CELEX: 62016TJ0043
Prasība atcelt tiesību aktu
Konkurence
Koncentrācija
Mobilo telekomunikāciju pakalpojumu mazumtirdzniecības tirgus un piekļuves un savienojuma uzsākšanas vairumtirdzniecības tirgus Vācijā
Telefónica Deutschland īstenota E
Plus iegāde
Lēmums, ar ko koncentrācija ir atzīta par saderīgu ar iekšējo tirgu un EEZ līguma darbību
Ar MTO nesaistītas galīgo saistību daļas īstenošana
Nepārsūdzami tiesību akti
Nepieņemamība

Tiesvedības priekšvēsture
Ar Lēmumu C(2014) 4443
final
(2014. gada 2. jūlijs), ar kuru koncentrācija ir atzīta par saderīgu ar iekšējo tirgu un ar EEZ līguma darbību (Lieta M.7018 –
Telefónica Deutschland
/
E‑Plus
) Eiropas Komisija pasludināja, ka tas, ka
Telefónica Deutschland Holding AG
(turpmāk tekstā – “
Telefónica Deutschland
”) ir iegādājusies (turpmāk tekstā – “koncentrācija”)
E‑Plus Mobilfunk GmbH & Co. KG
(turpmāk tekstā – “
E‑Plus
”), ir saderīgi ar iekšējo tirgu un ar Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) 57. pantu, ar nosacījumu, ka
Telefónica Deutschland
izpildīs konkrētas galīgās saistības, kas ir pievienotas minētā lēmuma pielikumā (turpmāk tekstā – “galīgās saistības”). Galīgās saistības veido trīs daļas: daļa – “mobilā tīkla operators” (turpmāk tekstā – “MTO saistību daļa”), daļa – “mobilā virtuālā tīkla operators [(MVTO)] – piekļuve platjoslas mobilajam tīklam” (turpmāk tekstā – “MVTO MBA saistību daļa”) un daļa – “operators, kam nav sava tīkla” (turpmāk tekstā – “operatoru, kas nav MTO, saistību daļa”).
Atbilstoši MTO saistību daļai
Telefónica Deutschland
būtībā apņemas piedāvāt izīrēšanai jaunajam MTO frekvenču spektru, kā arī tam nodot konkrētus aktīvus un sniegt noteiktus pakalpojumus, kas ir vajadzīgi, lai tas uzsāktu darbu kā jauns MTO, ienākot Vācijas tirgū (tīkla staciju nodošana, veikalu nodošana, vietējās viesabonēšanas atļauja un pasīva radio tīkla koplietošana).
Atbilstoši MVTO MBA saistību daļai
Telefónica Deutschland
būtībā apņemas noslēgt pārdošanas līgumu par 20 % no koncentrācijas rezultātā apvienotā uzņēmuma kopējās tīkla jaudas pārdošanu vienam vai vairākiem (līdz pat trim) operatoriem, kas nav MTO. Īpašie šī līguma komercnosacījumi ir apspriežami, bet tiem ir jāiekļaujas šādā ietvarā: pircējiem ir jāapņemas visā sākotnējā līguma piecu gadu laikā pirkt noteiktu tīkla jaudas apjomu un atbilstošu balss datplūsmu, datus un īsziņas par iepriekš noteiktu cenu, kas nav atkarīga no faktiski izmantotā apjoma;
Telefónica Deutschland
ir jānoslēdz šāds līgums ar vismaz vienu pircēju, pirms tā var īstenot koncentrāciju;
Telefónica Deutschland
ir jāapņemas piedāvāt pircējiem papildus 10 % no vienības, kas izveidota koncentrācijas rezultātā, kopējās tīkla jaudas saskaņā ar iepriekš atrunātiem nosacījumiem.
Atbilstoši operatoru, kas nav MTO, saistību daļai
Telefónica Deutschland
tostarp apņemas sekojošo (galīgo saistību 77. un 78. punkts):
“a)
esošo vairumtirgotāju piekļuve 2G/3G/4G
[
Telefónica Deutschland
] apņemas sniegt visiem MVTO/pakalpojumu sniedzējiem, kuri pašreiz saņem 2G/3G/4G preces no [
Telefónica Deutschland
] vai
E‑Plus
, iespēju pagarināt viņu pastāvošos līgumus [koncentrācijas] pabeigšanas dienā līdz 2025. gadam (vai citam agrākam datumam, kurā [
Telefónica Deutschland
] pārtrauktu 2G, 3G vai 4G preču piedāvājumu pati saviem klientiem).
[
Telefónica Deutschland
] visiem esošajiem MVTO/pakalpojumu sniedzējiem, kuri ir noslēguši līgumu par piekļuvi 2G, 3G vai 4G tīklam ar [
Telefónica Deutschland
] vai
E‑Plus
, kas ir spēkā [koncentrācijas] pabeigšanas dienā, aktīvi izsūtīs brīvprātīgu saistību vēstuli, ar kuru tā atsakās no savām līgumiskajām tiesībām izbeigt līgumu parastā veidā, kāds ir noteikts konkrētajā vairumtirdzniecības pakalpojuma sniegšanas līgumā, līdz 2025. gadam (vai citā agrākā datumā, kurā [
Telefónica Deutschland
] pārtrauktu 2G, 3G vai 4G preču piedāvājumu pati saviem klientiem). Tas nekādi neietekmē ārkārtas līguma izbeigšanas tiesības nopietnu iemeslu dēļ (kas paredzētas tiesību aktos).”
Lēmuma C(2014) 4443
final
kopsavilkums tika publicēts 2015. gada 13. marta
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(
OV 2015, C 86, 10. lpp.
) un nekonfidenciāla šī lēmuma versija tika publicēta 2015. gada 15. decembrī Komisijas interneta vietnē.
2013. gada 12. decembrī prasītāja
1&1 Telecom GmbH
(turpmāk tekstā – “prasītāja” vai “
1&1
”) noslēdza MVTO līgumu ar
E‑Plus
, saskaņā ar kuru
E‑Plus
tai piešķīra piekļuvi 2G/3G/4G tīkliem (turpmāk tekstā – “MVTO līgums ar
E‑Plus
”).
Saskaņā ar MVTO līguma ar
E‑Plus
10. pantu tas ir noslēgts uz minimālu četru gadu termiņu. Pēc minimālā termiņa beigām šis līgums ir automātiski pagarināms uz nenoteiktu laiku, izņemot, ja kāda no līgumslēdzējām pusēm to izbeidz pirms minimālā termiņa beigām, vai vēlāk, katra kalendārā ceturkšņa beigās, abos gadījumos nosūtot rakstisku brīdinājumu 12 mēnešus iepriekš.
Turklāt MVTO līguma ar
E‑Plus
5. panta 1. punkta pirmajā daļā ir noteikts:
“Ciktāl [
1&1
] saņem arī MVTO pakalpojumus vai salīdzināmus pakalpojumus no trešajām personām, [
1&1
] apņemas pēc vidējās ikgadējās bāzes pirmajā gadā pēc tirdzniecības sākuma aktivizēt 37 %, no 13. mēneša pēc tirdzniecības sākuma līdz 24. mēnesim –43  % un no 25. mēneša līdz 48. mēnesim (minimālā ilguma beigas) – vismaz 46 %, pamatojoties uz ikgadējo vidējo bāzi (“Minimālā tirgus daļa”), no saviem jaunajiem mobilās telefonijas mazumtirdzniecības klientiem, kas ir veiksmīgi aktivizēti un parakstījušies uz ikmēneša abonementu vismaz uz 24 mēnešiem ar mēneša pamatcenu, kuriem ir savienojums, pamatojoties uz pakalpojumiem, ko faktiski sniedz
E‑Plus
un uz kuriem attiecas šī Līguma 2. pielikumā noteiktās cenas,
E‑Plus
tīklā vai
jebkurā citā mobilajā tīklā
, kas ir saistīts ar
E‑Plus
saskaņā ar sabiedrību tiesībām atbilstoši Vācijas likuma par akciju sabiedrībām (
AktG
) 15. un nākamajiem pantiem, izmantojot MVTO pakalpojumus kā
1&1
klienti (“Jauno klientu piesaistīšanas bruto likme”). Sadarbības ietvaros [
1&1
] mērķis ir sasniegt jauno klientu piesaistīšanas bruto likmi 50 % apmērā [..]”.
MVTO līguma ar
E‑Plus
5. panta 1. punkta ceturtajā un piektajā daļā ir arī noteikts, ka gadījumā, ja netiek ievēroti līgumiskie pienākumi aktivizēt noteiktu procentuālu daļu no jaunajiem
E‑Plus
tīkla klientiem,
1&1
pienākums ir samaksāt
E‑Plus
finansiālu kompensāciju.
Visbeidzot, MVTO līguma ar
E‑Plus
15. panta 7. punktā ir noteikts, ka jebkurš strīds saistībā ar šo līgumu ir risināms Diseldorfas [
Düsseldorf
] (Vācija) tiesās.
2015. gada 27. februārī
Telefónica Deutschland
nosūtīja prasītājai vēstuli par saistību brīvprātīgu uzņemšanos atbilstoši galīgo saistību 77. un 78. punktam (turpmāk tekstā – “vēstule par saistību brīvprātīgu uzņemšanos”). 2015. gada 17. augustā
Telefónica Deutschland
nosūtīja prasītājai vēstuli ar paskaidrojumu par konkrētiem vēstules par saistību brīvprātīgu uzņemšanos nosacījumiem (turpmāk tekstā – “paskaidrojošā vēstule”). Gan vēstule par saistību brīvprātīgu uzņemšanos, gan paskaidrojošā vēstule tika sagatavotas, pamatojoties uz standarta vēstules paraugu, kas paredzēts nosūtīšanai visiem MVTO un visiem tiem pakalpojumu sniedzējiem, kuri ar
Telefónica Deutschland
ir noslēguši vairumtirdzniecības līgumu par piekļuvi.
Vēstules par saistību brīvprātīgu uzņemšanos 2. klauzulā “Atteikšanās no parastajām līguma izbeigšanas tiesībām” ir noteikts:
“1.
Ciktāl [MVTO līgums ar
E‑Plus
] atļauj
E‑Plus
izbeigt [šo līgumu] [bez pamatojuma], tam stājoties spēkā pirms 2025. gada 31. decembra pusnakts,
E‑Plus
ar šo atsakās no šīm parastajām līguma izbeigšanas tiesībām atbilstoši šai 2. klauzulai (“Atteikšanās”). Līdz ar to jebkāda
E‑Plus
veikta parastā līguma izbeigšana ar spēkā stāšanās datumu pirms 2025. gada 31. decembra pusnakts ir aizliegta atbilstoši šīs 2. klauzulas noteikumiem un saskaņā ar kārtību, kas ir paredzēta [MVTO līgumā ar
E‑Plus
], ir iespējama tikai 2025. gada 31. decembra pusnaktī. Tā rezultātā ir piemērojams 1. klauzulas 2. punkts.
[..]
3.
Ja [MVTO līgums ar
E‑Plus
] tiek pagarināts līdz 2025. gada 31. decembra pusnaktij vai līdz vēlākam datumam tādēļ, ka
E‑Plus
to nevar izbeigt pirms 2025. gada 31. decembra pusnakts Atteikšanās dēļ, Atteikšanās notiek ar nosacījumu, ka [
1&1
] saistības, kuras līgumslēdzējas puses ir ņēmušas vērā, vienojoties par atlīdzību [
1&1
] (piemēram, minimālā apjoma iepirkums), un kuru neesamība izraisītu nelīdzsvarotību attiecībās starp sniegtajiem pakalpojumiem un atlīdzinājumu, turpina būt piemērojamas kopā ar pārējiem līguma noteikumiem, ja [MVTO līgumā ar
E‑Plus
] ir noteikts šo saistību spēkā esamības datums un ja šis datums ir tas, kurā
E‑Plus
būtu varējusi pārtraukt [MVTO līgumu ar
E‑Plus
].”
2015. gada 18. augustā prasītāja informēja Komisiju, ka tā “būtībā piekrīt vēstules par saistību brīvprātīgu uzņemšanos saturam”.
Tomēr, sākot no 2015. gada 3. septembra, prasītāja vairākas reizes izteica Komisijai šaubas par vēstules par saistību brīvprātīgu uzņemšanos 2. klauzulas 3. punkta tiesiskumu tādēļ, ka, viņasprāt, galīgās saistības noteica
Telefónica Deutschland
pienākumu izsūtīt vēstuli, ar kuru tā sniegtu beznosacījuma atteikšanos no savām parastajām MVTO līguma ar
E‑Plus
izbeigšanas tiesībām līdz 2025. gada beigām.
Ar 2015. gada 28. septembra elektroniskā pasta vēstuli grupa, kurai bija uzdots izskatīt šo lietu Komisijas Konkurences ģenerāldirektorātā, būtībā uzskatīja, ka
Telefónica Deutschland
nav pārkāpusi galīgās saistības, vēstulē par saistību brīvprātīgu uzņemšanos iekļaujot 2. klauzulas 3. punktu (turpmāk tekstā – “2015. gada 28. septembra elektroniskā pasta vēstule”). 2015. gada 28. septembra elektroniskā pasta vēstulē bija precizēts, ka runa ir tikai par Komisijas dienestu atzinumu, nevis par Komisijas pieņemtu lēmumu.
Pēc 2015. gada 28. septembra elektroniskā pasta vēstules prasītāja 2015. gada 9. oktobra vēstulē tostarp atkārtoja savus Komisijas Konkurences ģenerāldirektorāta ģenerāldirektoram adresētos iebildumus. Šajā vēstulē prasītāja lūdza Komisiju pieņemt formālu lēmumu par to, vai vēstulē par saistību brīvprātīgu uzņemšanos ir ievērotas galīgās saistības.
2015. gada 19. novembra vēstulē, kuru parakstījis Komisijas Konkurences ģenerāldirektorāta ģenerāldirektors, viņš uzskatīja, ka “[galīgās] saistības netraucē
Telefónica
vēstulē par saistību brīvprātīgu uzņemšanos iekļaut [2. klauzulas 3. punktu]” un ka “tas ataino faktu, ka šī noteikuma mērķis [bija] tikai nodrošināt, lai [MVTO līguma ar
E‑Plus
] (kāds tika apspriests un noslēgts jau sākumā) komerciālais līdzsvars neizzustu pēc tā pagarināšanas atbilstoši galīgajām saistībām”. Tā rezultātā Konkurences ģenerāldirektorāta ģenerāldirektors secināja, ka, “ņemot vērā iepriekš minēto, šajā stadijā [viņa rīcībā] nav elementu, kas liecinātu par
Telefónica
2015. gada 4. martā nosūtītās un 17. augustā ar paskaidrojošo vēstuli papildinātās vēstules par saistību brīvprātīgu uzņemšanos [ne]atbilstību galīgajām saistībām”, un ka “līdz ar to šajā stadijā [viņš nesaredz] nevienu iemeslu uzsākt papildu darbības pret
Telefónica
vai pieņemt jebkādu lēmumu par
Telefónica
galīgajām saistībām”.
Šī prasība ir vērsta pret iespējamo Komisijas lēmumu, kas esot ietverts 2015. gada 19. novembra vēstulē, uz kuru ir atsauce šī sprieduma 17. punktā iepriekš (turpmāk tekstā – “2015. gada 19. novembra vēstule”).
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kurš Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegts 2016. gada 29. janvārī, prasītāja iesniedza šo prasību.
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2016. gada 25. februārī, Komisija saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 130. panta 1. punktu izvirzīja iebildi par nepieņemamību, apstrīdot iesniegtā prasības pieteikuma likumību. Vispārējā tiesa ar 2016. gada 22. jūnija rīkojumu 1&1 Telecom/Komisija (
T‑43/16
,
EU:T:2016:402
) šo iebildi par nepieņemamību noraidīja.
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2016. gada 16. martā,
Telefónica Deutschland
lūdza atļauju iestāties šajā tiesvedībā Komisijas prasījumu atbalstam. Ar 2016. gada 14. septembra rīkojumu Vispārējās tiesas trešās palātas priekšsēdētājs atļāva šo iestāšanos lietā.
Telefónica Deutschland
savu procesuālo rakstu un lietas dalībnieki savus apsvērumus par šo rakstu iesniedza noteiktajos termiņos.
Paralēli šai lietai prasītāja, 2015. gada 5. jūnijā Vispārējās tiesas kancelejā iesniedzot prasības pieteikumu, kas reģistrēts ar numuru T‑307/15, bija cēlusi arī prasību atcelt Lēmumu C(2014) 4443
final
. Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2017. gada 11. septembrī, prasītāja tomēr atteicās no prasības, un lieta T‑307/15 ar 2017. gada 23. oktobra rīkojumu 1&1 Telecom/Komisija (
T‑307/15
, nav publicēts,
EU:T:2017:773
) tika izslēgta no reģistra.
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt Komisijas lēmumu, kurš ir ietverts 2015. gada 19. novembra vēstulē;
–
izdot rīkojumu Komisijai uzdot
Telefónica Deutschland
izsūtīt jaunu vēstuli par saistību brīvprātīgu uzņemšanos, kas būtu stingri ierobežota ar tai uzlikto pienākumu, kurš ir norādīts galīgo saistību 78. punktā;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību pilnībā;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Telefónica Deutschland
prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību pilnībā;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par pieņemamību
Formāli neizvirzot iebildi par nepieņemamību atbilstoši Reglamenta 130. pantam, Komisija apstrīd prasības pieņemamību kopumā.
Par pirmo prasījumu daļu saistībā ar 2015. gada 19. novembra vēstules atcelšanu
Komisija, kuru atbalsta
Telefónica Deutschland
, apstrīd prasītājas prasījumu pirmās daļas pieņemamību tādēļ, ka 2015. gada 19. novembra vēstule neesot akts, par kuru var celt prasību atcelt tiesību aktu atbilstoši LESD 263. pantam.
It īpaši Komisija vispirms apgalvo, ka 2015. gada 19. novembra vēstulē esot tikai izteikts viedoklis par vēstules par saistību brīvprātīgu uzņemšanos atbilstību galīgajām saistībām. Taču viedokļa izteikšana neesot apstrīdams akts. Tālāk – 2015. gada 19. novembra vēstule neesot bijusi nepieciešama tādēļ, ka pastāv strīdu paātrinātas izšķiršanas procedūra, kas paredzēta galīgajās saistībās, un Diseldorfas [
Düsseldorf
] tiesu kompetence, lai izšķirtu visus strīdus saistībā ar MVTO līgumu ar
E‑Plus
. Visbeidzot, 2015. gada 19. novembra vēstulei neesot nekādu tiesisko seku attiecībā uz prasītāju, jo juridiskās attiecības starp
Telefónica Deutschland
un prasītāju regulējot tikai galīgās saistības un MVTO līgums ar
E‑Plus
.
Prasītāja apstrīd Komisijas argumentāciju un apgalvo, ka 2015. gada 19. novembra vēstule tomēr esot apstrīdams akts LESD 263. panta nozīmē.
Pirmkārt, prasītāja norāda, ka 2015. gada 19. novembra vēstules formai nav nozīmes, nosakot, vai par to var celt prasību. Taču šajā vēstulē esot galīgi noteikta Komisijas nostāja par vēstules par saistību brīvprātīgu uzņemšanos 2. klauzulas 3. punkta tiesiskumu. Turklāt tai esot tiesiskas sekas attiecībā uz prasītāju, ciktāl
Telefónica Deutschland
uz to var atsaukties un padarīt neiespējamu vienu no variantiem, kas pastāv MVTO līguma ar
E‑Plus
minimālā termiņa beigās, proti, pagarināt to bez minimālā pirkuma pienākuma. Tādējādi ar 2015. gada 19. novembra vēstuli prasītājai esot noteikts pienākums.
Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija un Konkurences ģenerāldirektorāta ģenerāldirektors esot kompetenti pieņemt lēmumu par galīgo saistību interpretāciju un īstenošanu. Eiropas Savienības Tiesai tātad būtu jābūt kompetentai pārbaudīt Komisijas sniegtās interpretācijas tiesiskumu, pretējā gadījumā prasītājai tiktu liegtas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.
Treškārt, neesot nozīmes tam, vai 2015. gada 19. novembra vēstule bija nepieciešama vai arī tā ir bijusi par tiesību jautājumu. Tāpat arī tam, ka Padomes Regulā (EK) Nr. 139/2004 (2004. gada 20. janvāris) par kontroli pār uzņēmumu koncentrāciju (
OV 2004, L 24, 1. lpp.
) nav paredzēti noteikumi, lai ar lēmumu noraidītu sūdzības par saistību neievērošanu, neesot nozīmes.
Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras par prasības atcelt tiesību aktu pieņemamību izriet, ka, lai noteiktu, vai par aktu var celt šādu prasību, ir jāanalizē akts pēc tā būtības, un formai, kādā tas ir pieņemts, principā šajā ziņā nav nozīmes (spriedumi, 1981. gada 11. novembris, IBM/Komisija,
60/81
,
EU:C:1981:264
,
9.
punkts; 2008. gada 17. jūlijs, Athinaïki Techniki/Komisija,
C‑521/06 P
,
EU:C:2008:422
,
42.
un
43.
punkts, un 2017. gada 19. janvāris, Komisija/Total un Elf Aquitaine,
C‑351/15 P
,
EU:C:2017:27
,
35.
punkts).
Tāpat no pastāvīgās judikatūras izriet, ka par aktiem vai lēmumiem, kas var būt prasības atcelt aktu priekšmets, ir uzskatāmi tikai pasākumi, kas paredzēti tādu saistošu tiesisku seku radīšanai, kuras var skart prasītāja intereses, būtiski mainot tā tiesisko stāvokli (spriedumi, 1981. gada 11. novembris, IBM/Komisija,
60/81
,
EU:C:1981:264
,
9.
punkts; 2008. gada 17. jūlijs, Athinaïki Techniki/Komisija,
C‑521/06 P
,
EU:C:2008:422
,
29.
punkts, un 2017. gada 19. janvāris, Komisija/Total un Elf Aquitaine,
C‑351/15 P
,
EU:C:2017:27
,
36.
punkts).
Tādējādi prasība atcelt tiesību aktu principā var tikt celta tikai attiecībā uz pasākumu, ar kuru attiecīgā iestāde administratīvā procesa nobeigumā galīgi nosaka savu nostāju. Turpretim par apstrīdamiem nevar tikt uzskatīti starpposma akti, kuru mērķis ir sagatavot galīgo lēmumu, kā arī apstiprinoši akti vai akti, kuriem ir vienīgi izpildes raksturs, ciktāl ar šādiem aktiem nav paredzēts radīt saistošas tiesiskas sekas, kurām būtu patstāvīgs raksturs salīdzinājumā ar sekām, ko rada Savienības iestādes akts, kurš tiek sagatavots, apstiprināts vai izpildīts (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2006. gada 12. septembris, Reynolds Tobacco u.c./Komisija,
C‑131/03 P
,
EU:C:2006:541
,
55.
punkts; 2007. gada 6. decembris, Komisija/Ferriere Nord,
C‑516/06 P
,
EU:C:2007:763
,
29.
punkts, un 2017. gada 19. janvāris, Komisija/Total un Elf Aquitaine,
C‑351/15 P
,
EU:C:2017:27
,
37.
punkts).
Šajā lietā tādējādi ir jānoskaidro, vai ar 2015. gada 19. novembra vēstuli Komisija ir pieņēmusi aktu, kas rada obligātas tiesiskas sekas, kuras skar prasītājas intereses, būtiski grozot tās tiesisko stāvokli LESD 263. panta izpratnē.
Šajā ziņā vispirms ir jākonstatē, ka ar 2015. gada 19. novembra vēstuli, kuras saturs tika atgādināts iepriekš 17. punktā, Komisija būtībā, pirmkārt, interpretēja galīgās saistības šajā kontekstā un, otrkārt, secināja, ka nav nedz jāveic pasākumi pret
Telefónica Deutschland
, nedz arī jāpieņem lēmums par galīgo saistību ievērošanu.
Pirmkārt, ciktāl 2015. gada 19. novembra vēstulē, to lasot kopā ar 2015. gada 28. septembra elektroniskā pasta vēstuli, galīgās saistības tiek interpretētas kā tādas, kas neliedz
Telefónica Deutschland
iekļaut vēstules par saistību brīvprātīgu uzņemšanos tekstā 2. klauzulas 3. punktu, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tikai rakstiska viedokļa paušana vai nodoma izteikšana nav lēmums, kas varētu būt priekšmets prasībai atcelt tiesību aktu, ja tas nevar radīt tiesiskas sekas vai ja tā mērķis nav radīt šādas sekas (rīkojumi, 2009. gada 2. septembris, E.ON Ruhrgas un E.ON Földgáz Trade/Komisija,
T‑57/07
, nav publicēts,
EU:T:2009:297
,
31.
punkts; 2010. gada 12. februāris, Komisija/TC,
T‑456/07
,
EU:T:2010:39
,
55.
punkts, un spriedums, 2015. gada 15. jūlijs, Westfälische Drahtindustrie u.c./Komisija,
T‑393/10
,
EU:T:2015:515
,
96.
punkts).
Protams, lai gan Komisijas piedāvātā juridiskas normas interpretācija nav apstrīdams akts, ir tiesa – kā apgalvo prasītāja –, ka tās piemērošana konkrētā situācijā principā var radīt tiesiskas sekas (skat. rīkojumu, 2009. gada 2. septembris, E.ON Ruhrgas un E.ON Földgáz Trade/Komisija,
T‑57/07
, nav publicēts,
EU:T:2009:297
,
31.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr – pretēji prasītājas apgalvotajam – ir jākonstatē, ka šajā lietā 2015. gada 19. novembra vēstulē tiek tikai apstiprinātas galīgās saistības, negrozot prasītājas tiesisko stāvokli. Lai arī 2015. gada 19. novembra vēstulē tiek ņemti vērā faktiskie elementi, kas radušies pēc Lēmuma C(2014) 4443
final
pieņemšanas, proti, vēstule par saistību brīvprātīgu uzņemšanos, tajā būtībā tiek tikai atkārtots galīgo saistību saturs, neietverot jaunu ar to saistītu faktu vai tiesību elementu (šajā nozīmē skat. rīkojumus, 2004. gada 7. decembris, Internationaler Hilfsfonds/Komisija,
C‑521/03 P
, nav publicēts,
EU:C:2004:778
,
47.
punkts, un 2011. gada 17. februāris, RapidEye/Komisija,
T‑330/09
, nav publicēts,
EU:T:2011:48
,
28.
un
29.
punkts un tajos minētā judikatūra). Faktiski nedz vēstule par saistību brīvprātīgu uzņemšanos, nedz 2015. gada 19. novembra vēstule nevar būtiski grozīt prasītājas tiesisko stāvokli, jo tikai galīgajās saistībās tiek noteiktas
Telefónica Deutschland
un operatoru, kas nav MTO un kas vēlas gūt labumu no šo operatoru saistību daļas galīgajās saistībās, tiesības un pienākumi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2001. gada 7. februāris, Inpesca/Komisija,
T‑186/98
,
EU:T:2001:42
,
51.
punkts).
Tāpat 2015. gada 19. novembra vēstulē nav veikta
Telefónica Deutschland
pienākumu pārskatīšana, ņemot vērā jaunus un būtiskus faktus, bet tikai vienkārši atkārtoti tie, kas jau ir noteikti galīgajās saistībās un kas ir kļuvuši par obligātiem līdz ar Lēmumu C(2014) 4443
final
pēc Komisijas pārbaudes pabeigšanas. Tādējādi 2015. gada 19. novembra vēstule ir tikai apstiprinošs akts. Tātad šī lieta ir jānošķir no tām, kurās apstrīdētais akts netika atzīts par iepriekšējo lēmumu apstiprinošu aktu tādēļ, ka tas bija pieņemts, pamatojoties uz faktu un tiesību apstākļiem, kas atšķīrās no tiem, kuri tikuši iepriekš izvērtēti, un pamatojoties uz atšķirīgiem iemesliem nekā iepriekšējā lēmuma pamatā esošie (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 15. jūlijs, Westfälische Drahtindustrie u.c./Komisija,
T‑393/10
,
EU:T:2015:515
,
107.
punkts).
Vēl jo vairāk tas tā ir tāpēc, ka
Telefónica Deutschland
nav 2015. gada 19. novembra vēstules adresāte un tā nav izstrādāta atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 8. panta 4. un 5. punktam. Tātad šī vēstule nevar nekādi grozīt
Telefónica Deutschland
pienākumus, kas izriet no galīgajām saistībām, kā arī tā rezultātā – trešo personu, piemēram, prasītājas, tiesisko stāvokli kopumā vai attiecībā pret
Telefónica Deutschland
.
Turklāt – pretēji prasītājas apgalvotajam – 2015. gada 19. novembra vēstules raksturu nemaina tas, ka
Telefónica Deutschland
varētu censties izmantot šo vēstuli, lai norādītu, ka vēstules par saistību brīvprātīgu uzņemšanos 2. klauzulas 3. punktā prasītājai ir noteikts pienākums ievērot minimālā iepirkuma pienākumu līdz 2025. gada beigām, kurš noteikts MVTO līguma ar
E‑Plus
5. panta 1. punktā, gadījumā, ja šis līgums tiktu pagarināts līdz šim datumam atbilstoši galīgajām saistībām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2005. gada 1. decembris, Itālija/Komisija,
C‑301/03
,
EU:C:2005:727
,
30.
punkts un tajā minētā judikatūra, un rīkojumu, 2009. gada 2. septembris, E.ON Ruhrgas un E.ON Földgáz Trade/Komisija,
T‑57/07
, nav publicēts,
EU:T:2009:297
,
49.
punkts). Kā tas ir izklāstīts iepriekš 40.–42. punktā, 2015. gada 19. novembra vēstulē ir tikai atkārtots galīgo saistību saturs, neradot atsevišķas tiesiskas sekas. Komisijas sniegtā galīgo saistību interpretācija šajā vēstulē neko papildus nenosaka tiesībās un pienākumos, kas no tās izriet, un nekādi nav saistošs valsts tiesai, kurai būtu jāizskata strīds starp pusēm par šo jautājumu.
No tā izriet, ka 2015. gada 19. novembra vēstule, tā kā tajā tiek interpretēts galīgo saistību tvērums, nav lēmums, bet gan vienkārši juridiski nesaistoša deklarācija, ko Komisija var sniegt pārbaudes ietvaros pēc tam, kad ir pareizi īstenoti tās lēmumi koncentrāciju kontroles jomā (pēc analoģijas skat. rīkojumu, 2011. gada 17. februāris, RapidEye/Komisija,
T‑330/09
, nav publicēts,
EU:T:2011:48
,
44.
punkts).
Otrkārt, ciktāl 2015. gada 19. novembra vēstulē tiek uzskatīts, ka nav jāveic nekādi pasākumi pret
Telefónica Deutschland
, nedz arī jāpieņem lēmums par galīgo saistību ievērošanu, atbildot uz prasītājas lūgumiem šajā sakarā, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar to vien, ka Savienības iestāde nosūta vēstuli tās adresātam, atbildot uz tā formulētu lūgumu, nepietiek, lai šādu vēstuli varētu kvalificēt par aktu LESD 263. panta izpratnē, tādējādi paverot iespēju celt prasību atcelt tiesību aktu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1993. gada 28. oktobris, Zunis Holding u.c./Komisija,
T‑83/92
,
EU:T:1993:93
,
30.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā ir jākonstatē, ka prasītājai nav nekādu individuālu tiesību likt Komisijai pieņemt lēmumu, ar kuru tā konstatētu, ka
Telefónica Deutschland
ir pārkāpusi galīgās saistības, un veikt pasākumus, lai atjaunotu efektīvas konkurences apstākļus atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 8. panta 4. vai 5. punktam, un tas tā ir pat tad, ja būtu izpildīti nosacījumi, kas attaisnotu šāda lēmuma pieņemšanu (šajā nozīmē skat. rīkojumus, 2015. gada 27. janvāris, UNIC/Komisija,
T‑338/14
, nav publicēts,
EU:T:2015:59
,
29.
punkts, un 2015. gada 24. novembris, Delta Group agroalimentare/Komisija,
T‑163/15
, nav publicēts,
EU:T:2015:911
,
29.
un
39.
punkts). Tātad 2015. gada 19. novembra vēstule nevar būt lēmums, kas var radīt tiesiskas sekas prasītājai, grozot tās tiesisko stāvokli.
Faktiski ir jākonstatē, ka nedz Regulā Nr. 139/2004, nedz Komisijas Regulā (EK) Nr. 802/2004 (2004. gada 7. aprīlis), ar ko īsteno Regulu Nr. 139/2004 (
OV 2004, L 133, 1. lpp.
), nav paredzēta procedūra, saskaņā ar kuru ar koncentrāciju nesaistītas personas varētu iesniegt formālu sūdzību Komisijā par minētās koncentrācijas dalībniekiem saistībā ar to nosacījumu pārkāpumu, kas izriet no lēmuma, ar kuru šī koncentrācija ir atzīta par atbilstošu iekšējam tirgum, pat ja šīs personas potenciāli varētu gūt labumu no šiem nosacījumiem. Arī tad, ja runa būtu par trūkumiem koncentrāciju kontroles jomā, šajā gadījumā tie būtu jālabo likumdevējam, nevis Savienības tiesai.
Tā rezultātā – pretēji tam, kas paredzēts Komisijas Regulas (EK) Nr. 773/2004 (2004. gada 7. aprīlis) par lietas izskatīšanu saskaņā ar [LESD 101. un 102. pantu], ko vada Komisija (
OV 2004, L 123, 18. lpp.
), 7. pantā un Padomes Regulas (ES) Nr. 2015/1589 (2015. gada 13. jūlijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus LESD 108. panta piemērošanai (
OV 2015, L 248, 9. lpp.
), 12. pantā, – ir jākonstatē, ka Komisijai nav nekāda pienākuma atbildēt uz iespējamām sūdzībām, kas tiek iesniegtas saistībā ar lēmumu koncentrāciju kontroles jomā neievērošanu, pieņemot lēmumu, par kuru var tikt iesniegta prasība atcelt tiesību aktu. Judikatūrai par sūdzības noraidīšanu valsts atbalsta jomā tātad šajā lietā nav nozīmes.
Līdz ar to 2015. gada 19. novembra vēstule, ar kuru Komisija būtībā informē prasītāju, ka tā neveiks nekādus pasākumus pret
Telefónica Deutschland
, nerada obligātas tiesiskas sekas, kas varētu skart prasītājas intereses (šajā nozīmē skat. rīkojumus, 2015. gada 27. janvāris, UNIC/Komisija,
T‑338/14
, nav publicēts,
EU:T:2015:59
,
29.
punkts, un 2015. gada 24. novembris, Delta Group agroalimentare/Komisija,
T‑163/15
, nav publicēts,
EU:T:2015:911
,
29.
un
39.
punkts).
Turklāt ir jākonstatē, ka, tā kā 2015. gada 19. novembra vēstule nav lēmums (skat. iepriekš 44. punktu) un nerada obligātas tiesiskas sekas, kas ietekmētu prasītājas intereses (skat. iepriekš 49. punktu), prasītājas argumenti, ar kuriem tā vēlas pierādīt, ka šī vēstule viņu ir skārusi tieši un individuāli, nav iedarbīgi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2005. gada 22. februāris, Komisija/max.mobil,
C‑141/02 P
,
EU:C:2005:98
,
70.
punkts, un rīkojumu, 2011. gada 23. septembris, Vivendi/Komisija,
T‑567/10
, nav publicēts,
EU:T:2011:528
,
16.
un
25.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Iepriekš 44. un 49. punktā formulētais secinājums nav atspēkojams ar prasītājas apgalvojumu, ka ar pirmās prasījumu daļas noraidīšanu tās nepieņemamības dēļ tiekot pārkāptas tās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.
Šajā ziņā, pirmkārt, ir jāatgādina, ka fiziskām personām ir jābūt iespējai saņemt efektīvu to savu tiesību aizsardzību tiesā, ko tās gūst no Savienības tiesību sistēmas. Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā formāli ir noteiktas Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. un 13. pantā, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā, kurā ir noteikts, ka “ikvienai personai, kuras tiesības un brīvības, kas garantētas Savienības tiesībās, tikušas pārkāptas, ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, ievērojot nosacījumus, kuri paredzēti šajā pantā”.
Turklāt saskaņā ar LES 19. pantu “dalībvalstis nodrošina tiesību aizsardzības līdzekļus, kas ir pietiekami efektīvi tiesiskās aizsardzības nodrošināšanai jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības”.
Tā rezultātā ar LESD 263. pantu, no vienas puses, un tā 267. pantu, no otras puses, ir izveidota pilnīga tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēma, kuras mērķis ir nodrošināt Savienības tiesību aktu tiesiskuma pārbaudi, to uzticot Savienības tiesai. Šajā sistēmā fiziskām vai juridiskām personām, kuras nevar LESD 263. pantā minēto pieņemamības nosacījumu dēļ tieši apstrīdēt Savienības tiesību aktus, ir iespēja apstrīdēt šādu aktu spēkā esamību valsts tiesās un tām, kuras nav kompetentas pašas atzīt šos aktus par spēkā neesošiem, vērsties šajā sakarā Tiesā ar prejudiciāliem jautājumiem.
Otrkārt, ir jāatgādina, ka koncentrāciju kontroles mērķis ir sniegt attiecīgajiem uzņēmumiem atļauju, kas ir vajadzīga un kas ir jāsaņem pirms ikviena Eiropas koncentrācijas darījuma īstenošanas. Šīs kontroles ietvaros šie uzņēmumi var piedāvāt saistības Komisijai, lai saņemtu lēmumu, kurā tiek konstatēts to darījuma saderīgums ar iekšējo tirgu (spriedums, 2010. gada 6. jūlijs, Ryanair/Komisija,
T‑342/07
,
EU:T:2010:280
,
448.
punkts).
Atkarībā no administratīvā procesa attīstības posma piedāvātajām saistībām ir jāļauj Komisijai vai nu uzskatīt, ka paziņotais darījums vairs nerada nopietnas šaubas par tā saderīgumu ar iekšējo tirgu sākotnējās izmeklēšanas posmā (Regulas Nr. 139/2004 6. panta 2. punkts), vai atbildēt uz padziļinātās izpētes laikā norādītajiem iebildumiem (Regulas Nr. 139/2004 18. panta 3. punkts, aplūkojot to kopsakarā ar tās 8. panta 2. punktu). Šīs saistības līdz ar to ļauj vispirms izvairīties no padziļinātās izpētes posma uzsākšanas vai pēc tam izvairīties no tāda lēmuma pieņemšanas, ar ko tiek paziņots, ka darījums nav saderīgs ar iekšējo tirgu (spriedums, 2010. gada 6. jūlijs, Ryanair/Komisija,
T‑342/07
,
EU:T:2010:280
,
449.
punkts).
Ar Regulas Nr. 139/2004 8. panta 2. punktu Komisijai lēmumā, ar kuru koncentrācija tiek atzīta par saderīgu ar iekšējo tirgu, faktiski, piemērojot šīs regulas 2. panta 2. punktā definēto kritēriju, ir ļauts iekļaut nosacījumus un pienākumus, kas paredzēti, lai nodrošinātu, ka attiecīgie uzņēmumi ievēro saistības, ko tie ir uzņēmušies attiecībā pret Komisiju, lai padarītu koncentrāciju par saderīgu ar iekšējo tirgu (spriedums, 2010. gada 6. jūlijs, Ryanair/Komisija,
T‑342/07
,
EU:T:2010:280
,
450.
punkts).
Tātad no paša Regulas Nr. 139/2004 8. panta 2. punkta teksta izriet, ka Komisija ar lēmumu ir tiesīga padarīt par obligātām attiecīgo uzņēmumu piedāvātās saistības, ja paziņotais darījums ar tām var tikt padarīts saderīgs ar iekšējo tirgu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 6. jūlijs, Ryanair/Komisija,
T‑342/07
,
EU:T:2010:280
,
452.
punkts).
Tādējādi, atzīstot tirgus dalībnieka noteikta veida rīcību par saistošu attiecībā pret trešajām personām, lēmumam, kas pieņemts, pamatojoties uz Regulas Nr. 139/2004 8. panta 2. punktu, var netieši būt tiesiskas sekas
erga omnes
, kuras attiecīgais uzņēmums pats nebūtu varējis radīt.
Šajā lietā ir jākonstatē, ka saskaņā ar galīgajām saistībām
Telefónica Deutschland
ir juridiski saistoši apņēmusies “aktīvi” visiem MVTO vai pašreizējiem pakalpojumu sniedzējiem, kuri ir noslēguši piekļuves 2G, 3G vai 4G tīklam līgumu ar
E‑Plus
, nosūtīt vēstuli par saistību brīvprātīgu uzņemšanos, ar kuru tā atsakās no savām parastajām līguma izbeigšanas tiesībām, kā tas ir noteikts konkrētajā vairumtirdzniecības piegādes līgumā, līdz 2025. gada beigām (galīgo saistību 78. punkts). Šādos apstākļos galīgās saistības netieši ir radījušas tiesiskās sekas trešo personu labā, kuras ir minētas operatoru, kas nav MTO, saistībās, kuru izpildi kontrolē kompetentās valstu tiesas, neskarot Savienības tiesībās šajā jomā Komisijai atzītās prerogatīvas. Līdz ar to, neskarot Komisijas iespēju konstatēt galīgo saistību pārkāpumu un veikt pasākumus, ko tā uzskata par atbilstošiem, pieņemot lēmumu atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 8. panta 4. un 5. punktam, trešās personas, kas ir minētas operatoru, kas nav MTO, saistībās, viena no kurām var būt prasītāja, tomēr var uz tām atsaukties valstu kompetentajās tiesās. Līdz ar to šīm pēdējām minētajām ir jāskata šādi strīdi saistībā ar galīgo saistību izpildi. Šajā kontekstā jebkurš Komisijas izteikts viedoklis par sniedzamo interpretāciju galīgajām saistībām ir tikai iespējamā interpretācija, kurai, pretēji pieņemtajiem lēmumam saskaņā ar LESD 288. pantu, ir tikai pārliecināšanas vērtība un kura nav saistoša valstu kompetentajām tiesām. Turklāt atbilstoši LESD 267. pantam šīs tiesas var vai tām ir jāuzdod prejudiciāli jautājumi Tiesai par galīgo saistību vai Lēmuma C(2014) 4443
final
spēkā esamību vai interpretāciju.
Šajā lietā tas tā ir jo vairāk tāpēc, ka strīds starp prasītāju un
Telefónica Deutschland
attiecas uz veidu, kādā šī pēdējā minētā pilda savus līgumiskos pienākumus atbilstoši MVTO līgumam ar
E‑Plus
, kas ar galīgajām saistībām tikuši grozīti. Taču no MVTO līguma ar
E‑Plus
15. panta 7. punkta skaidri izriet, ka jebkurš strīds saistībā ar šo līgumu ir Diseldorfas tiesu kompetencē.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāsecina, ka 2015. gada 19. novembra vēstule nav lēmums, par kuru varētu tikt celta prasība atcelt tiesību aktu atbilstoši LESD 263. pantam. Līdz ar to prasītājas prasījumu pirmā daļa ir jānoraida kā nepieņemama.
Par otro prasījumu daļu, kurā tiek lūgts izdot rīkojumu Komisijai uzdot
Telefónica Deutschland
izsūtīt jaunu vēstuli par saistību brīvprātīgu uzņemšanos
Komisija, kuru atbalsta
Telefónica Deutschland
, apgalvo, ka otrā prasījumu daļa ir nepieņemama, jo tas ir mēģinājums iegūt atlīdzinājumu rīkojuma veidā.
Šajā ziņā, kā pareizi apgalvo Komisija, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka Vispārējā tiesa nevar izdot rīkojumu Savienības iestādēm (spriedumi, 1986. gada 24. jūnijs, AKZO Chemie un AKZO Chemie UK/Komisija,
53/85
,
EU:C:1986:256
,
23.
punkts, un 1995. gada 24. janvāris, Ladbroke Racing/Komisija,
T‑74/92
,
EU:T:1995:10
,
75.
punkts).
Līdz ar to ir jāsecina, ka otrā prasījumu daļa ir jānoraida kā nepieņemama, kā arī tādējādi ir jānoraida visa prasība kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā izskatāmajā lietā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež segt savus tiesāšanās izdevumus pašai, kā arī atlīdzināt Komisijas un
Telefónica Deutschland
tiesāšanās izdevumus saskaņā ar to prasījumiem, izņemot Komisijas tiesāšanās izdevumus saistībā ar iebildi par nepieņemamību, kas noraidīta ar 2016. gada 22. jūnija rīkojumu 1&1 Telecom/Komisija (
T‑43/16
,
EU:T:2016:402
).

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)
nospriež:

1)
Prasību noraidīt.

2)
1&1 Telecom GmbH
sedz savus tiesāšanās izdevumus pati, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas un
Telefónica Deutschland Holding AG
tiesāšanās izdevumus, izņemot Komisijas tiesāšanās izdevumus saistībā ar iebildi par nepieņemamību, kas noraidīta ar 2016. gada 22. jūnija rīkojumu 1&1 Telecom/Komisija (
T‑43/16
,
EU:T:2016:402
)
.

Frimodt Nielsen
Forrester
Perillo
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2018. gada 9. oktobrī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.