CELEX: 62015CJ0104
Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru
Protecția mediului
Directiva 2006/21/CE
Gestionarea deșeurilor
Minerit
Iazuri de decantare
Emisie de praf
Particule fine de praf în suspensie în aer
Poluare
Sănătatea persoanelor
Măsuri de prevenire obligatorii
Articolele 4 și 13
Constatarea existenței unei neîndepliniri a obligațiilor

Prin acțiunea formulată, Comisia Europeană solicită Curții să constate că, prin neluarea măsurilor necesare pentru a preveni
poluarea cu particule de praf provenite de la iazul Boșneag – extindere care aparține exploatării miniere de cupru și de zinc
Moldomin din Moldova Nouă (România), România nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul dispozițiilor articolului
4 și ale articolului 13 alineatul (2) din Directiva 2006/21/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 15 martie 2006
privind gestionarea deșeurilor din industriile extractive și de modificare a Directivei 2004/35/CE (JO 2006, L 102, p. 15,
Ediție specială, 15/vol. 16, p. 3).

Cadrul juridic

Dreptul Uniunii
Directiva 75/442/CEE
Articolul 4 din Directiva 75/442/CEE a Consiliului din 15 iulie 1975 privind deșeurile (JO 1975, L 174, p. 39) prevedea:
„Statele membre iau măsurile necesare pentru a asigura că deșeurile se elimină fără a periclita sănătatea oamenilor și fără
a afecta mediul […]” [traducere neoficială]
Directiva 2006/21
Considerentul (11) al Directivei 2006/21 are următorul cuprins:
„În vederea respectării principiilor și priorităților definite în Directiva 75/442/CEE și, în special, în articolele 3 și
4, statele membre trebuie să se asigure că operatorii angajați în industria extractivă iau toate măsurile necesare pentru
prevenirea sau reducerea, pe cât posibil, a oricăror efecte negative, actuale sau potențiale, asupra mediului sau sănătății
umane, care apar ca rezultat al gestionării deșeurilor provenite din industriile extractive.”
Directiva 2006/21 prevede, potrivit articolului 1, măsuri, proceduri și orientări pentru prevenirea sau reducerea, pe cât
posibil, a oricăror efecte nefaste asupra mediului, în special asupra apei, aerului, solului, faunei și florei și peisajelor,
precum și a oricăror riscuri pentru sănătatea umană rezultate din gestionarea deșeurilor din industriile extractive.
Articolul 3 din Directiva 2006/21, intitulat „Definiții”, prevede:
„În sensul prezentei directive, se înțelege prin:
[…]
12.      «iaz», un sit natural sau un amplasament amenajat pentru depozitarea deșeurilor fin granulate, în mod normal steril de procesare,
împreună cu cantități variabile de apă liberă, rezultate din tratarea resurselor minerale, precum și din recircularea și limpezirea
apei de proces;
[…]
15.      «instalație de gestionare a deșeurilor», orice suprafață desemnată pentru acumularea sau depozitarea deșeurilor extractive
solide sau lichide, în soluție sau suspensie, pentru următoarele perioade:
–        nicio perioadă pentru instalațiile de gestionare a deșeurilor din categoria A și instalațiile pentru deșeurile caracterizate
ca periculoase în planul de gestionare a deșeurilor;
–        o perioadă mai mare de șase luni pentru instalațiile de deșeuri periculoase generate în mod neașteptat;
–        o perioadă mai mare de un an pentru instalațiile de deșeuri neinerte nepericuloase;
–        o perioadă mai mare de trei ani pentru instalații pentru soluri nepoluate, deșeuri de prospecțiune nepericuloase, deșeuri
rezultate din extracția, tratarea și stocarea turbei și deșeuri inerte.
Aceste instalații sunt echipate cu un dig sau altă structură care reține, conține, limitează sau sprijină în alt mod o astfel
de instalație și include de asemenea, dar nu se limitează la, halde și iazuri de decantare, dar excluzând golurile de excavare
în care sunt reintroduse deșeurile, după extracția mineralelor în scopuri de reabilitare și construcție;
[…]
24.      «operator», orice persoană fizică sau juridică responsabilă pentru gestionarea deșeurilor extractive în conformitate cu legislația
internă a statului membru în care are loc gestionarea deșeurilor, inclusiv în ceea ce privește stocarea temporară a deșeurilor
extractive, precum și în etapele de exploatare a instalației și după închiderea acesteia;
[…]”
Articolul 4 din Directiva 2006/21, intitulat „Cerințe generale”, prevede:
„(1)      Statele membre iau măsurile necesare pentru asigurarea gestionării deșeurilor extractive astfel încât sănătatea umană să nu
fie pusă în pericol și fără să se utilizeze procedee sau metode care pot pune în pericol mediul, în special fără a constitui
un risc pentru apă, aer sau sol, nici pentru faună și floră, fără a produce o neplăcere prin zgomot sau miros și fără a afecta
în mod negativ peisajul și locurile de interes special. De asemenea, statele membre iau măsurile necesare pentru interzicerea
abandonului, aruncării sau depozitării necontrolate a deșeurilor extractive.
(2)      Statele membre asigură luarea tuturor măsurilor necesare de către operator pentru prevenirea sau reducerea pe cât posibil
a efectelor nefaste asupra mediului și sănătății umane rezultate din gestionarea deșeurilor extractive. Aceasta include gestionarea
oricărei instalații de deșeuri, inclusiv după închiderea acesteia, precum și prevenirea accidentelor majore care implică acea
instalație și limitarea consecințelor asupra mediului și sănătății umane.
(3)      Măsurile prevăzute la alineatul (2) se bazează, între altele, pe cele mai bune tehnici disponibile, fără prescrierea utilizării
unei tehnici sau tehnologii specifice, dar ținând seama de caracteristicile tehnice ale instalației de gestionare a deșeurilor,
de localizarea geografică și de condițiile locale de mediu.”
Articolul 13 din Directiva 2006/21 prevede:
„(1)      Autoritatea competentă asigură că operatorul a luat măsurile necesare pentru a respecta standardele de mediu comunitare, în
special pentru a preveni deteriorarea calității actuale a apei, în conformitate cu Directiva 2000/60/CE [a Parlamentului European
și a Consiliului din 23 octombrie 2000 de stabilire a unui cadru de politică comunitară în domeniul apei (JO 2000, L 327,
p. 1, Ediție specială, 15/vol. 6, p. 193)] […]
[…]
(2)      Autoritatea competentă se asigură că operatorul a luat măsurile adecvate pentru prevenirea sau reducerea prafului și emisiilor
de gaz.”
Articolul 24 din Directiva 2006/21, intitulat „Dispoziții tranzitorii”, prevede:
„(1)      Statele membre asigură că instalațiile de gestionare a deșeurilor care au obținut o autorizație sau care sunt în exploatare
la 1 mai 2008 îndeplinesc dispozițiile prezentei directive până la 1 mai 2012, cu excepția dispozițiilor articolului 14 alineatul
(1), pe care trebuie să le îndeplinească până la 1 mai 2014, și a dispozițiilor articolului 13 alineatul (6), pe care trebuie
să le îndeplinească în conformitate cu calendarul indicat de acestea.
(2)      Alineatul (1) nu se aplică instalațiilor de gestionare a deșeurilor închise până la 1 mai 2008.
(3)      Statele membre se asigură că, de la 1 mai 2006 și sub rezerva închiderii unei instalații de gestionare a deșeurilor după acea
dată și înainte de 1 mai 2008, deșeurile extractive sunt gestionate într‑un mod care nu aduce atingere aplicării articolului
4 alineatul (1) din prezenta directivă și nici altor cerințe de mediu prevăzute de legislația comunitară, inclusiv Directiva
2000/60/CE.
(4)      Articolul 5, articolul 6 alineatele (3)-(5), articolul 7, articolul 8, articolul 12 alineatele (1) și (2), articolul 14 alineatele
(1)-(3) nu se aplică instalațiilor de gestionare a deșeurilor care:
–        au încetat acceptarea de deșeuri înainte de 1 mai 2006,
–        au încheiat procedurile de închidere în conformitate cu legislația internă sau comunitară aplicabilă sau cu programele de
închidere aprobate de autoritatea competentă și
–        sunt închise efectiv până la 31 decembrie 2010.
Statele membre notifică aceste cazuri Comisiei până la 1 august 2008 și asigură administrarea acestor instalații într‑un mod
care să nu compromită realizarea obiectivelor prezentei directive, în special a obiectivelor articolului 4 alineatul (1) și
a celor prevăzute de orice alte dispoziții comunitare, inclusiv Directiva 2000/60/CE.”
Articolul 25 alineatul (1) din Directiva 2006/21 prevede:
„Statele membre asigură intrarea în vigoare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare pentru a se conforma
prezentei directive până la 1 mai 2008. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
[…]”
Directiva 2008/50/CE
Articolul 2 din Directiva 2008/50/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 21 mai 2008 privind calitatea aerului înconjurător
și un aer mai curat pentru Europa (JO 2008, L. 152, p. 1) prevede:
„În înțelesul prezentei directive:
[…]
5.      «valoare‑limită» înseamnă un nivel fixat pe baza cunoașterii științifice, în scopul de a evita, preveni sau reduce efectele
dăunătoare asupra sănătății umane și/sau a mediului ca întreg, care se dorește a fi atins într‑o perioadă dată și care nu
trebuie depășit, odată atins;
[…]
«prag de alertă» înseamnă un nivel dincolo de care există un risc pentru sănătatea populației în general, la o expunere de
scurtă durată și la atingerea căruia statele membre trebuie să ia imediat măsuri;
[…]”
Directiva 2008/98/CE
Articolul 13 din Directiva 2008/98/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 19 noiembrie 2008 privind deșeurile și
de abrogare a anumitor directive (JO 2008, L 312, p. 3) prevede:
„Statele membre adoptă măsurile necesare pentru a garanta că gestionarea deșeurilor se face fără a pune în pericol sănătatea
[umană] și fără a dăuna mediului […]”

Dreptul românesc
Directiva 2006/21 a fost transpusă în dreptul românesc prin Hotărârea Guvernului nr. 856/2008 privind gestionarea deșeurilor
din industriile extractive, publicată în
Monitorul Oficial al României
, Partea I, nr. 624 din 27 august 2008, și intrată în vigoare în aceeași zi.

Procedura precontencioasă
SC Moldomin SA Moldova Nouă (denumită în continuare „Moldomin”), cu sediul în județul Caraș-Severin (România) și al cărei
capital este deținut integral de statul român, a fost autorizată să desfășoare activități de extracție și de preparare a minereurilor
cuprifere, precum și de valorificare a concentratului de cupru, utilizând iazuri de decantare până la sfârșitul anului 2006,
dată la care aceasta și‑a întrerupt temporar activitatea ca urmare a adoptării unor acte normative care prevedeau închiderea
definitivă a unor mine, printre care și mina sa. Începând din anul 2007, Agenția Națională pentru Resurse Minerale a reînnoit
în mod constant acordul privind întreruperea temporară a activității de exploatare minieră a Moldomin.
În cadrul desfășurării activității sale de exploatare minieră, Moldomin a deținut cinci iazuri de decantare. Iazurile Boșneag
Est, Boșneag Vest și Lunca Dunării, toate situate în România, au fost închise și puse în conformitate cu standardele ecologice,
activitatea lor încetând în anii 1979, 1981 și, respectiv, 1995. Iazurile Tăușani și Boșneag – extindere, situate de asemenea
în România, nu au fost închise, însă depozitarea deșeurilor în aceste iazuri a fost sistată de la sfârșitul anului 2006, și
anume de la întreruperea activității Moldomin.
După ce a fost informată despre existența unei poluări cu praf provocate de iazurile de decantare care aparțin Moldomin, Comisia
a transmis României o scrisoare de punere în întârziere la 25 octombrie 2012.
Prin intermediul acestei scrisori, Comisia a atras atenția României cu privire la o presupusă neîndeplinire a obligațiilor
care îi revin în temeiul articolelor 4, 5 și 7 din Directiva 2006/21, precum și al articolului 13 alineatul (2) din această
directivă în ceea ce privește iazurile Tăușani și Boșneag – extindere, care aparțin Moldomin, precum și cu privire la o presupusă
neîndeplinire a obligațiilor care îi revin în temeiul articolului 12 din această directivă în ceea ce privește iazul Tăușani.
Comisia a solicitat de asemenea informații cu privire la instalațiile de gestionare a deșeurilor care aparțin Moldomin.
România a răspuns la scrisoarea de punere în întârziere la 15 februarie 2013. Aceasta a contestat aplicabilitatea Directivei
2006/21 în speță și în special aplicabilitatea articolelor 5 și 7 din această directivă în cazul iazurilor Tăușani și Boșneag
– extindere. În ceea ce privește articolul 12 din directiva menționată, România a precizat că se făcuseră primele demersuri
pentru închiderea iazului Tăușani, aprobată de autoritățile române în cursul anului 2007. Cu privire la aplicarea articolului
4 din Directiva 2006/21, România a precizat de asemenea că un contract prin care se asigura continuarea lucrărilor de conservare
a iazului Tăușani era în curs de executare. În ceea ce privește iazul Boșneag – extindere, acest stat membru a susținut că
poluarea cu praf se produce atunci când vântul se intensifică și ridică particule de praf de pe suprafața iazului.
Întrucât a continuat să considere că România încălca anumite dispoziții din Directiva 2006/21, Comisia i‑a transmis un aviz
motivat la 21 februarie 2014. După ce a examinat informațiile transmise de autoritățile române, Comisia nu a reluat, în avizul
său motivat, obiecțiile referitoare la încălcarea articolelor 5, 7 și 12 din Directiva 2006/21. În schimb, aceasta a considerat
că România nu a luat măsurile necesare pentru a asigura încetarea și/sau pentru a preveni poluarea cu particule de praf provocată
de iazurile Tăușani și Boșneag – extindere, încălcând astfel dispozițiile articolului 4 și ale articolului 13 alineatul (2)
din Directiva 2006/21, și a solicitat României să ia măsurile necesare pentru a-și îndeplini obligațiile în termen de două
luni.
România a răspuns la avizul motivat la 22 aprilie 2014. În răspunsul formulat, aceasta a continuat să conteste aplicabilitatea
Directivei 2006/21 în speță. În ceea ce privește încălcarea articolului 4 din această directivă, România afirmă că contractul
de executare a lucrărilor de conservare a iazului Tăușani a fost prelungit. În ceea ce privește iazul Boșneag – extindere,
aceasta declară că s‑au făcut demersurile care asigură finanțarea lucrărilor de umidificare a iazului. În ceea ce privește
încălcarea articolului 13 alineatul (2) din directiva menționată, România susține că poluarea cu praf provine în exclusivitate
de la iazul Boșneag – extindere.
După analizarea acestui răspuns, Comisia a apreciat că România nu a respectat obligațiile care îi revin în temeiul articolului
4 și al articolului 13 alineatul (2) din Directiva 2006/21 și a decis să sesizeze Curtea cu prezenta acțiune în temeiul articolului
258 al doilea paragraf TFUE.
Cu toate acestea, întrucât Comisia nu a fost în măsură să conteste declarația României potrivit căreia, ca urmare a lucrărilor
de conservare, iazul Tăușani nu ar constitui sursa poluării în regiunea vizată și să prezinte elemente care să demonstreze
faptul că poluarea în această regiune provine de la iazul menționat, iar nu numai de la iazul Boșneag – extindere, aceasta
a decis să limiteze obiectul cererii sale introductive adresate Curții și să nu invoce o încălcare a Directivei 2006/21 de
către România în cazul iazului Tăușani.

Cu privire la acțiune

Cu privire la admisibilitate
România invocă două excepții de inadmisibilitate. Prima este întemeiată pe o pretinsă nelegalitate a procedurii precontencioase.
Cea de a doua se referă la inaplicabilitatea Directivei 2006/21 în cazul iazului Boșneag – extindere.
Cu privire la legalitatea procedurii precontencioase
–       Argumentele părților
În memoriul său în apărare, România susține că Comisia s‑a limitat să menționeze, în scrisoarea sa de punere în întârziere,
fapte anterioare datei de 1 mai 2012. Or, aceste fapte nu ar putea fi considerate încălcări ale articolului 4 și ale articolului
13 alineatul (2) din Directiva 2006/21, întrucât, în temeiul articolului 24 alineatul (1) din această directivă, Moldomin
era, în orice caz, obligată să respecte articolul 4 și articolul 13 alineatul (2) din directiva respectivă numai începând
de la 1 mai 2012. România susține că numai în cea de a doua etapă a procedurii precontencioase, în avizul motivat, Comisia
a menționat, pentru prima dată, fapte care au avut loc după 1 mai 2012.
Or, potrivit României, o scrisoare de punere în întârziere trebuie să cuprindă o descriere, chiar succintă, a faptelor care
au avut loc la o dată la care pot fi considerate o încălcare a dreptului Uniunii.
În plus, România arată că, în cadrul mecanismului EU Pilot, la care Comisia a recurs în speță, erau întrunite toate condițiile
pentru ca, încă din momentul trimiterii scrisorii de punere în întârziere, Comisia să poată indica, chiar succint, fapte ulterioare
datei de 1 mai 2012. Pe de altă parte, România subliniază că, atunci când este utilizat mecanismul EU Pilot, este necesar
ca cerințele de precizie și nivelul de detaliu pe care o scrisoare de punere în întârziere trebuie să le respecte să fie mai
stricte.
România concluzionează de aici că Comisia a adus atingere normelor și obiectivelor procedurii precontencioase și nu a respectat
cerințele, care decurg dintr‑o jurisprudență constantă a Curții, pe care trebuie să le îndeplinească o scrisoare de punere
în întârziere. În această privință, România amintește că scrisoarea de punere în întârziere are ca scop, pe de o parte, să
delimiteze obiectul litigiului și să indice statului membru, care este invitat să își prezinte observațiile, elementele necesare
pentru pregătirea apărării și, pe de altă parte, să îi permită acestuia să se conformeze înainte de a fi sesizată Curtea.
Statul membru ar trebui astfel să dispună de toate informațiile utile și necesare pentru apărarea sa.
În memoriul său în replică, Comisia consideră că obiectivele procedurii precontencioase au fost atinse în prezenta procedură.
În special, Comisia subliniază că scrisoarea de punere în întârziere a identificat cu suficientă precizie deficiențele care
fac obiectul procedurii, referindu‑se în special la încălcarea articolului 4 și a articolului 13 alineatul (2) din Directiva
2006/21 în ceea ce privește iazul Boșneag – extindere. În plus, obiectul procedurii privind acest iaz ar fi fost identic pe
parcursul întregii proceduri contencioase, precum și în prezenta acțiune.
În această privință, Comisia susține că autoritățile române au înțeles obiectul procedurii precontencioase și și‑au exercitat
pe deplin dreptul la apărare, România luând în considerare, în răspunsul său la scrisoarea de punere în întârziere, toate
argumentele Comisiei referitoare la iazul Boșneag – extindere, fără să le conteste, de altfel.
Comisia respinge argumentul potrivit căruia menționarea, în scrisoarea de punere în întârziere, a unor fapte care au avut
loc exclusiv anterior datei de 1 mai 2012, nu ar fi permis României să își formuleze apărarea. Comisia subliniază că a menționat,
în scrisoarea de punere în întârziere, fapte în curs de derulare. Astfel, aceasta ar fi făcut referire la „persistența” poluării
în regiune, la insuficiența măsurilor luate de autoritățile române pentru a remedia această problemă, la starea de abandon
a iazului Boșneag – extindere și la faptul că acesta constituia o sursă de poluare în privința căreia nu fusese adoptată nicio
măsură, sistemul de hidrotransport nefiind funcțional. În ceea ce privește critica potrivit căreia numai avizul motivat conținea
informații ulterioare datei de 1 mai 2012, Comisia arată că acestea se referă la fenomene care au avut loc după data transmiterii
scrisorii de punere în întârziere. Extrasele de presă referitoare la fenomenele din 31 decembrie 2012 și din 15 noiembrie
2013 ar aborda același fenomen recurent al poluării care se manifestă de mai multe ori pe an în regiune.
În ceea ce privește sistemul EU Pilot, Comisia arată că acesta este un instrument util, care nu face decât să formalizeze
schimburile de informații dintre Comisie și statele membre în cel mai scurt timp, însă nu constituie o etapă separată în cadrul
unei proceduri precontencioase. Utilizarea sistemului EU Pilot ar face posibile primele schimburi de informații înainte de
deschiderea unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor împotriva unui stat membru, însă nu ar putea să creeze
obligații procedurale suplimentare pentru Comisie în cadrul unei astfel de proceduri.
În memoriul său în duplică, România susține că inexistența, în scrisoarea de punere în întârziere, a unor fapte ulterioare
datei de 1 mai 2012 se datorează unei alegeri a Comisiei. Astfel, aceasta din urmă nu doar că ar fi decis să deschidă un dosar
EU Pilot înainte de 1 mai 2012, dar nici nu ar fi utilizat, în scrisoarea de punere în întârziere, decât informații furnizate
în dosarul EU Pilot, fără a solicita informații suplimentare cu privire la eventuale episoade de poluare care au avut loc
după această dată.
–       Aprecierea Curții
Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, scrisoarea de punere în întârziere are ca scop, pe de o parte,
să delimiteze obiectul litigiului și să indice statului membru care este invitat să își prezinte observațiile elementele necesare
pentru pregătirea apărării și, pe de altă parte, să permită acestuia să se conformeze înainte de a fi sesizată Curtea (a se
vedea în special Hotărârea din 28 martie 1985, Comisia/Italia, 274/83, nepublicată, EU:C:1985:148, punctul 19, și Hotărârea
din 7 aprilie 2011, Comisia/Portugalia, C‑20/09, nepublicată, EU:C:2011:214, punctul 19, precum și jurisprudența citată).
Trebuie amintit de asemenea că, deși este necesar ca avizul motivat să cuprindă o expunere coerentă și detaliată a rațiunilor
care au determinat Comisia să ajungă la convingerea că statul membru în cauză nu și‑a îndeplinit una dintre obligațiile care
îi revin în temeiul tratatului, scrisoarea de punere în întârziere nu poate fi supusă unor cerințe de precizie atât de stricte
precum cele pe care trebuie să le îndeplinească avizul motivat, întrucât aceasta nu poate reprezenta în mod necesar decât
un prim rezumat succint al obiecțiilor. Nimic nu împiedică, așadar, Comisia să detalieze, în avizul motivat, motivele pe care
le‑a invocat deja în mod mai general în scrisoarea de punere în întârziere (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 aprilie
2008, Comisia/Italia, C‑337/05, nepublicată, EU:C:2008:203, punctul 23, și Hotărârea din 13 februarie 2014, Comisia/Regatul‑Unit,
C‑530/11, nepublicată, EU:C:2014:67 punctul 40).
În consecință, deși scrisoarea de punere în întârziere are scopul de a delimita obiectul litigiului, care nu mai poate fi
extins ulterior, întrucât avizul motivat și cererea introductivă trebuie să se întemeieze pe aceleași obiecții, Comisia este
totuși liberă să se bazeze în continuare pe măsuri ulterioare care sunt echivalente în esență cu măsurile contestate în punerea
în întârziere (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 mai 2006, Comisia/Spania, C‑221/04, nepublicată, EU:C:2006:329, punctul
37, Hotărârea din 6 septembrie 2012, Comisia/Portugalia, C‑38/10, nepublicată, EU:C:2012:521, punctul 15, și Hotărârea din
25 februarie 2016, Comisia/Spania, C‑454/14, nepublicată, EU:C:2016:117, punctul 25).
În schimb, neîndeplinirea obligațiilor imputată trebuie să fie preexistentă scrisorii de punere în întârziere, astfel încât
aceasta din urmă nu poate avea ca obiect netranspunerea unei directive al cărei termen de punere în aplicare nu a expirat
încă (a se vedea în acest sens Ordonanța din 13 septembrie 2000, Comisia/Țările de Jos, C‑341/97, EU:C:2000:434, punctul 18,
și Hotărârea din 27 octombrie 2005, Comisia/Luxemburg, C‑23/05, EU:C:2005:660, punctul 7).
În speță, reiese din scrisoarea de punere în întârziere, adresată României la 25 octombrie 2012, că Comisia a avut în vedere
în mod expres o încălcare a articolului 4 și a articolului 13 alineatul (2) din Directiva 2006/21, pentru motivul că acest
stat membru s‑a abținut să adopte, începând din 1 mai 2012, măsurile structurale necesare pentru a evita ca, începând de la
această dată, problema poluării în regiunea vizată, astfel cum este descrisă în scrisoarea de punere în întârziere, să persiste.
În consecință, Comisia a vizat, în această scrisoare de punere în întârziere, o situație care, pe de o parte, era legată de
o obligație a României existentă la data expedierii scrisorii menționate și, pe de altă parte, era recurentă și era de natură
să dureze, în lipsa unor amenajări structurale ale iazului Boșneag – extindere.
În aceste condiții, nu se poate considera că României nu i s‑a respectat dreptul la apărare pentru simplul motiv că Comisia
a identificat numai în etapa avizului motivat episoade de ridicare a prafului ulterioare datei de 1 mai 2012.
Contrar susținerilor României, această concluzie nu este repusă în discuție de simpla împrejurare că în speță Comisia utilizase
mecanismul EU Pilot. Astfel, acest mecanism, care intervine anterior etapei precontencioase propriu‑zise a procedurii de constatare
a neîndeplinirii obligațiilor, nu ar putea avea ca efect să modifice etapele acestei proceduri, astfel cum este prevăzută
la articolul 258 TFUE, nici cerințele proprii fiecăreia dintre ele.
În consecință, excepția de inadmisibilitate întemeiată pe nelegalitatea procedurii precontencioase, invocată de România, trebuie
respinsă.
Cu privire la aplicarea Directivei 2006/21 în cazul iazului Boșneag – extindere
–       Argumentele părților
România contestă aplicarea Directivei 2006/21 în cazul iazului Boșneag – extindere. Aceasta susține că încetarea activității
de exploatare a Moldomin și, prin urmare, a activității de depozitare a deșeurilor a intervenit anterior aderării României
la Uniunea Europeană și anterior datei de 1 mai 2008, astfel încât nu se poate considera că acest iaz intră în categoria „instalațiilor
de gestionare a deșeurilor care au obținut o autorizație sau care sunt în exploatare la 1 mai 2008”, în sensul articolului
24 alineatul (1) din Directiva 2006/21.
România arată că articolul 24 alineatul (1) din Directiva 2006/21 constituie o dispoziție tranzitorie care trebuie să facă
obiectul unei interpretări și al unei aplicări stricte. Interpretată
a contrario
, aceasta ar exclude astfel din domeniul său de aplicare instalațiile care nici nu au obținut o autorizație, nici nu au făcut
obiectul unei exploatări anterior datei de 1 mai 2008, dar care totuși existau. Potrivit României, nu s‑ar putea concluziona
că astfel de instalații existente intră în domeniul de aplicare al articolului 25 din această directivă. O asemenea interpretare
ar crea astfel, în mod nejustificat având în vedere obiectivele urmărite de directiva menționată, două regimuri juridice distincte
pentru instalațiile existente, și anume, pe de o parte, instalațiile care obținuseră o autorizație sau care erau în exploatare
anterior datei de 1 mai 2008 și care ar trebui puse în conformitate cel târziu la 1 mai 2012 și, pe de altă parte, instalațiile
care nu au obținut autorizația și care nu au făcut obiectul unei exploatări anterior datei de 1 mai 2008 și care ar trebui
puse în conformitate cel târziu la 1 mai 2008. România arată de asemenea că ar fi fost imposibil din punct de vedere obiectiv
să pună în conformitate această ultimă categorie de instalații anterior datei de 1 mai 2008.
România consideră, în plus, că noțiunea „autorizație”, conținută de articolul 24 alineatul (1) din Directiva 2006/21, trebuie
interpretată în sensul că aceasta vizează o autorizație valabilă, strâns legată de exploatarea deșeurilor de extracție și
care reglementează modul în care este utilizată instalația de gestionare a deșeurilor. În ceea ce privește noțiunea „exploatare”,
vizată la aceeași dispoziție, această noțiune ar însemna depozitarea deșeurilor.
Pe de altă parte, România subliniază că orice referire la articolul 24 alineatul (4) din Directiva 2006/21 este lipsită de
relevanță, din moment ce niciuna dintre dispozițiile enumerate la această dispoziție nu este vizată în avizul motivat sau
în cererea introductivă.
Comisia consideră că iazul Boșneag – extindere intră în domeniul de aplicare al Directivei 2006/21, întrucât a fost autorizat
anterior anului 2008 și nu era închis la 1 mai 2008, astfel încât nu ar putea intra în domeniul de aplicare al articolului
24 alineatul (2) din această directivă. În plus, acest iaz ar trebui considerat o „instalație de gestionare a deșeurilor”,
în sensul articolului 3 punctul 15 din Directiva 2006/21, iar Moldomin, un „operator”, în sensul articolului 3 punctul 24
din această directivă. Potrivit Comisiei, România trebuia să se asigure, prin urmare, că dispozițiile din directiva menționată
vor fi respectate cel târziu la 1 mai 2012.
Comisia apreciază că interpretarea articolului 24 alineatul (1) din Directiva 2006/21 reținută de România contrazice modul
de redactare a acestei dispoziții și conduce la faptul că această directivă se aplică,
de facto
, numai instalațiilor care au obținut o autorizație după data de 1 mai 2008, deși articolul 24 menționat se referă tocmai
la instalațiile care au obținut o autorizație anterior acestei date. Intenția legiuitorului Uniunii ar fi fost să includă
cel mai mare număr posibil de instalații de gestionare a deșeurilor în domeniul de aplicare al Directivei 2006/21, tocmai
pentru a preveni și pentru a reduce la maximum efectele lor dăunătoare asupra mediului și sănătății umane.
În această privință, Comisia arată că dispozițiile tranzitorii ale articolului 24 alineatul (1) din Directiva 2006/21 ar avea
ca obiectiv să ofere autorităților naționale un termen mai lung pentru a asigura conformitatea instalațiilor de gestionare
a deșeurilor cu cerințele impuse de această directivă, pentru a respecta principiul securității juridice. Aceste dispoziții
ar constitui o excepție de la articolul 25 din directiva menționată, care ar trebui interpretat în mod restrictiv, iar nu
în mod extensiv astfel cum sugerează România.
În plus, Comisia apreciază că Moldomin pare să dețină o autorizație „valabilă”, pe care Agenția Națională pentru Resurse Minerale
s‑a bazat pentru a‑și da acordul în vederea întreruperii activității de exploatare, și anume Licența de concesiune pentru
exploatare nr. 2781/2001.
Comisia arată, pe de altă parte, că nu este prevăzută închiderea iazului Boșneag – extindere, întrucât activitatea de depozitare
a deșeurilor în acest iaz trebuie să reînceapă odată cu reluarea activității Moldomin, la încheierea procesului de privatizare.
Întrucât nu ar exista nicio decizie de închidere a iazului respectiv, această închidere nefiind nici măcar avută în vedere,
Comisia consideră în final că iazul Boșneag – extindere nu îndeplinește condițiile de aplicare a articolului 24 alineatul
(4) din Directiva 2006/21.
În memoriul său în duplică, România subliniază că Licența de concesiune pentru exploatare nr. 2781/2001, care este menționată
de Comisie numai în memoriul său în replică, nu poate fi considerată o autorizație valabilă acordată Moldomin, în sensul articolului
24 alineatul (1) din Directiva 2006/21.
–       Aprecierea Curții
Reiese din modul de redactare a articolului 24 alineatul (1) din Directiva 2006/21 că instalațiile de gestionare a deșeurilor
intră în domeniul de aplicare al acesteia dacă, la data de 1 mai 2008, și anume la expirarea termenului de transpunere a acestei
directive, instalațiile respective obținuseră o autorizație sau erau în exploatare.
Or, este cert că iazul Boșneag – extindere era în exploatare la 1 mai 2008, România limitându‑se să susțină că activitatea
de exploatare minieră încetase, probabil cu titlu temporar, ceea ce a determinat încetarea depozitării deșeurilor în acest
iaz. Totodată, simpla lipsă a depozitării de noi deșeuri nu poate fi asimilată unei încetări a activității instalației de
gestionare a deșeurilor, astfel cum este definită această instalație la articolul 3 punctul 15 din Directiva 2006/21.
În plus, România nu a contestat argumentul Comisiei potrivit căruia nu era prevăzută nicio închidere a iazului Boșneag – extindere,
întrucât privatizarea programată a Moldomin lăsa, dimpotrivă, să se presupună că activitatea de exploatare minieră poate fi
reluată.
Rezultă că excepția de inadmisibilitate trebuie respinsă.

Cu privire la fond
Cu privire la încălcarea articolului 4 din Directiva 2006/21
–       Argumentele părților
În cererea sa introductivă, Comisia arată că regiunea Moldova Nouă este foarte grav poluată de particule de praf ridicate
de vânt de la iazul de decantare Boșneag – extindere, deținut de Moldomin. Această poluare ar reprezenta un pericol nu numai
pentru mediu, ci și pentru sănătatea umană, astfel cum ar demonstra un raport din anul 2013 al Organizației Mondiale a Sănătății
(OMS) care dovedește caracterul dăunător al unei expuneri, chiar de scurtă durată, la particulele fine inhalabile, în special
la cele cu un diametru mai mic de 10 micrometri (denumite în continuare „PM
”). Comisia subliniază în această privință că nu s‑a putut stabili încă un prag sub care o astfel de expunere ar fi inofensivă.
Comisia se întemeiază de asemenea pe extrase de presă și pe reportaje video care ar atesta că, în perioadele de vânt intens,
de pe suprafața iazurilor de decantare se ridică praf și nisip, ceea ce ar avea efecte nefaste asupra stării de sănătate a
locuitorilor din regiunea Moldova Nouă. În plus, potrivit Comisiei, raportul privind starea mediului publicat pe site‑ul internet
al Agenției pentru Protecția Mediului din Caraș-Severin precizează că, începând cu 31 ianuarie 2014, în această regiune a
avut loc o poluare accidentală sistematică a aerului cu particule fine provenite din iazurile de decantare care aparțin Moldomin.
În plus, Comisia consideră că, în răspunsul său la scrisoarea de punere în întârziere și la avizul motivat, România a recunoscut
existența în regiunea menționată a unei poluări cu praf în perioada de vânt intens, a cărei origine este iazul Boșneag – extindere.
Comisia mai arată că, la expirarea termenului acordat prin avizul motivat, în luna iulie 2014, comisarul șef al Gărzii de
Mediu din Caraș-Severin a declarat că particulele de praf în cauză continuau să polueze regiunea Moldova Nouă și că nu fusese
luată nicio măsură pentru a se remedia această poluare.
Rezultă, potrivit Comisiei, că, la expirarea termenului prevăzut de avizul motivat, nu fusese luată nicio măsură concretă
care să urmărească combaterea poluării menționate. Comisia consideră că diferitele controale și sesizări, realizate de autoritățile
române, nu pot fi suficiente pentru a remedia poluarea constatată. Chiar dacă autoritățile naționale au considerat necesar
să impună unele măsuri mai structurale, persistența poluării până în prezent arată că aceste măsuri nu au fost puse în aplicare,
chiar dacă autoritățile române erau conștiente de efectele dăunătoare ale unei astfel de poluări în regiunea Moldova Nouă.
România ar fi recunoscut de altfel, în luna martie 2012, că sistemul de hidrotransport al iazului Boșneag – extindere se deteriorase
și că nu fusese posibilă umidificarea suprafeței acestui iaz, ceea ce a permis ca particule de praf să fie ridicate de vântul
puternic. Acest sistem nu ar fi încă în stare de funcționare.
În memoriul său în apărare, România admite că praful prezent pe suprafața iazului Boșneag – extindere este ridicat în aer
în unele perioade de vânt puternic și de secetă. Aceasta apreciază totuși că, între 1 mai 2012 și 19 mai 2015, data memoriului
său în apărare, nu s‑a putut nici considera că regiunea Moldova Nouă a fost foarte grav poluată, nici concluziona că sănătatea
umană sau mediul a fost pus în pericol. În orice caz, cererea introductivă a Comisiei nu ar permite să se tragă astfel de
concluzii.
În lipsa unei definiții explicite, în Directiva 2006/21, a expresiilor „foarte grav poluată”, „efecte nefaste”, „punerea în
pericol a sănătății umane sau a mediului”, România consideră că aceste noțiuni trebuie interpretate în lumina obligațiilor
care decurg din Directiva 2008/50. Or, această din urmă directivă ar prevedea o valoare‑limită pentru indicatorul PM
care, potrivit datelor recoltate, nu ar fi fost depășit niciodată între anul 2010 și anul 2014, chiar dacă unele analize au
fost realizate în perioadele în care poluarea cu praf a fost cea mai intensă.
În ceea ce privește elementele de probă prezentate de Comisie, România apreciază că extrasele de presă, declarațiile și reportajele
video citate de Comisie permit să se dovedească nu că poluarea existentă pune în pericol sănătatea umană sau mediul, ci numai
că valorile maximale autorizate au fost pentru scurt timp depășite, fără a încălca totuși valoarea‑limită anuală impusă prin
Directiva 2008/50 în ceea ce privește indicatorul PM
și, în orice caz, fără a prezenta un pericol evident pentru sănătatea umană sau pentru mediu.
Chiar dacă recunoaște că particulele fine constituie un factor de poluare care poate avea efecte dăunătoare asupra sănătății
în funcție de nivelul și de timpul de expunere, România apreciază că informațiile furnizate de Comisie sunt prea generale
pentru a se ajunge la o concluzie fermă cu privire la nocivitatea unor cazuri accidentale de poluare care au apărut în regiunea
Moldova Nouă.
România contestă de asemenea că nu a luat toate măsurile pentru a remedia situația în cauză. Pe de o parte, ea ar fi efectuat
controale, iar societății Moldomin i s‑ar fi aplicat mai multe amenzi între anul 2012 și anul 2014. Pe de altă parte, pe suprafața
iazului Boșneag – extindere ar fi fost impus și instalat un sistem de conducte în vederea udării zonei vizate în perioadele
de secetă și de ridicare a prafului de către vânt.
România mai arată că, pe lângă măsurarea poluării, legislația națională prevede de asemenea o procedură națională de alertă
în cazul unor condiții meteorologice nefavorabile care permite să se identifice cazurile de poluare accidentală și să se intervină.
În memoriul său în replică, Comisia contestă premisa României potrivit căreia efectele negative ale poluării asupra sănătății
umane sau a mediului ar trebui să se materializeze pentru ca articolul 4 din Directiva 2006/21 să se aplice. Astfel, rolul
acestui articol ar fi preventiv, după cum ar atesta considerentul (11) al acestei directive.
Comisia mai apreciază că aplicarea Directivei 2008/50 este, în speță, inadecvată. Această directivă nu ar prevedea un prag
de alertă pentru particulari, iar o nerespectare a dispozițiilor sale ar putea fi constatată numai dacă valorile‑limită ar
fi depășite pentru un anumit număr de zile. În consecință, valorile de PM
măsurate la Moldova Nouă nu ar permite să se demonstreze că în aer nu există concentrații de praf foarte ridicate și nocive
pentru sănătatea umană pentru perioade mai scurte.
Pe de altă parte, domeniul de aplicare al Directivei 2008/50 nu ar putea fi utilizat pentru a limita obiectivul Directivei
2006/21. Astfel, Directiva 2008/50 nu ar efectua o armonizare completă a tuturor problemelor de mediu legate de poluarea aerului
și nici nu ar prevedea în mod exhaustiv măsurile pe care statele membre sunt obligate să le aplice în acest domeniu. În plus,
obiectivul Directivei 2008/50 ar consta în instituirea unor obligații la nivel național, astfel încât această directivă ar
privi, în mod global, diferiții poluanți ai aerului proveniți din surse și din activități diferite, precum și probleme recurente
și generale, întrucât măsurile adoptate sunt, și ele, variate și nu depind de un singur operator, spre deosebire de Directiva
2006/21. Pe de altă parte, nici articolul 4 și nici articolul 13 din Directiva 2006/21 nu fac referire la Directiva 2008/50.
În orice caz, România nu ar fi respectat cerințele Directivei 2008/50, în ceea ce privește atât captura minimă de date, cât
și numărul de puncte de prelevare.
Comisia apreciază că starea de pericol pentru sănătatea umană este dovedită și că România însăși a recunoscut că fenomenul
de poluare contribuia la crize acute ale anumitor afecțiuni respiratorii sau la accentuarea unor afecțiuni preexistente.
În fața acestei poluări care amenință mediul și sănătatea umană, Comisia apreciază că autoritățile române nu au luat măsurile
necesare pentru a asigura gestionarea deșeurilor de extracție în conformitate cu articolul 4 din Directiva 2006/21, chiar
dacă acestea nu ar fi ignorat soluțiile pe care trebuiau să le pună în aplicare în măsura în care acestea din urmă ar reieși
din rezultatele inspecțiilor naționale efectuate în cursul anului 2011.
În memoriul său în duplică, România reafirmă relevanța, în speță, a Directivei 2008/50 și apreciază că considerațiile Comisiei
referitoare la captura minimă de date și la numărul punctelor de prelevare sunt incoerente și nu demonstrează decât că nu
a existat o monitorizare constantă pentru regiunea vizată. România apreciază că nu a recunoscut, în memoriul său în apărare,
că fenomenul poluării contribuie la crize acute ale anumitor afecțiuni respiratorii sau la accentuarea unor afecțiuni preexistente,
ci că doar a susținut că scenariul negativ cel mai plauzibil care ar putea fi imaginat ar fi cel în care poluarea ar putea
cel mult să provoace asemenea efecte.
–       Aprecierea Curții
Prin această primă obiecție, se reproșează României că nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului
4 din Directiva 2006/21 pentru motivul că nu a luat măsurile necesare pentru a preveni poluarea cauzată de particulele de
praf provenite din iazul Boșneag – extindere.
Trebuie arătat, cu titlu introductiv, că România nu a contestat în fața Curții că particulele de praf care se află pe suprafața
iazului Boșneag – extindere sunt deșeuri provenite din industria extractivă cărora li se aplică prevederile Directivei 2006/21.
Articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2006/21 prevede în special că statele membre iau măsurile necesare pentru asigurarea,
pe de o parte, a gestionării deșeurilor extractive, astfel încât sănătatea umană să nu fie pusă în pericol și fără să se utilizeze
procedee sau metode care pot pune în pericol mediul, precum și pentru interzicerea, pe de altă parte, a abandonului, aruncării
sau depozitării necontrolate a deșeurilor extractive. Articolul 4 alineatul (2) din această directivă le impune statelor membre
să asigure luarea tuturor măsurilor necesare de către operator pentru prevenirea sau reducerea pe cât posibil a efectelor
nefaste asupra mediului și sănătății umane rezultate din gestionarea deșeurilor extractive. Aceste măsuri trebuie, în conformitate
cu articolul 4 alineatul (3) din directiva menționată, să se bazeze între altele pe cele mai bune tehnici disponibile, fără
prescrierea utilizării unei tehnici sau tehnologii specifice.
Pe de altă parte, reiese din considerentul (11) al Directivei 2006/21 că statele membre ar trebui să se asigure că operatorii
angajați în industria extractivă iau toate măsurile necesare pentru prevenirea sau reducerea, pe cât posibil, a oricăror efecte
negative, actuale sau potențiale, asupra mediului sau sănătății umane, care apar ca rezultat al gestionării deșeurilor provenite
din industriile extractive în vederea respectării principiilor și priorităților definite în Directiva 75/442/CEE și în special
în articolele 3 și 4 din aceasta.
În această privință, este necesar să se arate că articolul 4 din Directiva 75/442 prevedea că „statele membre iau măsurile
necesare pentru a asigura că deșeurile se elimină fără a periclita sănătatea oamenilor și fără a afecta mediul”.
Prin urmare, articolul 4 din Directiva 2006/21 este redactat în termeni foarte asemănători și urmărește aceleași obiective
ca articolul 4 din Directiva 75/442, dispoziție care a fost abrogată și reluată în esență la articolul 4 din Directiva 2006/12/CE
a Parlamentului European și a Consiliului din 5 aprilie 2006 privind deșeurile (JO 2006, L 114, p. 9, Ediție specială, 15/vol. 16,
p. 45), ulterior la articolul 13 din Directiva 2008/98.
În consecință, jurisprudența Curții privind articolul 4 din Directiva 2006/12 și articolul 13 din Directiva 2008/98 este aplicabilă
mutatis mutandis
la articolul 4 din Directiva 2006/21.
Or, rezultă din această jurisprudență că, în măsura în care deșeurile pot cauza daune importante mediului, este necesar să
se considere că dispozițiile articolului 4 din Directiva 2006/21 urmăresc să pună în aplicare principiul precauției (a se
vedea prin analogie Hotărârea din 16 iulie 2015, Comisia/Slovenia, C‑140/14, nepublicată, EU:C:2015:501, punctul 66). De altfel,
această constatare este confirmată de considerentul (11) al Directivei 2006/21, care vizează efectele negative, actuale sau
potențiale, asupra mediului sau sănătății umane, care apar ca rezultat al gestionării deșeurilor.
Pe de altă parte, deși articolul 4 din Directiva 2006/21 nu precizează conținutul concret al măsurilor care trebuie luate
pentru a se asigura că deșeurile sunt gestionate fără a pune în pericol sănătatea umană și fără a fi utilizate procedee sau
metode care pot să afecteze mediul, totuși această dispoziție obligă statele membre cu privire la obiectivul care trebuie
atins, lăsându‑le în același timp o marjă de apreciere în evaluarea necesității unor astfel de măsuri (a se vedea prin analogie
Hotărârea din 16 iulie 2015, Comisia/Slovenia, C‑140/14, nepublicată, EU:C:2015:501, punctul 68).
În consecință, deși, în principiu, nu este posibil să se deducă în mod direct din neconformitatea unei situații de fapt cu
obiectivele stabilite la articolul 4 din Directiva 2006/21 că statul membru în cauză nu și‑a îndeplinit în mod necesar obligațiile
impuse de această dispoziție, și anume luarea măsurilor necesare pentru a se asigura că deșeurile sunt gestionate fără a pune
în pericol sănătatea umană și fără a fi utilizate proceduri sau metode care pot să afecteze mediul, persistența unei astfel
de situații de fapt, în special atunci când aceasta are drept consecință o degradare semnificativă a mediului pentru o perioadă
îndelungată fără intervenția autorităților competente, poate arăta că statele membre și‑au depășit marja de apreciere pe care
le‑o conferă acest articol (a se vedea
mutatis mutandis
Hotărârea din 16 iulie 2015, Comisia/Slovenia, C‑140/14, nepublicată, EU:C:2015:501, punctul 69).
În speță, este necesar să se constate că temeinicia obiecției reproșate României reiese în mod clar din ansamblul informațiilor
de care dispune Curtea.
Trebuie amintit că, în cadrul unei proceduri în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulate în temeiul articolului 258
TFUE, revine Comisiei sarcina de a stabili existența pretinsei neîndepliniri a obligațiilor. Comisia este cea care trebuie
să prezinte Curții elementele necesare pentru ca aceasta să verifice existența neîndeplinirii obligațiilor, fără a se putea
întemeia pe vreo prezumție (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iulie 2015, Comisia/Slovenia, C‑140/14, nepublicată,
EU:C:2015:501, punctul 38 și jurisprudența citată).
Cu toate acestea, statele membre sunt obligate, în temeiul articolului 4 alineatul (3) TUE, să faciliteze îndeplinirea de
către Comisie a misiunii sale, care constă printre altele, potrivit articolului 17 alineatul (1) TUE, în a veghea la aplicarea
dispozițiilor tratatului, precum și a dispozițiilor adoptate de instituțiile Uniunii Europene în temeiul acestuia (a se vedea
în acest sens Hotărârea din 26 aprilie 2007, Comisia/Italia, C‑135/05, EU:C:2007:250, punctul 27 și jurisprudența citată).
În această perspectivă, trebuie să se țină seama de faptul că, pentru a verifica aplicarea corectă în practică a dispozițiilor
naționale destinate să asigure punerea în aplicare efectivă a directivelor, printre care și cele adoptate în domeniul mediului,
Comisia, care nu dispune de competențe proprii de investigare în materie, este tributară în mare măsură elementelor puse la
dispoziție de eventuali petiționari, de organisme private sau publice active pe teritoriul statului membru în cauză, precum
și de respectivul stat membru însuși (Hotărârea din 26 aprilie 2007, Comisia/Italia, C‑135/05, EU:C:2007:250, punctul 28 și
jurisprudența citată). De asemenea, orice document oficial emis de autoritățile statului membru respectiv poate fi considerat
drept o sursă valabilă de informații în vederea inițierii de către Comisie a procedurii vizate la articolul 258 TFUE (Hotărârea
din 11 decembrie 2014, Comisia/Grecia, C‑677/13, nepublicată, EU:C:2014:2433, punctul 66 și jurisprudența citată).
În speță, este necesar să se sublinieze că România recunoaște că ridicarea prafului prezent pe suprafața iazului Boșneag –
extindere are drept efect episoade repetate de poluare care s‑ar putea dovedi dăunătoare pentru sănătatea umană, chiar dacă
precizează că această poluare are loc numai ca urmare a vântului puternic și o califică drept „accidentală”. Or, astfel cum
s‑a amintit la punctul 81 din prezenta hotărâre, articolul 4 din Directiva 2006/21 pune în aplicare principiul precauției
și, prin urmare, are o vocație preventivă. Astfel, alineatul (2) al acestui articol obligă statele membre să asigure luarea
de către operator, care este definit la articolul 3 punctul 24 din Directiva 2006/21 drept persoana fizică sau juridică responsabilă,
potrivit dreptului național, pentru gestionarea deșeurilor extractive, a tuturor măsurilor necesare pentru prevenirea sau
reducerea, pe cât posibil, a oricăror efecte negative, actuale sau potențiale, asupra mediului sau sănătății umane, care apar
ca rezultat al gestionării deșeurilor.
În plus, elementele invocate de Comisie și vizate la punctele 55-57 din prezenta hotărâre pot fi considerate drept surse de
informații care pot fi luate în considerare de Curte în cadrul unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor.
În aceste condiții, întrucât Comisia a furnizat suficiente elemente care evidențiază anumite fapte petrecute pe teritoriul
statului membru pârât, sarcina de a contesta în mod temeinic și detaliat datele astfel prezentate și consecințele care decurg
din acestea revine statului membru respectiv (Hotărârea din 26 aprilie 2007, Comisia/Italia, C‑135/05, EU:C:2007:250, punctul
30 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 4 martie 2010, Comisia/Italia, C‑297/08, EU:C:2010:115, punctul 102 și
jurisprudența citată).
În astfel de circumstanțe, autoritățile naționale sunt cele care trebuie în primul rând să procedeze la verificările necesare
la fața locului, în spiritul unei cooperări loiale, în conformitate cu obligația fiecărui stat membru, amintită la punctul
86 din prezenta hotărâre, de a facilita misiunea generală a Comisiei (Hotărârea din 26 aprilie 2007, Comisia/Italia, C‑135/05,
EU:C:2007:250, punctul 31 și jurisprudența citată).
Or, România nu a demonstrat care este motivul pentru care raportul OMS, care susține caracterul dăunător pentru sănătatea
umană al unei expuneri la poluarea cauzată de particule fine inhalabile, chiar și pentru o perioadă scurtă, nu putea fi luat
în considerare de Curte. Aceeași situație se regăsește în cazul raportului privind starea mediului publicat pe site‑ul internet
al Agenției pentru Protecția Mediului Caraș-Severin care atestă existența unei poluări accidentale sistematice a aerului cu
particule fine provenite de la iazuri care aparțin Moldomin.
În plus, contrar susținerilor României, presupunând chiar că plafoanele de poluare cu PM
stabilite de Directiva 2008/50 nu ar fi fost depășite în cursul episoadelor de poluare cauzate de praful care se ridică de
pe suprafața iazului Boșneag – extindere, această împrejurare nu poate în orice caz să demonstreze lipsa încălcării articolului
4 din Directiva 2006/21.
Astfel, pe de o parte, această dispoziție privește atât poluarea aerului, cât și poluarea solului și a apei, iar Comisia a
prezentat anumite date care atestă că praful care se ridica din iazul Boșneag – extindere polua nu numai aerul, ci și solul
și zonele umede din jurul acestui iaz. Pe de altă parte, articolul 4 din Directiva 2006/21 nu stabilește un prag al poluării
aerului sub care aceasta nu s‑ar aplica și nici raportul OMS invocat în susținerea cererii introductive a Comisiei nu stabilește
un prag sub care o expunere la particule fine inhalabile poate fi considerată lipsită de pericol pentru sănătatea umană.
Prin urmare, în timp ce starea iazului Boșneag – extindere nu era în conformitate cu obiectivul urmărit prin articolul 4 din
Directiva 2006/21, trebuie să se constate că România nu a adoptat măsurile necesare pentru a pune capăt acestei situații.
În această privință, trebuie arătat că, pentru a combate poluarea ocazionată de iazul Boșneag – extindere, autoritățile române
au luat măsuri de monitorizare, au aplicat amenzi operatorului sitului în cauză și au impus instalarea unui sistem de hidrotransport
destinat să umezească solul, pentru a menține praful la sol în perioadele de vânt violent și de secetă.
Or, simpla măsurare a poluării atmosferice nu este suficientă pentru a îndeplini obligațiile impuse la articolul 4 din Directiva
2006/21. Astfel, această dispoziție impune statelor membre să adopte măsuri destinate în special să prevină poluarea legată
de deșeurile din industriile extractive, iar nu numai măsuri destinate să detecteze existența unei asemenea poluări.
De asemenea, deși aceasta atestă existența unei situații contrare cerințelor de mediu, este suficient să se constate că aplicarea
unor amenzi nu a avut, în speță, niciun efect asupra perpetuării poluării cauzate de praful prezent pe suprafața iazului Boșneag
– extindere. În plus, România a recunoscut în ședință că aceste amenzi nu fuseseră achitate în totalitate de operatorul sitului
în cauză.
Trebuie subliniat, în această privință, că articolul 19 din Directiva 2006/21 obligă statele membre să stabilească un regim
de sancțiuni efective, proporționale și cu efect de descurajare, aplicabile pentru încălcarea legislației interne adoptate
în aplicarea acestei directive, și să ia toate măsurile necesare pentru a asigura aplicarea lor. În plus, în cadrul „măsurilor
necesare”, care trebuie luate în temeiul articolului 4 din Directiva 2006/21 de către statele membre, acestea pot impune operatorilor
cerințe care nu sunt prevăzute de celelalte dispoziții ale directivei pentru a asigura realizarea obiectivului esențial al
acesteia (a se vedea prin analogie Hotărârea din 9 noiembrie 1999, Comisia/Italia, C‑365/97, EU:C:1999:544, punctul 65).
În ceea ce privește sistemul de hidrotransport, despre care Comisia a afirmat în ședință că ar fi în măsură să rezolve problema,
România a confirmat în ședință că acesta nu era în stare de funcționare la expirarea termenului stabilit prin avizul motivat.
În plus, contrar susținerilor României, faptul că Moldomin, operatorul sitului în cauză, se află în lichidare judiciară nu
o poate exonera de obligațiile care decurg din articolul 4 din Directiva 2006/21. Astfel, trebuie amintit că, potrivit unei
jurisprudențe consacrate, un stat membru nu poate invoca dispoziții, practici sau situații din ordinea sa juridică internă
pentru a justifica nerespectarea obligațiilor care rezultă din dreptul Uniunii (a se vedea Hotărârea din 16 iulie 2015, Comisia/Italia,
C‑653/13, nepublicată, EU:C:2015:478, punctul 39).
În această privință, este necesar să se arate mai exact că, în pofida lichidării societății care operează iazul Boșneag –
extindere, autoritățile române ar fi putut să decidă, dacă era cazul, realizarea sistemului de hidrotransport și includerea
costului acestei intervenții, cu titlu de creanță a statului, în masa credală a societății în lichidare.
În consecință, Comisia a demonstrat la un standard juridic corespunzător că autoritățile române au omis, pentru o perioadă
îndelungată, să adopte măsurile necesare pentru a asigura că praful depus pe suprafața iazului Boșneag – extindere este gestionat
fără a pune în pericol mediul și sănătatea umană.
În consecință, prima obiecție, întemeiată pe o încălcare a articolului 4 din directivă, este fondată.
Cu privire la încălcarea articolului 13 din Directiva 2006/21
–       Argumentele părților
În cererea introductivă, Comisia arată că articolul 13 alineatul (2) din Directiva 2006/21 impune ca autoritățile competente
să se asigure că operatorii iau măsurile adecvate în special pentru prevenirea sau reducerea prafului și că instituie în această
privință o obligație specifică de rezultat pentru statele membre, indiferent de efectele poluării asupra sănătății umane sau
a mediului.
Comisia susține că, în răspunsul său la avizul motivat, România a declarat că poluarea cu particule de praf la care este expusă
regiunea Moldova Nouă provenea în exclusivitate de la iazul Boșneag – extindere. Persistența poluării în această regiune ar
indica, pe de altă parte, faptul că Moldomin nu ar fi luat măsurile adecvate pentru a preveni sau a reduce praful provenit
de la acest iaz. Astfel, sistemul de hidrotransport, care trebuia să permită umidificarea suprafeței iazului respectiv, nu
ar funcționa.
Comisia amintește că Directiva 2008/50 nu este relevantă în speță. În ceea ce privește inspecțiile și sancțiunile adoptate
de autoritățile române, acestea nu ar putea fi considerate drept măsuri adecvate întrucât nu ar fi avut în mod real un efect
de descurajare.
În memoriul său în apărare, România precizează că Directiva 2006/21 nu definește ceea ce trebuie să se înțeleagă prin „măsuri
adecvate” în sensul articolului 13 alineatul (2), nici nu prevede vreun criteriu pentru evaluarea eficienței măsurilor adoptate.
Potrivit României, Directiva 2006/21 nu definește expresiile „poluat foarte grav”, „poluare puternică”, „poluare semnificativă”
sau „poluare constantă”. România deduce din argumentele Comisiei că, pentru aceasta, obligația prevăzută la articolul 13 alineatul
(2) din Directiva 2006/21 ar putea fi respectată numai în lipsa totală a prafului. Or, potrivit României, o astfel de interpretare
ar fi contrazisă de însuși modul de redactare a acestei dispoziții care urmărește prevenirea sau reducerea prafului, iar nu
eliminarea sa, precum și de coroborarea prevederilor Directivei 2006/21 cu cele ale Directivei 2008/50.
Cu privire la măsurile care trebuie adoptate, România susține că articolul 13 alineatul (2) din Directiva 2006/21 impune autorității
competente numai o obligație de diligență. România subliniază în această privință că, în temeiul reglementării în vigoare,
care nu a fost niciodată contestată de Comisie, autoritatea română competentă a efectuat mai multe controale la Moldomin și
a adoptat sancțiuni împotriva acesteia. Potrivit României, Comisia nu a demonstrat că măsurile adoptate erau inadecvate sau
că ar fi fost posibil să adopte alte măsuri mai adecvate.
În memoriul său în replică, Comisia subliniază că nici aplicarea articolului 4 din Directiva 2006/21 și nici aplicarea articolului
13 alineatul (2) din aceasta nu depind de cuantificarea nivelului de poluare, chiar dacă acesta din urmă poate oferi o indicație
importantă cu privire la gravitatea încălcării.
În memoriul său în duplică, România arată că operatorul este cel care trebuie să ia măsurile adecvate, autoritatea competentă
putând să se limiteze să asigure faptul că operatorul ia astfel de măsuri. România mai apreciază că obligația de prevenire
sau de reducere a prafului este îndeplinită chiar atunci când rămâne praf, cu condiția ca acesta să fie în cantități mai reduse.
–       Aprecierea Curții
România este criticată pentru că nu a asigurat că operatorul iazului Boșneag – extindere ia măsurile adecvate pentru a preveni
sau pentru a reduce poluarea cu praful care se află la suprafața acestuia, cu nerespectarea articolului 13 alineatul (2) din
Directiva 2006/21.
Articolul 13 alineatul (1) din această directivă prevede că autoritatea competentă asigură că operatorul a luat măsurile necesare
pentru a respecta standardele de mediu impuse de dreptul Uniunii. Articolul 13 alineatul (2) din directiva menționată impune,
la rândul său, autorităților competente să se asigure că operatorul a luat măsurile adecvate pentru prevenirea sau reducerea
prafului.
În consecință, alineatul (2) conține o prevedere distinctă de obligația care revine autorității competente de a asigura că
operatorul respectă normele dreptului Uniunii referitoare la mediu, inclusiv Directiva 2008/50.
Pe de altă parte, este necesar să se arate că, pentru aceleași motive precum cele prezentate la punctele 87-93 din prezenta
hotărâre, poluarea cauzată de antrenarea prafului situat la suprafața iazului Boșneag – extindere nu a dispărut și că, pentru
motivele prezentate la punctele 94-101 din prezenta hotărâre, România nu a asigurat în mod efectiv că Moldomin adoptă măsurile
necesare pentru a preveni sau pentru a reduce pe cât posibil această antrenare a prafului.
În plus, deși este adevărat că articolul 13 alineatul (2) din Directiva 2006/21 impune autorităților naționale numai obligația
de a se asigura că operatorul adoptă măsurile adecvate pentru a atinge un astfel de obiectiv, totuși această dispoziție nu
poate fi interpretată în sensul că exclude asumarea de către autoritățile menționate a obligației de a se substitui unui operator
în mod vădit în culpă, cu condiția ca costul operațiunilor realizate să fie imputat acestuia din urmă
,
astfel cum s‑a arătat la punctul 100 din prezenta hotărâre.
În consecință, a doua obiecție, întemeiată pe o încălcare a articolului 13 alineatul (2) din Directiva 20067/21, este fondată.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, partea care cade în pretenții este obligată,
la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea României la plata cheltuielilor de judecată,
iar neîndeplinirea obligațiilor a fost constatată, se impune obligarea acesteia din urmă la plata cheltuielilor de judecată.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a noua) declară și hotărăște:
1)
Prin neadoptarea măsurilor adecvate pentru a preveni ridicarea de praf de pe suprafața iazului Boșneag – extindere, România
nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 4 și al articolului 13 alineatul (2) din Directiva 2006/21/CE
a Parlamentului European și a Consiliului din 15 martie 2006 privind gestionarea deșeurilor din industriile extractive și
de modificare a Directivei 2004/35/CE.
2)
Obligă România la plata cheltuielilor de judecată.
Semnături
*
Limba de procedură: româna.