia je povinná solidárne zaplatiť pánovi Stefanovi Missirovi Mamachimu di Lusignanovi sumu vo výške 10000 eur z dôvodu nemajetkovej ujmy, ktorú utrpel.

5.
Náhrady škody uvedené v bodoch 2 až 4 tohto výroku sa zvyšujú o úroky z omeškania odo dňa vyhlásenia tohto rozsudku až do úplného zaplatenia v sadzbe stanovenej Európskou centrálnou bankou (ECB) pre jej hlavné refinančné operácie, zvýšenej o dva percentuálne body.

6.
Vo zvyšnej časti sa žaloba zamieta.

7.
Komisia je povinná nahradiť trovy konania.

Collins
Barents
Passer
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 20. novembra 2019.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: taliančina.
(
)	Zoznam ďalších žalobcov je pripojený iba k zneniu oznámenému účastníkom konania.
(
)	Uvádzajú sa iba tie body rozsudku, ktorých uverejnenie považuje Všeobecný súd za užitočné.