CELEX: 62017TJ0350
Konkurrence
karteller
markedet for luftfragt
afgørelse, som fastslår en overtrædelse af artikel 101 TEUF, af EØS-aftalens artikel 53 og af artikel 8 i aftalen mellem Fællesskabet og Schweiz om luftfart
samordning af forskellige elementer af prissætningen af luftfragttjenester (brændstoftillæg, sikkerhedstillæg, betaling af en kommission af tillæggene)
udveksling af oplysninger
Kommissionens territoriale kompetence
princippet ne bis in idem
statsligt pres
samlet og vedvarende overtrædelse
bødens størrelse
afsætningens værdi
overtrædelsens grovhed
fuld prøvelsesret

)
[
udelades
]
II.

Retsforhandlinger og parternes påstande
Ved stævning indgivet til Rettens Justitskontor den 1. juni 2017 har sagsøgerne anlagt nærværende søgsmål.
Kommissionen har indgivet svarskrift til Rettens Justitskontor den 29. september 2017.
Sagsøgerne har indleveret replik til Rettens Justitskontor den 15. december 2017.
Kommissionen har indgivet duplik til Rettens Justitskontor den 2. marts 2018.
Retten har den 24. april 2019 på forslag fra Fjerde Afdeling besluttet i medfør af procesreglementets artikel 28 at henvise den foreliggende sag til et udvidet dommerkollegium.
Retten har den 7. juni 2019 som led i foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse som fastsat i procesreglementets artikel 89 stillet parterne skriftlige spørgsmål. Disse sidstnævnte har besvaret dem inden for den fastsatte frist.
Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret spørgsmål fra Retten i retsmødet den 26. juni 2019. Sagsøgerne har ved denne lejlighed fremlagt et nyt dokument, som Retten har besluttet at tilføre sagsakterne, idet den tog forbehold for, om dokumentet kunne realitetsbehandles.
Ved kendelse af 31. juli 2020 har Retten (Fjerde Udvidede Afdeling) besluttet at genåbne retsforhandlingernes mundtlige del i henhold til procesreglementets artikel 113, eftersom den har fundet, at sagen ikke var tilstrækkeligt oplyst, og at parterne skulle opfordres til at fremsætte deres bemærkninger til et argument, som de endnu ikke havde drøftet.
Parterne har inden for den fastsatte frist besvaret en række spørgsmål stillet af Retten den 4. august 2020 samt fremsat bemærkninger til deres respektive svar.
Ved afgørelse af 6. november 2020 har Retten besluttet atter at afslutte den mundtlige forhandling.
Sagsøgere har nærmere bestemt nedlagt følgende påstande:
–
Den anfægtede afgørelse annulleres helt eller delvist for så vidt angår sagsøgerne.
–
Desuden eller subsidiært nedsættes den bøde, som de er blevet pålagt, væsentligt.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
–
Der træffes enhver anden nødvendig foranstaltning henset til omstændighederne i sagen.
Kommissionen har nærmere bestemt nedlagt følgende påstande:
–
Kommissionen frifindes.
–
Den bøde, som sagsøgerne er blevet pålagt, ændres, idet de fratages retten til den generelle nedsættelse på 50% og til den generelle nedsættelse på 15%, såfremt Retten måtte fastslå, at omsætningen fra afsætningen af fragtydelserne ikke kunne medregnes i afsætningens værdi.
–
Sagsøgerne tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
III.

Retlige bemærkninger
[
udelades
]
A.

Annullationspåstandene
[
udelades
]
6.

Det fjerde anbringende om retlige fejl, skønsfejl og fejl i forbindelse med de faktiske omstændigheder ved konstateringen af sagsøgernes deltagelse i den samlede og vedvarende overtrædelse
[
udelades
]
b)

Det andet led om en tilsidesættelse af princippet ne bis in idem, for så vidt som Kommissionen fastslog, at sagsøgerne havde deltaget i den samlede og vedvarende overtrædelse på ruterne inden for EU før den 1. maj 2004 og på ruterne mellem EU og Schweiz
Sagsøgerne har gjort gældende, at den adfærd, som ligger forud for den 1. maj 2004, ikke kan foreholdes dem med henblik på at fastslå deres deltagelse i en overtrædelse i forbindelse med ruterne inden for EU, hvilket også gælder deres adfærd i forbindelse med ruterne mellem EU og Schweiz, idet princippet ne bis in idem ellers vil være tilsidesat, eftersom det ikke med afgørelsen af 9. november 2010 blev fastslået, at de havde deltaget i en sådan overtrædelse.
Ifølge sagsøgerne skal de principper, som følger af dom af 15. oktober 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen (
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P - C‑252/99 P og C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
), som er nævnt i 1056. og 1057. betragtning til den anfægtede afgørelse, ikke resultere i en fravigelse af princippet ne bis in idem, for så vidt som der med dom af 16. december 2015, Singapore Airlines og Singapore Airlines Cargo Pte mod Kommissionen (
T‑43/11
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2015:989
), ikke skete en annullation af afgørelsen af 9. november 2010 af udelukkende formelle grunde, men på grund af en alvorlig tilsidesættelse af retten til forsvar, og den anfægtede afgørelse har en væsentlig længere rækkevidde end denne afgørelse.
Kommissionen har bestridt sagsøgernes argumenter.
Det følger af fast retspraksis, at princippet ne bis in idem, som endvidere fremgår af chartrets artikel 50, skal overholdes i procedurer om gennemførelse af konkurrenceretten, hvormed det tilsigtes, at der pålægges bøder. Dette princip forbyder, at en virksomhed domfældes eller atter forfølges for en konkurrencebegrænsende adfærd, for hvilken den allerede er blevet pålagt en sanktion, eller med hensyn til hvilken den er blevet erklæret ansvarsfri ved en tidligere afgørelse, der ikke længere kan anfægtes (jf. dom af 14.2.2012, Toshiba Corporation m.fl.,
C-17/10
,
EU:C:2012:72
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde har sagsøgerne påberåbt sig afgørelsen af 9. november 2010, som efter deres opfattelse udgør en tidligere og endelig afgørelse, hvori det fastslås, at de ikke er ansvarlige for den samlede og vedvarende overtrædelse vedrørende ruterne inden for EU og mellem EU og Schweiz.
Det skal først afgøres, om der er grundlag for sagsøgernes anbringende om, at den nævnte afgørelse udgør en erklæring om manglende ansvar.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at en sådan erklæring forudsætter, at den pågældende virksomheds ansvar er blevet vurderet efter en undersøgelse af sagens omstændigheder, med andre ord, at der er foretaget en bedømmelse af sagens realitet. En sådan bedømmelse forudsætter for sin del, at Kommissionen har foretaget en undersøgelse eller vurdering af de beviser, der er tilført sagsakterne, og har foretaget en vurdering af den pågældende virksomheds deltagelse i en eller alle de former for adfærd, der var genstand for klagepunktsmeddelelsen, med henblik på at afgøre, om dens ansvar er godtgjort.
I det foreliggende tilfælde anførte Kommissionen i punkt 1582 i klagepunktsmeddelelsen, at den »påtænk(te) at vedtage en afgørelse […], hvori det fastslås, at de virksomheder, der er adressater for denne klagepunktsmeddelelse, har overtrådt artikel [101 TEUF], EØS-aftalens artikel 53 og artikel 8 i [aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart]«. Som det fremgår af præmis 8 ovenfor, var sagsøgerne blandt disse adressater.
Det fremgår af punkt 3, 129, 1389, 1395 og 1434 og litra c) i punkt 1575, samt punkt 1577 i klagepunktsmeddelelsen, at den overtrædelse, som Kommissionen påtænkte at lægge til grund i punkt 1582 i den nævnte meddelelse, bl.a. omfattede ruterne inden for EU for hele overtrædelsesperioden og ruterne mellem EU og Schweiz fra den 1. juni 2002.
Det følger heraf, at Kommissionen i klagepunktsmeddelelsen påtænkte at holde sagsøgerne ansvarlige for en overtrædelse af de relevante konkurrenceregler vedrørende ruterne inden for EU og mellem EU og Schweiz.
I afgørelsen af 9. november 2010 udtalte Kommissionen sig derimod ikke udtrykkeligt om sagsøgernes ansvar i forbindelse med ruterne inden for EU og mellem EU og Schweiz. I denne afgørelses dispositive del holdt Kommissionen dem ansvarlige for den samlede og vedvarende overtrædelse, for så vidt som den vedrørte ruterne mellem EU og tredjelande (artikel 2 i afgørelsen af 9.11.2010) og ruterne mellem EØS med undtagelse af EU og tredjelande (den nævnte afgørelses artikel 3), men ikke for så vidt som den vedrører ruterne inden for EØS, som omfatter ruterne inden for EU (denne afgørelses artikel 1) eller ruterne mellem EU og Schweiz (samme afgørelses artikel 4). Kommissionen pålagde dem heller ikke sanktioner for en overtrædelse af de relevante konkurrenceregler med hensyn til disse to sidstnævnte rutekategorier. Kommissionen udelukkede dog ikke udtrykkeligt, at de var ansvarlige for sådanne overtrædelser på de nævnte rutekategorier.
Spørgsmålet er derfor, om det kan udledes af denne tavshed, at Kommissionen i afgørelsen af 9. november 2010 implicit fastslog, at sagsøgerne ikke var ansvarlige for den samlede og vedvarende overtrædelse, for så vidt som den vedrører ruterne inden for EU og mellem EU og Schweiz, således at den ikke længere kunne pålægge dem ansvar i denne henseende i den anfægtede afgørelse uden at tilsidesætte princippet ne bis in idem.
Det bemærkes herved, at den tilsynsopgave, som artikel 105, stk. 1, TEUF, EØS-aftalens artikel 55, stk. 1, og artikel 8 i aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart tildeler Kommissionen på konkurrenceområdet, ikke indebærer en forpligtelse for denne til at udtale sig om, hvorvidt der foreligger en overtrædelse af de relevante konkurrenceregler (jf. i denne retning dom af 18.9.1992, Automec mod Kommissionen,
T-24/90
,
EU:T:1992:97
, præmis
-
, og af 16.10.2013, Vivendi mod Kommissionen,
T-432/10
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2013:538
, præmis
). Det kan heller ikke udledes af bestemmelserne i forordning nr. 1/2003 og af bestemmelserne til gennemførelse af EØS-aftalens artikel 53 og af artikel 8 i aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart, at Kommissionen har pligt til at fastslå enhver konkurrencebegrænsende adfærd og pålægge sanktioner herfor (jf. i denne retning dom af 9.9.2015, Philips mod Kommissionen,
T-92/13
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2015:605
, præmis
).
Det kan endvidere heller ikke udledes af bestemmelserne i forordning nr. 1/2003 eller af bestemmelserne til gennemførelse af EØS-aftalens artikel 53 eller af artikel 8 i aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart, at en sådan forpligtelse påhviler Kommissionen, når den i klagepunktsmeddelelsen anfører, at den påtænker at fastslå en overtrædelse af de relevante konkurrenceregler. Kommissionen kan således ikke være forpligtet til i den endelige afgørelse at udtale sig om, hvorvidt der foreligger en overtrædelse af de relevante konkurrenceregler, som den havde til hensigt at fastslå i klagepunktsmeddelelsen.
Det kan derfor ikke konkluderes, at Kommissionen ved i den endelige afgørelse at undlade at fastslå en overtrædelse af de relevante konkurrenceregler for så vidt angår visse af de former for adfærd, der er omhandlet i klagepunktsmeddelelsen, implicit, men nødvendigvis fastslog, at der ikke forelå noget ansvar i denne henseende.
Den generelle opbygning af forordning nr. 1/2003 bekræfter denne fortolkning. Det skal nemlig bemærkes, at det er i medfør af artikel 10 i forordning nr. 1/2003, som bemyndiger Kommissionen til at fastslå, at artikel 101 TEUF ikke finder anvendelse på en given adfærd, navnlig fordi betingelserne i artikel 101, stk. 1, TEUF ikke er opfyldt, at denne institution udleder sin beføjelse til at fastslå, at der ikke foreligger en overtrædelse af artikel 101 TEUF, og således vedtage en »negativ« afgørelse vedrørende realiteten, der kan forhindre en senere konstatering af, at der foreligger en overtrædelse af den nævnte artikel (jf. i denne retning dom af 3.5.2011, Tele2 Polska,
C-375/09
,
EU:C:2011:270
, præmis
,
,
og
). Det samme gælder, når Kommissionen gør brug af sine beføjelser i henhold til forordning nr. 1/2003 med hensyn til anvendelsen af EØS-aftalens artikel 53 og artikel 8 i aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart.
Artikel 10 i forordning nr. 1/2003 er imidlertid det eneste retsgrundlag, som Kommissionen kan lægge til grund for at vedtage en afgørelse, hvori det fastslås, at traktatens konkurrenceregler ikke finder anvendelse på en given individuel adfærd.
Dette fremgår for det første af ordlyden af overskriften til den nævnte forordnings artikel 10 og af bestemmelserne heri. Denne artikel 10 vedrører »uanvendelighed« og bestemmer, at »når almene [EU-]interesser i forbindelse med anvendelsen af [artikel 101 TEUF og 102 TEUF] kræver det, kan Kommissionen på eget initiativ vedtage en beslutning om, at artikel [101 TEUF] ikke finder anvendelse på en aftale, en vedtagelse inden for en virksomhedssammenslutning eller en samordnet praksis, enten fordi betingelserne i [artikel 101, stk. 1, TEUF] ikke er opfyldt, eller fordi betingelserne i [artikel 101, stk. 3, TEUF] er opfyldt«.
For det andet bemærkes, at ingen anden bestemmelse i forordning nr. 1/2003 giver Kommissionen mulighed for at fastslå, at traktatens konkurrenceregler ikke finder anvendelse på en given individuel adfærd. Af 14. betragtning til forordning nr. 1/2003 fremgår det udtrykkeligt, at lovgiver havde til hensigt at begrænse Kommissionens beføjelse i denne henseende til alene at omfatte de tilfælde, som var omfattet af denne forordnings artikel 10, idet det er angivet, at en sådan konstatering kun er tilladt, »i særlige tilfælde, hvor almene [EU-]interesser kræver det«.
For det tredje har Domstolen fastslået, at Kommissionens indledning af en procedure med henblik på at pålægge sanktioner for konkurrencebegrænsende adfærd ikke permanent og endeligt fratager medlemsstaternes konkurrencemyndigheder deres kompetence til at anvende artikel 101 TEUF på den pågældende adfærd, idet de nævnte myndigheders kompetence således genopstår, når den af Kommissionen indledte procedure afsluttes, herunder ved en afgørelse vedtaget på grundlag af artikel 7 i forordning nr. 1/2003 (jf. i denne retning dom af 14.2.2012, Toshiba Corporation m.fl.,
C-17/10
,
EU:C:2012:72
, præmis
,
,
og
). Det er på denne baggrund, at det skal vurderes, hvilken rækkevidde Kommissionens tavshed med hensyn til visse former for adfærd skal tillægges i forbindelse med en afgørelse vedtaget på grundlag af artikel 7 i forordning nr. 1/2003. En fortolkning af denne tavshed som en implicit konstatering af, at der ikke foreligger en overtrædelse af konkurrencereglerne, ville imidlertid føre til, at medlemsstaternes konkurrencemyndigheder aldrig ville kunne genvinde deres kompetence til at anvende artikel 101 TEUF for så vidt angår adfærd, med hensyn til hvilken Kommissionen har indledt en procedure og derefter afsluttet denne med vedtagelsen af en afgørelse vedtaget på grundlag af artikel 7 i forordning nr. 1/2003, med den begrundelse, at princippet ne bis in idem ville blive tilsidesat. En sådan fortolkning ville være i strid med den retspraksis, der er nævnt i nærværende præmis.
For det fjerde skal det fremhæves, at Domstolen har forholdt sig til rækkevidden af beslutninger, som medlemsstaternes konkurrencemyndigheder har vedtaget på grundlag af artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1/2003, og hvori de på grundlag af oplysninger, de er i besiddelse af, finder, at betingelserne for et forbud ikke er opfyldt. Det fremgår således af præmis 22-28 i dom af 3. maj 2011, Tele2 Polska (
C-375/09
,
EU:C:2011:270
), at sådanne beslutninger ikke indebærer, at det fastslås, at der ikke foreligger et ansvar, hvilket er til hinder for en senere konstatering af en overtrædelse. Udtrykt på en anden måde kan konkurrencebegrænsende adfærd udvist af en virksomhed, der er omfattet af en sådan beslutning, efterfølgende gøres til genstand for retsforfølgning og i givet fald en domfældelse, uden at det er nødvendigt at fastslå, at disse sidstnævnte indebærer en tilsidesættelse af princippet ne bis in idem (jf. i denne retning dom af 3.5.2011, Tele2 Polska,
C-375/09
,
EU:C:2011:270
, præmis
-
, og af 25.11.2014, Orange mod Kommissionen,
T-402/13
,
EU:T:2014:991
, præmis
-
, jf. ligeledes i denne retning generaladvokat Mazáks forslag til afgørelse Tele2 Polska,
C-375/09
,
EU:C:2010:743
, punkt
).
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at en beslutning om, at der ikke er nogen grund til at gribe ind, på grundlag af artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1/2003, kan vedtages efter en realitetsbehandling af en adfærd og fremsendelsen af et anklageskrift efter den model for klagepunktsmeddelelse, som Kommissionen fremsendte i henhold til artikel 10 i Kommissionens forordning (EF) nr. 773/2004 af 7. april 2004 om Kommissionens gennemførelse af procedurer i henhold til artikel [101 TEUF] og [102 TEUF] (
EUT 2004, L 123, s. 18
).
Hverken status for proceduren eller omfanget af vurderingen af, om der er grundlag for de anklager, som den kompetente konkurrencemyndighed har fremsat i denne forbindelse, kan således ændre rækkevidden af dens tavshed i den endelige beslutning med hensyn til hele eller en del af ansvaret for den anklagede virksomhed.
Selv om disse betragtninger indgår i fortolkningen af bestemmelserne i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1/2003, indeholder de nyttige oplysninger om rækkevidden af de afgørelser, som Kommissionen vedtager på grundlag af artikel 7 i forordning nr. 1/2003, med hensyn til anvendelsen af princippet ne bis in idem. Den sammenhæng, som disse to artikler indgår i, kan nemlig sammenholdes, for så vidt som de begge bl.a. skal vurderes i lyset af de beføjelser, der specifikt er tillagt Kommissionen i henhold til denne forordnings artikel 10. Da en bestemmelse i den afledte EU-ret i videst muligt omfang desuden skal fortolkes således, at den bringes i overensstemmelse med traktaternes bestemmelser og almindelige EU-retlige principper, skal den rækkevidde, som Domstolen i dom af 3. maj 2011, Tele2 Polska (
C-375/09
,
EU:C:2011:270
), har givet beføjelsen til at fastslå, at der ikke er nogen grund til at gribe ind, forstås således, at den indebærer, at denne beføjelse, således forstået, er i overensstemmelse med princippet ne bis in idem.
Selv hvis det antages, at en afgørelse vedtaget af Kommissionen på grundlag af artikel 7 i forordning nr. 1/2003 for så vidt angår adfærd, med hensyn til hvilken det ikke er blevet fastslået, at betingelserne for et forbud er opfyldt, udgør en afgørelse om, at der ikke er nogen grund til at gribe ind, kan den ikke medføre en erklæring om, at der ikke foreligger noget ansvar.
Det skal i den foreliggende sag konstateres, at afgørelsen af 9. november 2010 er en afgørelse, hvormed det fastslås, at der foreligger en overtrædelse, vedtaget på grundlag af artikel 7 i forordning nr. 1/2003. Det fremgår derimod ikke af den nævnte afgørelse, og det er i øvrigt ikke gjort gældende for Retten, at Kommissionen ligeledes havde til hensigt at anvende artikel 10 i forordning nr. 1/2003 i forbindelse med denne afgørelse.
Det følger heraf, at afgørelsen af 9. november 2010, som ikke er blevet vedtaget på grundlag af artikel 10 i forordning nr. 1/2003 med henblik på at fastslå, at sagsøgerne ikke har tilsidesat artikel 101 TEUF, EØS-aftalens artikel 53 og artikel 8 i aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart på ruterne inden for EØS og mellem EU og Schweiz, og som ikke i dens dispositive del indeholder en konstatering heraf, ikke kan udgøre en erklæring om, at sagsøgerne ikke har noget ansvar i denne henseende.
For så vidt som sagsøgerne har gjort gældende, at de principper, der følger af dom af 15. oktober 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen (
C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P – C-252/99 P og C-254/99 P
,
EU:C:2002:582
), ikke må føre til en afvisning af anvendelsen af princippet ne bis in idem, skal det endelig fastslås, at dette argument hviler på den forudsætning, at betingelserne for at anvende det nævnte princip var opfyldt. Som det fremgår af præmis 545 ovenfor, er det ikke ved en tidligere afgørelse blevet fastslået, at sagsøgerne ikke er ansvarlige for den omhandlede adfærd, således at princippet ne bis in idem ikke finder anvendelse i den foreliggende sag. Den forudsætning, som dette argument hviler på, er derfor ikke opfyldt.
Selv hvis det antages, at sagsøgerne med henvisning til denne retspraksis desuden har haft til hensigt at gøre gældende, at dom af 16. december 2015, Singapore Airlines og Singapore Airlines Cargo Pte mod Kommissionen (
T-43/11
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2015:989
), svarede til en »frifindelse«, for så vidt som den afgørelse om annullation, som Retten afsagde, ikke var på grund af en rent formel mangel, er det tilstrækkeligt at bemærke, at Retten fandt, at afgørelsen af 9. november 2010 var behæftet med en begrundelsesmangel, der begrundede dens annullation (jf. præmis 16 ovenfor), således, at denne afgørelse, i modsætning til, hvad sagsøgerne har anført, blev annulleret af formelle grunde, uden at der blev truffet afgørelse med hensyn til realiteten vedrørende de foreholdte omstændigheder.
Det skal i denne forbindelse ligeledes fremhæves, at Retten ved denne dom annullerede afgørelsen af 9. november 2010 bl.a. med den begrundelse, at den indeholdt selvmodsigelser for så vidt angår omfanget af sagsøgernes ansvar for ruterne inden for EU og mellem EU og Schweiz.
På baggrund af det ovenstående skal dette led forkastes, uden at det er fornødent at tage stilling til den endelige karakter af den hævdede erklæring om et manglende ansvar eller om forekomsten af en anden procedure vedrørende de samme faktiske omstændigheder, der følger af vedtagelsen af den anfægtede afgørelse som følge af Rettens annullation af afgørelsen af 9. november 2010.
[
udelades
]

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Fjerde Udvidede Afdeling):

1)
Europa-Kommissionen frifindes.

2)
Kommissionen bærer en tredjedel af sine egne omkostninger.

3)
Singapore Airlines og Singapore Airlines Cargo bærer hver sine egne omkostninger og betaler to tredjedele af Kommissionens omkostninger.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Spielmann
Reine
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 30. marts 2022.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.
(
) – Der gengives kun de præmisser i nærværende dom, som Retten finder det relevant at offentliggøre.