CELEX: 62013CJ0618
Apelācija
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Beļģijas, Vācijas, Francijas, Itālijas, Nīderlandes un Austrijas vannas istabu aprīkojuma tirgi
Pārdošanas cenu saskaņošana un konfidenciālas komercinformācijas apmaiņa
Regula (EK) Nr. 1/2003
23. panta 2. punkts
Ierobežojums 10 % apmērā no apgrozījuma

Apelācijas sūdzībā
Zucchetti Rubinetteria SpA
lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2013. gada 16. septembra spriedumu
Zucchetti Rubinetteria
/Komisija (T‑396/10, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2013:446
), ar ko Vispārējā tiesa ir noraidījusi tās prasību, kurā tika lūgts atcelt Komisijas 2010. gada 23. jūnija Lēmumu C(2010) 4185, galīgā redakcija, par LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/39092 – Vannas istabu aprīkojums) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), ciktāl šis lēmums uz to attiecas, vai pakārtoti samazināt tai ar šo lēmumu uzlikto naudas sodu.
Atbilstošās tiesību normas
Regula (EK) Nr. 1/2003
Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD 101. un 102. pantā] (
OV 2003, L 1, 1. lpp.
), 23. panta 2. un 3. punktā ir paredzēts:
“2.   Komisija ar lēmumu var uzlikt soda naudas [naudas sodus] uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām, ja tās tīši vai nolaidības dēļ:
a)
pārkāpj [LESD 101. vai 102.] pantu [..]
[..]
Attiecībā uz katru uzņēmumu un uzņēmumu apvienību, kas piedalās pārkāpumā, soda nauda [naudas sods] nepārsniedz 10 % no tās kopējā apgrozījuma iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā.
[..]
3.   Nosakot soda naudas [naudas soda] apmēru, ņem vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu.”
Šīs regulas 31. pantā ir noteikts:
“Eiropas Kopienu Tiesai ir neierobežota jurisdikcija pārskatīt lēmumus, ar kuriem Komisija noteikusi soda naudu vai periodiska soda naudu [naudas sodu vai kavējuma naudu]. Tā var atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto soda naudu vai periodiska soda naudu [naudas sodu vai kavējuma naudu].”
2006. gada pamatnostādnes
Pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas (EK) Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (
OV 2006, C 210, 2. lpp.
; turpmāk tekstā – “2006. gada pamatnostādnes”), 2. punktā ir norādīts, ka naudas sodu noteikšanai “Komisijai jāņem vērā pārkāpuma smagums un tā ilgums” un “uzliktais naudas sods nedrīkst pārsniegt robežas, kas norādītas Regulas (EK) Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrajā un trešajā daļā”.
2006. gada pamatnostādņu 19., 21., 23., 29. un 37. punktā ir noteikts:
“19.
Naudas soda pamatsumma atbilst pārdošanas apjoma daļai, ko nosaka atkarībā no pārkāpuma smaguma pakāpes, reizinot to ar gadu skaitu, kuru gaitā izdarīts pārkāpums.
[..]
21.
Vispārējais princips ir tāds, ka pārdošanas apjoma daļu nosaka līmenī, kas nepārsniedz 30 % no visa pārdošanas apjoma.
[..]
23.
Horizontālas vienošanās par cenu noteikšanu [..], kas parasti ir slepenas, pēc sava rakstura pieder pie vissmagākajiem konkurences ierobežojumiem. Saskaņā ar konkurences politiku par tām jāpiemēro smags sods. Tāpēc, nosakot pārdošanas apjoma daļu par šādiem pārkāpumiem, tai jāatrodas diapazona augšdaļā.
[..]
29.
Naudas soda pamatsummu var samazināt, ja Komisija konstatē vainu [atbildību] mīkstinošus apstākļus, proti:
[..]
—
ja attiecīgais uzņēmums sniedz pierādījumus, ka tā dalība pārkāpuma izdarīšanā ir ārkārtīgi neliela, un tādējādi pierāda, ka laikposmā, kad tas bija nelikumīgas vienošanās dalībnieks, tas faktiski šo vienošanos neīstenoja, bet veica konkurējošas darbības tirgū; [..]
[..]
37.
Lai gan šīs pamatnostādnes sniedz vispārēju metodiku naudas soda noteikšanai, konkrētie lietas apstākļi vai vajadzība panākt preventīvu iedarbību var attaisnot Komisijas novirzīšanos no šīs metodikas vai no 21. punktā minētajiem ierobežojumiem.”
Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētais lēmums
Tiesvedības priekšvēsturi, kas aprakstīta pārsūdzētā sprieduma 1.–11. punktā, var rezumēt šādi.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja ir Itālijas uzņēmums, kas ražo un tirgo vienīgi sanitārtehnikas izstrādājumus.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija konstatēja LESD 101. panta 1. punkta un 1992. gada 2. maija Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (
OV 1994, L 1, 3. lpp.
) 53. panta pārkāpumu vannas istabu aprīkojuma nozarē. Šis pārkāpums, kurā esot piedalījušies 17 uzņēmumi, esot norisinājies dažādos laikposmos no 1992. gada 16. oktobra līdz 2004. gada 9. novembrim un esot izpaudies kā pret konkurenci vērstu nolīgumu vai saskaņotu darbību kopums Beļģijas, Vācijas, Francijas, Itālijas, Nīderlandes un Austrijas teritorijā.
Precīzāk, Komisija minētajā lēmumā norādīja, ka konstatēto pārkāpumu veidojot, pirmkārt, minēto vannas istabu aprīkojuma ražotāju ikgadējo cenu paaugstinājumu un citu tarifikācijas elementu saskaņošana, kas esot notikusi regulārajās nacionālo profesionālo apvienību rīkotajās sanāksmēs, otrkārt, cenu noteikšana vai saskaņošana saistībā ar īpašiem notikumiem, tādiem kā izejvielu cenu paaugstināšana, euro ieviešana, kā arī ceļu nodevu ieviešana, un, treškārt, konfidenciālās komercinformācijas izpaušana un apmaiņa. Komisija turklāt konstatēja, ka cenu noteikšana vannas istabu aprīkojuma nozarē esot notikusi atbilstoši ikgadējam ciklam. Šādi ražotāji esot noteikuši savus cenrāžus, kas parasti esot bijuši spēkā uz gadu un esot bijuši pamats komerciālajām attiecībām ar vairumtirgotājiem.
Preces, uz kurām attiecās apstrīdētais lēmums, ir vannas istabu aprīkojums, kas ietilpst kādā no trim šādu preču apakšgrupām, proti, sanitārtehnikas izstrādājumi, dušas nodalījumi un to piederumi, kā arī keramikas izstrādājumi (turpmāk tekstā – “trīs preču apakšgrupas”).
Attiecībā uz pretkonkurences darbībām, kas esot veiktas it īpaši Itālijā, tās esot tikušas īstenotas divās neformālās grupās. Pirmo, sauktu “Euroitalia”, esot veidojuši uzņēmumi, tai skaitā apelācijas sūdzības iesniedzēja, kuri esot satikušies divas līdz trīs reizes gadā laikposmā no 1992. gada jūlija līdz 2004. gada oktobrim. Šajā grupā, kura ir tikusi izveidota, Vācijas ražotājiem ienākot Itālijas tirgū, informācijas apmaiņa esot attiekusies ne vien uz sanitārtehnikas izstrādājumiem, bet arī keramikas izstrādājumiem. Otrajā neformālajā uzņēmumu grupā, sauktā par “Michelangelo”, arī esot ietilpusi apelācijas sūdzības iesniedzēja, un tās sanāksmes esot notikušas vairākas reizes laikposmā no 1995. gada beigām vai 1996. gada sākuma līdz 2003. gada 25. jūlijam. Šajās sanāksmēs apspriedes esot attiekušās uz plašu sanitāro preču spektru, it īpaši sanitārtehnikas un keramikas izstrādājumiem.
Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas dalību šo abu neformālo grupu sanāksmēs Komisija ir norādījusi, ka, lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd attiecīgo aizliegtās vienošanās darbību juridisko kvalifikāciju, tā tomēr atzīst, ka tā ir piedalījusies nepienācīgās sarunās ar saviem konkurentiem. Turklāt neatkarīgi no fakta, vai tā ir vai nav piemērojusi attiecīgo cenu palielināšanu, apelācijas sūdzības iesniedzējai esot bijusi aktīva loma sanāksmju organizēšanā un tajās notikušajās apspriedēs.
Attiecībā uz attiecīgo uzņēmumu līdzdalību konstatētajā pārkāpumā Komisija ir uzskatījusi, ka nav pietiekamu pierādījumu, kas ļautu secināt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja, kā arī citi Itālijas uzņēmumi, kuri ir piedalījušies
Euroitalia
un
Michelangelo
sanāksmēs, ir apzinājušies vispārējo plānu.
Līdz ar to Komisija apstrīdētā lēmuma 1. panta 5. punkta 18. apakšpunktā ir konstatējusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja Itālijas teritorijā ir piedalījusies pārkāpumā saistībā ar vannas istabu aprīkojumu laikposmā no 1992. gada 16. oktobra līdz 2004. gada 9. novembrim.
Apstrīdētā lēmuma 2. panta 17. punktā Komisija apelācijas sūdzības iesniedzējai uzlika naudas sodu EUR 3996000 apmērā.
Lai noteiktu naudas sodu apmēru, Komisija balstījās uz 2006. gada pamatnostādnēm.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2010. gada 8. septembrī, apelācijas sūdzības iesniedzēja cēla prasību, lūdzot atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas uz to attiecas, un pakārtoti – lūdzot samazināt tai uzliktā naudas soda apmēru.
Savas prasības pamatošanai tā izvirzīja trīs pamatus, no kuriem attiecīgi pirmais attiecās uz Komisijas pieļautajām kļūdām, nosakot konkrēto tirgu, otrais – uz to, ka Komisija ir nepareizi uzskatījusi, ka attiecīgās darbības ir LESD 101. panta pārkāpums, un trešais – uz Komisijas pieļautajām kļūdām un izdarītajiem pārkāpumiem naudas soda apmēra aprēķināšanā.
Vispārējā tiesa, lemjot pirmām kārtām par prasījumiem, kas vērsti uz apstrīdētā lēmuma atcelšanu, ciktāl tas attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēju, noraidīja šos pamatus, izņemot vienu no trešā pamata daļām, kura attiecās uz Komisijas argumentāciju saistībā ar “pārkāpuma smaguma” un “papildsummas” koeficientu piemērošanu. Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 119. punktā konstatēja, ka Komisija ir pieļāvusi divas kļūdas vērtējumā, pamatojot “pārkāpuma smaguma” un “papildsummas” koeficientu 15 % apmērā piemērošanu ar to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja bija piedalījusies vienotā pārkāpumā, kas aptvēra sešu dalībvalstu teritoriju un skāra trīs preču apakšgrupas.
Tomēr Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 138.–140. punktā konstatēja, ka šīs kļūdas vērtējumā neizraisīja to apstrīdētā lēmuma pantu atcelšanu, uz kuriem attiecās prasījumi saistībā ar šā lēmuma daļēju atcelšanu.
Līdz ar to tā pārsūdzētā sprieduma 141. punktā secināja, ka šie prasījumi ir noraidāmi.
Otrām kārtām, runājot par prasījumiem, kas izvirzīti pakārtoti un kas ir vērsti uz apelācijas sūdzības iesniedzējai uzliktā naudas soda atcelšanu vai tā apmēra samazināšanu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 152. punktā ir noraidījusi arī tos.
Šajā ziņā tā, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, uzskatīja, ka, lai gan Komisija ir pieļāvusi minētā sprieduma 119. punktā konstatētās kļūdas, “pārkāpuma smaguma” un “papildsummas” koeficienti 15 % apmērā ir pilnībā pamatoti, ņemot vērā visus lietā būtiskos apstākļus.
Attiecīgi Vispārējā tiesa prasību pilnībā noraidīja.
Lietas dalībnieku prasījumi
Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi Tiesai ir šādi:
—
atcelt pārsūdzēto spriedumu, ciktāl Vispārējā tiesa ir noraidījusi prasību;
—
atcelt naudas sodu vai samazināt tā apmēru, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, un vienlaikus taisīt galīgo spriedumu lietā, un
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisija lūdz Tiesu:
—
noraidīt apelācijas sūdzību un
—
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza divus pamatus. Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka ir izdarīts Savienības tiesību pārkāpums saistībā ar tai uzliktā naudas soda aprēķināšanu. Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā atbildību mīkstinošus apstākļus, aprēķinot šo naudas sodu.
Par pirmo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar savu pirmo pamatu, kas attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 118., 120.–124., 127. un 128. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Savienības tiesības, pārbaudot tai uzliktā naudas soda aprēķinu, jo, pirmkārt, tā ir kļūdaini novērtējusi attiecīgā pārkāpuma smagumu un, otrkārt, nav ievērojusi tiesvedības sacīkstes raksturu, kā arī pienākumu norādīt pamatojumu. Konkrētāk, Vispārējā tiesa esot pārkāpusi Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punktu, kā arī personiskās atbildības, samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principus, piemērojot sankcijas aizliegto vienošanos apkarošanas jomā.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 118. punktā apstiprināja tēzi, ka attiecīgais pārkāpums, kas skāra sešu dalībvalstu teritorijas un trīs preču apakšgrupas, nevar tikt uzskatīts par smaguma ziņā identisku pārkāpumam, kas ir izdarīts vienas dalībvalsts teritorijā un attiecas uz divām preču apakšgrupām. Tāpat Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 120., 127. un 128. punktā esot pamatoti atgādinājusi par samērīguma principa, kā arī vienlīdzīgas attieksmes principa tvērumu. Pamatojoties uz šiem apgalvojumiem, Vispārējai tiesai, īstenojot neierobežoto kompetenci, esot bijis jāsamazina uzliktais naudas sods, lai ņemtu vērā apelācijas sūdzības iesniedzējas līdzdalības pārmestajā pārkāpumā mazāko smagumu. Taču Vispārējā tiesa pēc tam, kad tā pārsūdzētā sprieduma 119. punktā konstatēja, ka Komisija, veicot “pārkāpuma smaguma” un “papildsummas” koeficientu izvērtējumu, bija pieļāvusi divas kļūdas vērtējumā, apstiprināja naudas soda apmēru, kas esot pilnīgi neloģiski un pretrunā minētā sprieduma pamatojumam.
Turklāt šāda argumentācija esot pretrunā samērīguma, vienlīdzīgas attieksmes un sodu individualizācijas principam it īpaši salīdzinājumā ar ārpus Itālijas esošo uzņēmumu rīcību, kuriem ir tikusi piemērota tā pati reizināšanas likme 15 % apmērā, bet kuri ir pārkāpuši konkurences noteikumus sešu attiecīgo dalībvalstu teritorijā un attiecībā uz trim preču apakšgrupām.
Komisija vispirms uzskata, ka pirmais pamats ir nepieņemams tāpēc, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja neapstrīd to pārsūdzētā sprieduma daļu, kurā Vispārējā tiesa, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, ir pārrēķinājusi naudas soda apmēru. Taču šī daļa savukārt esot vienīgā būtiskā daļa šīs apelācijas sūdzības nolūkiem. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēja esot atsaukusies tikai uz minētā sprieduma punktiem, kuri attiecas vienīgi uz tiesiskuma pārbaudi. Turklāt kļūda tiesību piemērošanā, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, esot nenozīmīga. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uz samērīguma, vienlīdzīgas attieksmes un sodu individualizācijas principiem atsaucoties tikai abstraktā un vispārīgā veidā. Taču, lai apelācijas sūdzība būtu pieņemama, tajā precīzi esot jānorāda juridiskie argumenti, kas tiek izvirzīti prasības atcelt tiesību aktu pamatojumam. Papildus tam no judikatūras izrietot, ka Tiesas uzdevums nav stāties Vispārējās tiesas vietā un, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, lemt par naudas soda apmēru, izņemot, ja šis apmērs ir ne vien neatbilstošs, bet arī tādā mērā pārmērīgs, ka tas ir nesamērīgs.
Runājot par šā pamata būtību, Komisija pakārtoti apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 146.–150. punktā detalizēti ir analizējusi visus iemeslus, kuru dēļ tā šajā lietā ar pārkāpuma smagumu saistīto koeficientu un papildsummu ir noteikusi 15 % apmērā.
Komisija it īpaši uzsver, ka 15 % koeficients ir minimālais koeficients par attiecīgo pārkāpuma veidu. Šajā ziņā tā tomēr būtībā piebilst, ka pretēji tam, ko, šķiet, uzskata Vispārējā tiesa, šāda pārkāpuma smagums obligāti nav atšķirīgs, ja aizliegtā vienošanās attiecas uz diviem vai trim preču veidiem un skar sešas, nevis tikai vienu dalībvalsti, ciktāl runa ir par smagu pārkāpumu, ņemot vērā LESD 101. pantu, kura mērķis ir aizsargāt arī konkurenci. Turklāt Komisija konstatē, ka atšķirības, uz kurām Vispārējā tiesa atsaucas pārsūdzētā sprieduma 114. punktā, starp, pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēju, kas ir piedalījusies pārkāpumā tikai Itālijā un tikai attiecībā uz divām no trim preču apakšgrupām, un, otrkārt, citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, kas šajā pārkāpumā ir piedalījušies sešu dalībvalstu teritorijā un attiecībā uz trim preču apakšgrupām, esot jau atspoguļotas dažādajos lielumos saistībā ar apgrozījumu, kas veido naudas sodu aprēķina pamatu. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzējas loma neesot bijusi sekundāra. Šajā ziņā tās līdzdalība attiecīgajā pārkāpumā esot ilgusi divpadsmit gadus un tādi faktori kā Itālijas iedzīvotāju skaits un iekšzemes kopprodukts (IKP) esot pienācīgi ņemti vērā naudas soda aprēķinā. Tādējādi vienlīdzīgas attieksmes princips neesot ticis pārkāpts.
Jebkurā gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzēja savās interesēs nevarot atsaukties uz iespējamu nelikumību, kas, veicot naudas soda aprēķināšanu, ir pieļauta par labu citiem attiecīgās aizliegtās vienošanās dalībniekiem.
Tiesas vērtējums
Vispirms ir jānoraida Komisijas celtā iebilde par nepieņemamību.
Proti, no procesuālajiem rakstiem izriet, ka
Zucchetti Rubinetteria
būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi samērīguma, vienlīdzīgas attieksmes un sodu individualizācijas principus, ciktāl tā nav veikusi naudas soda pārskatīšanu pēc tam, kad tā pārsūdzētā sprieduma 119. punktā konstatēja divas kļūdas vērtējumā, ko Komisija pieļāvusi, aprēķinot naudas sodu. Apelācijas sūdzība ļauj pietiekami skaidri un precīzi identificēt kļūdu tiesību piemērošanā, kas esot pieļauta pārsūdzētajā spriedumā.
Tātad pirmais pamats ir pieņemams.
Runājot par pirmā pamata būtību, kurš attiecas uz to, ka Vispārējā tiesa naudas soda aprēķinā esot pārkāpusi personiskās atbildības, samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principus, vispirms ir jāatgādina, ka, pirmkārt, vienlīdzīgas attieksmes princips ir vispārējs Savienības tiesību princips, kas ir aizsargāts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. un 21. pantā. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka šis princips paredz, ka salīdzināmas situācijas nedrīkst tikt aplūkotas atšķirīgi, bet atšķirīgas situācijas nedrīkst tikt aplūkotas vienādi, ja vien šāda pieeja nav objektīvi pamatota. Otrkārt, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanu, piemērojot dažādas aprēķina metodes, nevar savstarpēji tikt diskriminēti uzņēmumi, kas ir bijuši LESD 101. panta 1. punktam pretēja nolīguma vai saskaņotas darbības dalībnieki. Treškārt, Tiesa ir atkārtoti atzinusi, ka iepriekšējā Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse nav izmantojama kā juridisks pamats naudas sodu noteikšanai konkurences jomā un ka lēmumiem citās lietās saistībā ar diskriminācijas pastāvēšanu ir vienīgi norādošs raksturs (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 11. jūlijs, Ziegler/Komisija,
C‑439/11 P
,
EU:C:2013:513
,
132.
–
134.
punkts).
Turpinājumā, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, pirmkārt, uzraudzības uzdevumā, kas Komisijai uzlikts ar LESD 105. panta 1. punktu un 106. pantu, ietilpst ne tikai pienākums veikt izmeklēšanu un noteikt sankcijas par atsevišķiem pārkāpumiem, bet arī pienākums īstenot vispārēju politiku, kuras mērķis ir konkurences lietām piemērot Līgumos noteiktos principus un ievirzīt uzņēmumu rīcību atbilstošā gultnē. Minētajai konkurences politikai ir raksturīga plaša rīcības brīvība, kas piešķirta Komisijai, it īpaši attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2005. gada 28. jūnijs, Dansk Rørindustri u.c./Komisija,
C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
,
EU:C:2005:408
,
170.
un
172.
punkts).
Otrkārt, runājot par naudas soda noteikšanu, ir jāņem vērā pārkāpuma smagums un ilgums, kas liek ņemt vērā pārmestās rīcības normatīvo un ekonomisko kontekstu, konkurences ierobežojumu raksturu, kā arī attiecīgo uzņēmumu skaitu un nozīmīgumu (šajā ziņā skat. spriedumu, 1975. gada 16. decembris, Suiker Unie u.c./Komisija, no
40/73 līdz 48/73, 50/73, no 54/73 līdz 56/73, 111/73, 113/73 un 114/73
,
EU:C:1975:174
,
612.
punkts).
Treškārt, ir jāņem vērā visi elementi, kas var ietilpt vērtējumā attiecībā uz pārkāpuma smagumu, kā arī uzņēmuma rīcību administratīvajā procesā (spriedums, 1990. gada 11. janvāris, Sandoz prodotti farmaceutici/Komisija,
C‑277/87
,
EU:C:1990:6
,
27.
punkts).
Ceturtkārt, lai novērtētu pārkāpuma smagumu, ir jāņem vērā ļoti daudzi apstākļi, kuru raksturs un nozīme atšķiras atkarībā no attiecīgā pārkāpuma veida un attiecīgā pārkāpuma īpašajiem apstākļiem. Šo elementu skaitā atkarībā no konkrētās lietas var būt katra uzņēmuma rīcība, katra uzņēmuma loma aizliegtās vienošanās izveidē, to preču, attiecībā uz kurām pārkāpums ir izdarīts, apjoms un vērtība, kā arī uzņēmuma lielums un ekonomiskās spējas, un tādējādi ietekme, kādu tas var atstāt uz tirgu (šajā ziņā skat. spriedumus, 1983. gada 7. jūnijs, Musique Diffusion française u.c./Komisija, no
100/80 līdz 103/80
,
EU:C:1983:158
,
120.
punkts; 1983. gada 9. novembris, Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin/Komisija,
322/81
,
EU:C:1983:313
,
111.
punkts, kā arī 2013. gada 11. jūlijsGosselin Group/Komisija,
C‑429/11 P
, nav publicēts,
EU:C:2013:463
,
89.
un
90.
punkts).
Visbeidzot, tikai tad, ja Tiesa uzskatītu, ka sankcijas līmenis ir ne vien neatbilstošs, bet arī tādā mērā pārmērīgs, ka tas ir nesamērīgs, tai šajā ziņā būtu jākonstatē kļūda tiesību piemērošanā, ko Vispārējā tiesa ir pieļāvusi neatbilstoša naudas soda apmēra dēļ (spriedums, 2012. gada 22. novembris, E.ON Energie/Komisija,
C‑89/11 P
,
EU:C:2012:738
,
126.
punkts).
Šajā lietā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 145.–150. punktā analizēja secinājumus, kas izdarāmi no tās šā sprieduma 119. punktā izdarītā konstatējuma, ka Komisija, aprēķinot naudas sodu, ir kļūdaini uzskatījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir piedalījusies pārmestajā pārkāpumā sešu dalībvalstu teritorijā un attiecībā uz trim preču apakšgrupām, un ir pieļāvusi divas kļūdas vērtējumā, pamatojot “pārkāpuma smaguma” un “papildsummas” koeficientu piemērošanu 15 % apmērā ar šādu līdzdalību.
Līdz ar to pārsūdzētā sprieduma 145. punktā Vispārējā tiesa vispirms ir konstatējusi, ka tā, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, ievēros 2006. gada pamatnostādnes. Pēc tam tā minētā sprieduma 146. punktā atgādināja, ka attiecīgajam pārkāpuma veidam piemērojamie koeficienti atbilst samērīguma principam skalā no 0 % līdz 30 %, runājot par “pārkāpuma smaguma” koeficientu, un skalā no 15 % līdz 25 %, runājot par “papildsummas” koeficientu. Visbeidzot Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 147. punktā, kurā būtībā ir pārņemti minētā sprieduma 118. un 128. punktā izdarītie konstatējumi, novērtēja, ka pārkāpums, kurš attiecas uz trim preču apakšgrupām sešās dalībvalstīs, tā ģeogrāfiskā tvēruma dēļ un preču apakšgrupu skaita dēļ ir smagāks nekā pārkāpums, kurā piedalījās apelācijas sūdzības iesniedzēja.
Turklāt Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 148. punktā ir norādījusi, ka tas, ka uzņēmumiem – vienotā pārkāpuma, kas aptvēra sešas dalībvalstis un skāra trīs preču apakšgrupas, dalībniekiem – būtu varēts uzlikt naudas sodu, kas aprēķināts, piemērojot “pārkāpuma smaguma” un “papildsummas” koeficientus, kuri ir lielāki par tiem, kas tika noteikti, lai sodītu apelācijas sūdzības iesniedzēju, nevarot pamatot, ka Vispārējā tiesa, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, uzliek tai naudas sodu apmērā, kas nebūtu pietiekami preventīvs attiecībā uz pārkāpuma, kurā tā bija piedalījusies, smagumu. Līdz ar to tā minētā sprieduma 149. punktā uzskatīja, ka “pārkāpuma smaguma” un “papildsummas” koeficienti 15 % apmērā ir atbilstoši, ņemot vērā šā paša sprieduma 148. punktā atrodamos konstatējumus, kā arī 2006. gada pamatnostādnes.
Šajā ziņā ir jānorāda – ko būtībā atbalsta Komisija –, ka it īpaši pārsūdzētā sprieduma 118. un 128. punktā, kā arī 147. un 148. punktā atrodamajā pamatojumā, atbilstoši kuram, pirmkārt, pārkāpums, kas attiecas uz trim preču apakšgrupām sešās dalībvalstīs, ir smagāks nekā pārkāpums, kurā piedalījās apelācijas sūdzības iesniedzēja un kurš ir izdarīts vienas dalībvalsts teritorijā un attiecās tikai uz divām preču apakšgrupām, un, otrkārt, uzņēmumiem, kuri piedalījās pirmajā minētajā pārkāpumā esot bijis jāuzliek naudas sods, kas ir aprēķināts, balstoties uz lielākiem “pārkāpuma smaguma” un “papildsummas” koeficientiem nekā apelācijas sūdzības iesniedzējai piemērotie, ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā.
Proti, kaut arī, lai novērtētu pārkāpuma smagumu un tādējādi noteiktu uzliekamā naudas soda apmēru, var tostarp tikt ņemts vērā šā pārkāpuma ģeogrāfiskais mērogs un preču skaits, uz kurām tas attiecas, tomēr apstāklis, ka kāda pārkāpuma ģeogrāfiskais mērogs un aptverto preču skaits ir lielāks salīdzinājumā ar citu pārkāpumu, pats par sevi obligāti nenozīmē, ka šis pirmais pārkāpums – aplūkots kopumā un it īpaši ņemot vērā tā būtību – ir uzskatāms par smagāku nekā otrais pārkāpums un par tādu, kas līdz ar to attaisno lielāku “pārkāpuma smaguma” un “papildsummas” koeficientu noteikšanu nekā tie koeficienti, kas ir izmantoti, lai aprēķinātu naudas sodu par šo otro pārkāpumu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2014. gada 10. jūlijs, Telefónica un Telefónica de España/Komisija,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
,
178.
punkts).
Tomēr ir jāatgādina, ka – ja Vispārējās tiesas nolēmuma pamatojumā ir atklāts Savienības tiesību pārkāpums, bet tā rezolutīvā daļa šķiet ir balstīta uz citu tiesisko pamatojumu – šāda pārkāpuma dēļ minētais nolēmums nav jāatceļ, bet ir jāaizstāj tā pamatojums (šajā ziņā skat. spriedumus, 1992. gada 9. jūnijs, Lestelle/Komisija,
C‑30/91 P
,
EU:C:1992:252
,
28.
punkts, kā arī 2008. gada 9. septembris, FIAMM u.c./Padome un Komisija,
C‑120/06 P un C‑121/06 P
,
EU:C:2008:476
,
187.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi, ir jānoskaidro, vai Vispārējās tiesas pieļautā kļūda tiesību piemērošanā var izraisīt pārsūdzētā sprieduma atcelšanu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka naudas soda pamatsummā ir ietverta summa saistībā ar pārkāpuma smagumu un papildsumma.
Summa saistībā ar pārkāpuma smagumu tiek noteikta atbilstoši procentuālai likmei, kuras lielums ir no 0 % līdz 30 % no attiecīgā uzņēmuma pārdošanas apjoma vērtības pēdējā tā dalības gadā aizliegtās vienošanās ietvaros. Līdz ar to šī summa ir pielāgota katram uzņēmumam, kas piedalījies pārmestajā pārkāpumā.
Līdz ar to Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 1220. apsvērumā, lai noteiktu “pārkāpuma smaguma” koeficientu, ir pamatoti uzskatījusi, ka ir jāņem vērā it īpaši pārmestā pārkāpuma būtība.
Taču, kā Vispārējā tiesa ir uzsvērusi pārsūdzētā sprieduma 104. punktā, aizliegtā vienošanās, kuras mērķis ir cenu saskaņošana, sava rakstura dēļ ir viens no smagākajiem konkurences ierobežojumiem. Līdz ar to Komisijai un Vispārējai tiesai nevar tikt pārmests, ka tās ir pieļāvušas kļūdas tiesību piemērošanā, “pārkāpuma smaguma” koeficienta likmi par šādu pārkāpumu nosakot 15 % apmērā un uzskatot, ka šī likme atbilst samērīguma principam.
Turklāt, runājot par “papildsummas” koeficientu, kā Komisija ir norādījusi apstrīdētā lēmuma preambulas 1224. un 1225. apsvērumā, 15 % koeficients ir 2006. gada pamatnostādnēs paredzētā minimālā likme. Līdz ar to noteiktā likme ir vislabvēlīgākā iespējamā likme apelācijas sūdzības iesniedzējai, ņemot vērā šajās pamatnostādnēs paredzēto skalu.
Turklāt no Tiesas judikatūras izriet, ka nepieciešamajai naudas sodu apmēru diferenciācijai starp uzņēmumiem atbilstoši vienlīdzīgas attieksmes principam, ņemot vērā plašo rīcības brīvību, kas Komisijai ir atzīta attiecībā uz naudas soda apmēra aprēķināšanu, nav obligāti jānotiek “pārkāpuma smaguma” un “papildsummas” koeficientu noteikšanas ietvaros, bet atšķirības starp uzņēmumiem un attiecīgo uzņēmumu konkrētie apstākļi attiecīgā gadījumā var tikt ņemti vērā citā naudas soda aprēķināšanas stadijā, piemēram, pielāgojot pamatsummu atkarībā no atbildību mīkstinošiem un pastiprinošiem apstākļiem saskaņā ar 2006. gada pamatnostādņu 28. un 29. punktu (šajā ziņā skat. spriedumus, 2013. gada 11. jūlijs, Gosselin Group/Komisija,
C‑429/11 P
, nav publicēts,
EU:C:2013:463
,
96.
–
100.
punkts, kā arī 2013. gada 11. jūlijs, Team Relocations u.c./Komisija,
C‑444/11 P
, nav publicēts,
EU:C:2013:464
,
104.
un
105.
punkts), vai arī pārdošanas apjoma vērtības ietvaros, kas ņemta vērā naudas soda pamatsummas aprēķināšanai, jo šī vērtība attiecībā uz katru uzņēmumu atspoguļo tā līdzdalības nozīmīgumu attiecīgajā pārkāpumā atbilstoši 2006. gada pamatnostādņu 13. punktam.
Proti, kā Tiesa jau ir konstatējusi, pēdējā minētā punkta mērķis ir uzņēmumam uzliktā naudas soda apmēra aprēķinā kā sākumpunktu izmantot summu, kas atspoguļo pārkāpuma ekonomisko ietekmi un šā uzņēmuma nozīmi pārkāpumā (skat. spriedumu, 2013. gada 11. jūlijs, Team Relocations u.c./Komisija,
C‑444/11 P
, nav publicēts,
EU:C:2013:464
,
76.
punkts).
Līdz ar to, ciktāl nav strīda par to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai uzliktā naudas soda pamatsumma – kā izriet no apstrīdētā lēmuma preambulas 1219. apsvēruma – ir noteikta atkarībā no apelācijas sūdzības iesniedzējas realizētā pārdošanas apjoma vērtības Itālijas teritorijā, Vispārējā tiesa, nepārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes principu, pārsūdzētā sprieduma 149. punktā varēja apelācijas sūdzības iesniedzējai uzliekamā naudas soda aprēķināšanas nolūkos noteikt “pārkāpuma smaguma” un “papildsummas” koeficientu likmi 15 % apmērā, kura ir vienāda ar likmi, kas piemērota uzņēmumiem, kuri ir piedalījušies vienotajā pārkāpumā attiecībā uz trim preču apakšgrupām un sešām dalībvalstīm.
Tādējādi, aizstājot pamatojumu, ir jānoraida arguments, ka Vispārējā tiesa neesot izdarījusi nekādus secinājumus no pārsūdzētā sprieduma 119. punktā izdarītajiem konstatējumiem un esot pārkāpusi samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principus.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā apgalvo, ka pamatojums, ar ko Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 150. punktā ir noraidījusi tās argumentus, kuri vērsti pret Komisijas atteikumu atbilstoši 2006. gada pamatnostādņu 29. punktam tai piemērot naudas soda samazinājumu tā iemesla dēļ, ka tai ir bijusi tikai nenozīmīga loma attiecīgajā pārkāpumā, ir kļūdains.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa esot kļūdaini konstatējusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav pierādījusi, ka tās loma attiecīgajā pārkāpumā bija neliela, ņemot vērā, ka Komisija pati apstrīdētajā lēmumā ir atzinusi centrālo lomu, kas konstatētajās prettiesiskajās darbībās bija noteiktiem citiem uzņēmumiem. Pretēji Komisijas un Vispārējās tiesas apgalvotajam, apelācijas sūdzības iesniedzējas atšķirīgā vai nenozīmīgā loma, kā arī līdzdalības attiecīgajā pārkāpumā atšķirīgais smagums neesot atspoguļoti attiecīgo preču pārdošanas apjoma vērtībā, kas veido pamatu tai uzliktā naudas soda aprēķinam, jo šī vērtība izriet no vienkārša kvantitatīva parametra, kam nav nekādas saistības ar attiecīgo uzņēmumu rīcības kvalificējošu vērtējumu.
Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzējas ieskatā – ciktāl Komisija un Vispārējā tiesa ir vienādi izturējusies pret faktiskā ziņā pilnīgi atšķirīgām situācijām, jo tās loma kolūzijā nevarēja tikt pielīdzināta citu uzņēmumu lomai, kuri bija attiecīgo darbību pamatā, – ir nepārprotami pārkāpti vienlīdzīgas attieksmes un atbildības personiskuma principi.
Komisijas ieskatā, otrais pamats ir jānoraida kā nepieņemams vai neefektīvs. Šis pamats attiecoties tikai uz tīri faktiska rakstura jautājumiem un ir vērsts tikai uz to, lai tiktu pārskatīts faktu vērtējums. Apelācijas sūdzības iesniedzēja nekur nav izskaidrojusi, kādā veidā Vispārējā tiesa – ko tā, šķiet, apgalvo – ir sagrozījusi faktus. Katrā ziņā minētais pamats esot pārlieku abstrakts un neprecīzs, lai tas būtu pieņemams.
Pakārtoti, runājot par otrā pamata būtību, Komisija norāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 133.–140. punktā un 150. punktā, pēc tam, kad tā analizēja apstrīdēto lēmumu, ir konstatējusi, ka uz apelācijas sūdzības iesniedzēju nevarēja tikt attiecināts neviens atbildību mīkstinošs apstāklis. Turklāt šādu apstākļu ņemšana vērā neesot automātiska un apelācijas sūdzības iesniedzēja neesot sniegusi pierādījumus savai tēzei, ka tai esot bijusi pasīva un sekotājas loma attiecīgās aizliegtās vienošanās ietvaros. Katrā ziņā nevar apgalvot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas loma bija pasīva, ņemot vērā, ka tā turpināti un ļoti cītīgi piedalījās pretkonkurences darbībās, un – kā Vispārējā tiesa ir konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 52. punktā un turpmākajos punktos – ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir guvusi labumu no informācijas, kas saņemta no citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem.
Turklāt Komisija norāda, ka, pat ja apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentācija būtu pamatota, tā jebkurā gadījumā būtu neefektīva, jo, pat ja tā apelācijas sūdzības iesniedzējai būtu piemērojusi koeficientu 14 % apmērā, tai uzliktais naudas sods nebūtu ticis samazināts, jo, piemērojot šo koeficientu, aprēķinātais naudas soda apmērs jebkurā gadījumā tiktu samazināts zem sliekšņa, ko veido 10 % no apelācijas sūdzības iesniedzējas apgrozījuma.
Tiesas vērtējums
Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā apšauba pamatojumu, ar ko Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 150. punktā ir noraidījusi argumentus, kurus tā ir izvirzījusi pret Komisijas atteikumu tai piemērot naudas soda samazinājumu tā iemesla dēļ, ka tai ir bijusi tikai nenozīmīga loma pārkāpumā.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 256. panta 1. punkta otro daļu un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmo daļu apelācijas sūdzību var iesniegt tikai par tiesību jautājumiem. Tādējādi vienīgi Vispārējās tiesas kompetencē ir konstatēt un izvērtēt atbilstošos faktus, kā arī tai iesniegtos pierādījumus. Šo faktu un šo pierādījumu vērtējums, izņemot to sagrozīšanas gadījumus, nav tiesību jautājums, kas būtu pakļauts pārbaudei Tiesā apelācijas tiesvedībā (it īpaši skat. rīkojumu, 2015. gada 11. jūnijs, Faci/Komisija,
C‑291/14 P
, nav publicēts,
EU:C:2015:398
,
31.
punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī šajā ziņā spriedumu, 2016. gada 21. janvāris, Galp Energía España u.c./Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
46.
punkts un tajā minētā judikatūra). Šādai sagrozīšanai ir acīmredzami jāizriet no lietas materiāliem tādējādi, lai nebūtu nepieciešams no jauna novērtēt faktus un pierādījumus (it īpaši skat. rīkojumu, 2015. gada 11. jūnijs, Faci/Komisija,
C‑291/14 P
, nav publicēts,
EU:C:2015:398
,
32.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā apgalvojuma, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi vienlīdzīgas attieksmes un atbildības personiskuma principus, aizsegā apelācijas sūdzība patiesībā ir vērsta uz to, lai Tiesa no jauna izvērtētu lietas materiālus, it īpaši jautājumu, vai – kā Vispārējā tiesa ir konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 150. punktā – apelācijas sūdzības iesniedzēja ir aktīvi piedalījusies pārmesto darbību īstenošanā.
Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja nav nedz atsaukusies, nedz pierādījusi faktu vai pierādījumu sagrozīšanu, otrais pamats ir acīmredzami nepieņemams.
Tā kā neviens no apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītajiem pamatiem nav ticis apmierināts, apelācijas sūdzība ir jānoraida pilnībā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktu, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši šī paša reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

1)
apelācijas sūdzību noraidīt;

2)
Zucchetti Rubinetteria SpA
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]
(
*1
)	* Tiesvedības valoda – itāļu.