CELEX: 62020CJ0475
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Įsisteigimo laisvė
Apribojimai
Azartiniai lošimai
Lošimų naudojant lošimo automatus valdymo koncesijos
Nacionalinės teisės aktai, kuriais nustatomas mokestis koncesininkams
Teisėtų lūkesčių apsaugos principas

Prašymai priimti prejudicinį sprendimą pateikti dėl SESV 49 ir 56 straipsnių ir teisėtų lūkesčių apsaugos principo išaiškinimo.
Šie prašymai buvo pateikti nagrinėjant azartinių lošimų sektoriuje veikiančių bendrovių
Admiral Gaming Network Srl
(byla C‑475/20),
Cirsa Italia SpA
(byla C‑476/20),
Codere Network SpA
(byla C‑477/20),
Gamenet SpA
(byla C‑478/20),
NTS Network SpA
(byla C‑479/20),
Sisal Entertainment SpA
(byla C‑480/20) ir
Snaitech SpA
, buvusios
Cogetech SpA
ir
Snai SpA
(bylos C‑481/20 ir C‑482/20), ginčus su
Agenzia delle Dogane e dei Monopoli
(Muitinės ir monopolijų agentūra, Italija; toliau – ADM) bei kitomis Italijos valdžios institucijomis dėl komisinių, kuriuos turi teisę gauti ekonominės veiklos vykdytojai, užsiimantys organizuota lažybų įmokų surinkimo lošimo automatais veikla, sumažinimo.
Teisinis pagrindas
1948 m. balandžio 14 d.
Decreto legislativo n. 496 – Disciplina delle attività di giuoco
(Įstatyminis dekretas Nr. 496 dėl lošimų veiklos sistemos; GURI, Nr. 118, 1948 m. gegužės 22 d.) 1–3 straipsniuose nustatyta:
„1.   Įgūdžiais grindžiamų žaidimų ir spėjimu pagrįstų konkursų, už kuriuos mokamas bet kokio pobūdžio atlygis ir kuriuose dalyvaujama sumokėjus piniginės vertės statymą, organizavimą ir eksploatavimą užtikrina valstybė.
2.   Ankstesniame straipsnyje nurodytos veiklos organizavimas ir vykdymas pavedamas Finansų ministerijai, kuri gali užtikrinti jos valdymą tiesiogiai arba per fizinius ar juridinius asmenis, kurie pateikia atitinkamas garantijas dėl savo tinkamumo šiuo klausimu. Pastaruoju atveju valdytojams mokėtino atlygio dydis ir kiti valdymo būdai nustatomi specialiose sutartyse <…>.
3.   Pajamos, gautos vykdant ankstesniuose straipsniuose nurodytą veiklą, turi būti pervedamos į tam skirtą Finansų ministerijos pajamų sąskaitą.“
Pagal 2002 m. gruodžio 24 d.
decreto-legge n.°282 – Disposizioni urgenti in materia di adempimenti comunitari e fiscali, di riscossione e di procedure di contabilità
(Įstatymas-dekretas Nr. 282, nustatantis skubias priemones Bendrijos bei mokestinių pareigų, išieškojimo ir apskaitos procedūrų srityje; GURI, Nr. 301, 2002 m. gruodžio 24 d.) 8 straipsnį Italijos Respublika lošimų sektoriaus valdymą pavedė ADM.
Pagrindinėse bylose taikytinos redakcijos 1931 m. birželio 18 d.
regio decreto n. 773 – Approvazione del testo unico delle leggi di pubblica sicurezza
(Karaliaus dekretas Nr. 773, patvirtinantis vieningą įstatymų dėl visuomenės saugumo tekstą; GURI, Nr. 146, 1931 m. birželio 26 d.; toliau – 1931 m. birželio 18 d. Karaliaus dekretas Nr. 773) 110 straipsnio 6 dalyje nustatyta:
„Teisėtais lošimo automatais laikomi:
a)
tie, kuriems Ekonomikos ir finansų ministerija išdavė sertifikatą, patvirtinantį, kad jie atitinka galiojančias nuostatas <…>, buvo privalomai prijungti prie 1972 m. spalio 26 d. Respublikos Prezidento dekreto Nr. 640 14bis straipsnio 4 dalyje nurodyto telematinio tinklo <…>, ir kurie yra aktyvuojami įmetant metalines monetas arba specialiomis elektroninėmis mokėjimo priemonėmis <…>, kai, be atsitiktinio aspekto, egzistuoja ir įgūdžių aspektai <…>, žaidimo kaina neviršija 1 euro, minimali žaidimo trukmė yra 4 sekundės ir kai laimėjimai išmokami grynaisiais pinigais, o kiekvieno lošimo automatu išmokamo laimėjimo vertė neviršija 100 eurų. Laimėjimai, kuriuos automatas apskaičiuoja iš anksto nenustatytu būdu per bendrą daugiausiai 140000 lošimų ciklą, turi būti ne mažesni kaip 75 % pastatytų sumų. Bet kuriuo atveju šie automatai negali atkurti pokerio žaidimo ar jo pagrindinių taisyklių;
b)
tie, kurie yra prijungti prie 1972 m. spalio 26 d. Respublikos Prezidento dekreto Nr. 640 14bis straipsnio 4 dalyje nurodyto telematinio tinklo <…> ir kurie aktyvuojami tik tada, kai prisijungiama prie tinklo apdorojimo sistemos. Dėl šių automatų Ekonomikos ir finansų ministro potvarkiuose <…> nustatyta <…>:
1)
kiekvienos pastatytos sumos dydis ir mokėjimo tvarka;
2)
minimali laimėjimui skirtų pajamų procentinė dalis;
3)
maksimali laimėjimo suma ir atsiėmimo tvarka;
4)
nekintamumo ir saugumo reikalavimai, taip pat susiję su apdorojimo sistema, su kuria šie automatai yra sujungti;
5)
atsakingo lošimo skatinimo sprendimai, kurie turi būti pritaikyti automatuose;
6)
viešųjų įstaigų ir kitų vietų, kurioms leidžiama rinkti lošimų įmokas ir kuriuose gali būti įrengti šioje pastraipoje nurodyti automatai, rūšys ir charakteristikos.“
1972 m. spalio 26 d.
decreto del Presidente della Repubblica, n. 640 – Imposta sugli spettacoli
(Respublikos Prezidento dekretas Nr. 640 dėl pramogų mokesčio; GURI, Nr. 292, 1972 m. lapkričio 11 d., GURI paprastasis priedas Nr. 2) 14bis straipsnio 4 dalyje nustatyta, kad kiek tai susiję su šių automatų valdymu, jie turi būti privalomai prijungti prie tuo tikslu valdžios institucijos sukurto telematinio tinklo, ir kad „iki 2004 m. birželio 30 d. vienas ar keli [šio tinklo] koncesininkai turi būti atrinkti per viešojo pirkimo procedūrą, laikantis nacionalinės ir Bendrijos teisės nuostatų“, o kiekvienas koncesininkas, atsakingas už šio tinklo ir prie jo prijungtų automatų valdymą, už tai gauna komisinius.
Remiantis šia nuostata, koncesininkų atrankos procedūra buvo pradėta paskelbus konkursą (GURI, Nr. 95, specialusis leidimas Nr. 5, 2011 m. rugpjūčio 12 d., p. 40), kurio II 1.5 punkte dėl koncesininkui mokėtinų komisinių nustatyta:
„<…> Koncesijos pagrindu suteiktos veiklos koncesija reiškia, kad koncesininkas privalo perduoti valstybės iždui ir Autonominei valstybės monopolijų administracijai sumas, numatytas kaip vienkartinis mokestis valstybės iždo naudai, koncesijos mokestis ir garantija, išreiškiama surinktų pastatytų sumų procentine dalimi. Koncesininkas turi teisę į komisinius, atitinkančius skirtumą tarp surinktų pastatytų sumų ir pirmiau minėtų sumų bei paskirstytinų laimėjimų, apskaičiuotų pagal minimalias ribas, numatytas galiojančiuose teisės aktuose, ir tarpininkams, atsakingiems už pastatytų sumų surinkimą, tenkančios dalies.“
Pagrindinėse bylose taikytinos redakcijos 2014 m. kovo 11 d.
legge n. 23 Delega al Governo recante disposizioni per un sistema fiscale più equo, trasparente e orientato alla crescita
(Įstatymas Nr. 23 dėl įgaliojimų suteikimo vyriausybei imtis priemonių teisingesnei, skaidresnei ir į augimą orientuotai mokesčių sistemai užtikrinti; GURI, Nr. 59, 2014 m. kovo 12 d.; toliau – 2014 m. kovo 11 d. Įstatymas Nr. 23) 14 straipsnyje nustatyta:
„1.   Vyriausybei suteikiami įgaliojimai 1 straipsnyje numatytais įstatyminiais dekretais pakeisti galiojančias azartinius lošimus reglamentuojančias nuostatas, kodifikuojant visas galiojančias normas į azartinių lošimų nuostatų kodeksą, nedarant poveikio organizaciniam modeliui, pagrįstam koncesijų ir leidimų sistema, tiek, kiek tai būtina siekiant apsaugoti teisėtus lūkesčius, viešąją tvarką ir saugumą, suderinti valstybės iždo interesus su vietos interesais bei bendrais visuomenės sveikatos interesais, užkirsti kelią pajamų iš nusikalstamos veiklos plovimui ir užtikrinti reguliarų mokesčių už azartinius lošimus mokėjimą.
2.   1 dalyje numatyta reforma vykdoma laikantis šių principų ir gairių:
<…>
g)
koncesininkams ir kitiems ekonominės veiklos vykdytojams mokėtino atlygio ir komisinių peržiūra pagal progresyvumo kriterijų, susietą su surinktų pastatytų sumų apimtimi;
<…>“
2014 m. gruodžio 23 d.
legge n. 190 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge di stabilità 2015)
(Įstatymas Nr. 190 dėl metinio ir daugiamečio valstybės biudžeto sudarymo nuostatų (2015 m. Stabilumo įstatymas; GURI, Nr. 300, 2014 m. gruodžio 29 d., GURI paprastasis priedas Nr. 99; toliau – 2015 m. Stabilumo įstatymas) 1 straipsnio 649 dalyje nustatytas 500 mln. EUR metinis valstybės lėšų, skiriamų kaip komisiniai koncesininkams ir kitiems ekonominės veiklos vykdytojams, užtikrinantiems lošimų valdymą ir statomų sumų surinkimą valstybės vardu, sumažinimas. Ši nuostata suformuluota taip:
„Siekiant prisidėti prie viešųjų finansų tikslų įgyvendinimo gerinimo ir kol bus iš esmės pakeista atlygio ir komisinių, mokamų koncesininkams ir kitiems šio sektoriaus ekonominės veiklos vykdytojams, valstybės vardu renkantiems statomas sumas, sistema pagal 2014 m. kovo 11 d. Įstatymo Nr. 23 14 straipsnio 2 dalies g punktą, valstybės lėšos, skiriamos kaip komisiniai koncesininkams ir asmenims, kurie, priklausomai nuo atitinkamų jų funkcijų, organizuoja lošimus ir renka statomas sumas, naudodami 1931 m. birželio 18 d. Karaliaus dekreto Nr. 773110 straipsnio 6 dalyje nurodytus automatus, nuo 2015 m. sumažinamos 500 mln. EUR per metus. Taigi nuo 2015 m. sausio 1 d.:
a)
šio sektoriaus ekonominės veiklos vykdytojai koncesininkams sumoka visą minėtais automatais surinktų statymų sumą, atskaičius išmokėtus laimėjimus. Koncesininkai perduoda [ADM] šių mokėjimų nepervedusių sektoriaus ekonominės veiklos vykdytojų pavadinimus, kad visų pirma būtų galima pateikti skundą kompetentingai teisminei institucijai;
b)
koncesininkai, vykdydami jiems pavestas viešąsias funkcijas, be mokesčių ir kitų rinkliavų, paprastai mokamų valstybei pagal galiojančius teisės aktus ir koncesijos sutartis, taip pat kasmet nuo balandžio iki spalio mėn. moka 500 mln. eurų sumą, proporcingai 2014 m. gruodžio 31 d. kiekvienam iš jų skirtų automatų skaičiui. 1931 m. birželio 18 d. Karaliaus dekreto Nr. 773110 straipsnio 6 dalies a ir b punktuose nurodytų automatų, suteiktų kiekvienam koncesininkui, skaičius ir mokėjimo būdai nustatomi [ADM] direktoriaus sprendimu, priimtu ne vėliau kaip iki 2015 m. sausio 15 d., išnagrinėjus duomenis. Tokiu pat sprendimu bus pakeistas ir automatų, suteiktų pagal pirmesnes nuostatas, skaičius nuo 2016 m.;
c)
koncesininkai, vykdydami jiems pavestas viešąsias funkcijas, likusias sumas paskirsto kitiems sektoriaus ekonominės veiklos vykdytojams kaip jiems skirtą atlygį ir komisinius, iš naujo derėdamiesi dėl atitinkamų sutarčių ir mokėdami atlyginimus ir komisinius tik pagal naujai suderėtas ir sudarytas sutartis.“
2015 m. sausio 15 d.
decreto n. 388, prot. n. 4076/RU, del Direttore dell’Agenzia delle dogane e dei monopoli
(ADM direktoriaus įsakymas Nr. 388, prot. Nr. 4076/RU) buvo nustatytas kiekvienam koncesininkui 2014 m. gruodžio 31 d. priskirtų automatų skaičius ir atitinkamai apskaičiuotos mokėtinos sumos, o mokesčio našta proporcingai paskirstyta kiekvienam koncesininkui pagal priskirtų automatų skaičių. Pagal šio įsakymo 3 straipsnį kiekvienas koncesininkas iki 2015 m. balandžio 30 d. turėjo pervesti 40 % savo dalies, o iki 2015 m. spalio 31 d. – 60 %.
Pagal 2015 m. gruodžio 28 d.
legge n. 208 Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge di stabilità 2016)
(Įstatymas Nr. 208 dėl metinio ir daugiamečio valstybės biudžeto sudarymo nuostatų (2016 m. Stabilumo įstatymas; GURI, Nr. 302, 2015 m. gruodžio 30 d., GURI paprastasis priedas Nr. 70; toliau – 2016 m. Stabilumo įstatymas) 1 straipsnio 920 ir 921 dalis buvo panaikinta 2015 m. Stabilumo įstatymo 1 straipsnio 649 dalis, o šios nuostatos, vadinasi ir mokesčio, taikymas apribotas 2015 m. (toliau – 2015 m. mokestis). Ši nuostata suformuluota taip:
„920.   [2015 m. Stabilumo įstatymo] 1 straipsnio 649 dalis panaikinama.
921.   [2015 m. Stabilumo įstatymo] 1 straipsnio 649 dalį reikia aiškinti taip, kad valstybės lėšų, skiriamų kaip komisiniai koncesininkams ir asmenims, kurie pagal savo atitinkamą kompetenciją organizuoja lošimus ir surenka statomas sumas, naudodami 1931 m. birželio 18 d. Karaliaus dekreto Nr. 773110 straipsnio 6 dalyje nurodytus automatus, metinis sumažinimas proporcingai taikomas kiekvienam šio sektoriaus ekonominės veiklos vykdytojui, atsižvelgiant į jo dalyvavimą skirstant komisinius, remiantis atitinkamais susitarimais ir atsižvelgiant į jų galiojimo laikotarpį 2015 m.“
Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
Pareiškėjos pagrindinėse bylose yra azartinių lošimų teisėtais lošimo automatais, nurodytais 1931 m. birželio 18 d. Karaliaus dekreto Nr. 773110 straipsnio 6 dalyje, sektoriuje veiklą vykdančios bendrovės. Pasibaigus šio sprendimo 7 punkte nurodytai atrankos procedūrai šios bendrovės buvo atrinktos kaip koncesininkės, valstybės vardu renkančios statomas sumas. Kiekviena iš jų pateikė skundą
Tribunale amministrativo regionale del Lazio
(Lacijaus regiono administracinis teismas, Italija), prašydamos panaikinti 2015 m. sausio 15 d. Įsakymą Nr. 388, motyvuodamos tuo, kad dėl jo gerokai sumažėjo jų pelno marža ir kad jis yra neteisėtas, nes juo įgyvendinamos nuostatos pažeidžia Sąjungos teisę arba Italijos Konstituciją.
Tribunale amministrativo regionale del Lazio
(Lacijaus regiono administracinis teismas) pateikė
Corte costituzionale
(Konstitucinis Teismas, Italija) klausimą dėl 2015 m. Stabilumo įstatymo 1 straipsnio 649 dalies, nustatančios metinį mokestį, atitikties Konstitucijai. 2018 m. gegužės 8 d. sprendimu Nr. 125 pastarasis teismas grąžino bylą
Tribunale amministrativo regionale del Lazio
(Lacijaus regiono administracinis teismas), nes per procedūrą buvo iš dalies pakeisti teisės aktai pagal 2016 m. Stabilumo įstatymo 1 straipsnio 920 ir 921 dalis.
Pakeitus šiuos teisės aktus,
Tribunale amministrativo regionale del Lazio
(Lacijaus regiono administracinis teismas) nebeliko abejonių dėl nagrinėjamos teisės nuostatos atitikties Sąjungos teisei, taigi tas teismas atmetė pareiškėjų pagrindinėje byloje skundus iš esmės.
Jos pateikė apeliacinį skundą
Consiglio di Stato
(Valstybės Taryba, Italija).
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl atitinkamų nacionalinės teisės aktų nuostatų suderinamumo su Sąjungos teise.
Pirma, 2015 m. Stabilumo įstatymo 1 straipsnio 649 dalyje, kuri buvo panaikinta ir išaiškinta 2016 m. Stabilumo įstatymo 1 straipsnio 920 ir 921 dalyse, nustatyta priemonė lėmė tai, kad pareiškėjoms pagrindinėse bylose buvo nustatyta ekonominė našta. Tai laikytina SESV 49 ir 56 straipsniuose garantuojamų laisvių apribojimu. 2015 m. mokestis galiojo atgaline data, nes buvo nustatytas 2015 m., o taikomas 2014 m. gautoms pajamoms.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, ar 2015 m. mokestį būtų galima pagrįsti privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais. Iš tiesų atrodo, kad jo įvedimas buvo grindžiamas tik ekonomine būtinybe padidinti valstybės mokestines pajamas, kaip tai matyti iš 2015 m. Stabilumo įstatymo 1 straipsnio 649 dalies, kurioje pabrėžiama, kad šiuo mokesčiu buvo siekiama „prisidėti prie viešųjų finansų tikslų įgyvendinimo“.
Antra, atrodo, kad 2015 m. mokestis buvo nustatytas pažeidžiant teisėtų lūkesčių apsaugos principą. Ši priemonė turėjo įtakos egzistuojantiems koncesijos santykiams. Dėl jos buvo gerokai apsunkintos ekonominės sąlygos, o rūpestingas ir apdairus verslininkas to nebūtų galėjęs numatyti.
Šiomis aplinkybėmis
Consiglio di Stato
(Valstybės Taryba) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar pagal SESV 49 straipsnį garantuojamos įsisteigimo laisvės ir pagal SESV 56 straipsnį garantuojamos laisvės teikti paslaugas įgyvendinimui neprieštarauja tokia teisės norma, kaip 2015 m. Stabilumo įstatymo 1 straipsnio 649 dalis, pagal kurią sumažinamas tiktai ribotai ir konkrečiai ekonominės veiklos vykdytojų kategorijai, t. y. lošimų naudojant lošimo automatus sektoriaus ekonominės veiklos vykdytojams, bet ne visiems lošimų sektoriaus ekonominės veiklos vykdytojams, mokėtinas atlygis ir komisiniai?
2.
Ar Sąjungos teisėje nustatytam teisėtų lūkesčių apsaugos principui neprieštarauja tokia teisės norma, kaip 2015 m. Stabilumo įstatymo 1 straipsnio 649 dalis, pagal kurią bendrovės ir Italijos valstybės administravimo institucijos sudarytos koncesijos sutarties galiojimo laikotarpiu vien dėl ekonominių priežasčių buvo sumažintas šioje sutartyje nustatytas komisinis atlygis?“
Procesas Teisingumo Teisme
2020 m. lapkričio 16 d. prašymu pateikti paaiškinimus Teisingumo Teismas paprašė prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo patikslinti savo poziciją dėl tam tikrų aplinkybių, galinčių lemti jo prašymų priimti prejudicinį sprendimą priimtinumą.
2020 m. gruodžio 17 d. aktu prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas atsakė į šį prašymą iš esmės nurodydamas, kad, visų pirma, pareiškėjoms pagrindinėse bylose nagrinėjamos koncesijos buvo suteiktos surengus viešojo pirkimo konkursą, kuriame galėjo dalyvauti visos Sąjungos įmonės. Be to, nors visos pareiškėjos pagrindinėse bylose yra Italijos bendrovės, keturias iš jų visiškai kontroliuoja kitų valstybių narių bendrovės. Bent viena kitos valstybės narės įmonė vadovauja statomų sumų surinkimui per Italijoje įsteigtą nuolatinę buveinę. Galiausiai teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimas, padarytas įvedant 2015 m. mokestį, lėmė atvirkštinę koncesininkų, kuriems šis mokestis taikomas, diskriminaciją, o tai naudinga visiems panašių internetinių lošimų sektoriaus ekonominės veiklos vykdytojams, įskaitant ir nemažai kitų Europos Sąjungos valstybių narių įmonių. Taigi šis mokestis netiesiogiai ar netgi tiesiogiai veikia kitų valstybių narių bendrovių, veikiančių Italijos lošimų rinkoje, finansinius rezultatus.
2021 m. sausio 26 d. Teisingumo Teismo pirmininko sprendimu šios bylos buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys bei priimtas galutinis sprendimas.
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl priimtinumo
Rašytinėse pastabose Europos Komisija išreiškė abejones dėl pateiktų klausimų naudingumo sprendžiant ginčus pagrindinėse bylose po to, kai buvo panaikintas 2015 m. Stabilumo įstatymas.
Šiuo klausimu primintina, kad, vykstant SESV 267 straipsnyje numatytam Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų bendradarbiavimui, tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į konkrečios bylos aplinkybes, turi įvertinti, ar reikia pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, kad galėtų priimti savo sprendimą, ir kokia Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarba. Todėl, kai pateikti klausimai yra susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu, Teisingumo Teismas iš esmės privalo priimti sprendimą. Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prejudicinio klausimo, tik jeigu akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo aplinkybėmis ar dalyku, jeigu problema hipotetinė arba Teisingumas Teismas neturi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, būtinos tam, kad naudingai atsakytų į jam pateiktus klausimus (2021 m. lapkričio 23 d. Sprendimo IS(Nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą neteisėtumas),
C‑564/19
,
EU:C:2021:949
,
ir
punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
Nagrinėjamu atveju reikia pažymėti, kad prejudiciniuose klausimuose nurodyto 2015 m. Stabilumo įstatymo 1 straipsnio 649 dalis, nors ir panaikinta 2016 m. ir dėl to taikoma tik 2015 m., kaip ji buvo vėliau išaiškinta 2016 m. Stabilumo įstatymo 1 straipsnio 920 ir 921 dalyse, yra 2015 m. mokesčio pagrindas. Nustačius, kad šia nuostata buvo galimai pažeistos SESV 49 ir 56 straipsniais garantuojamos laisvės, prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų nuspręstų, kad šis mokestis yra neteisėtas. Vis dėlto neaišku, ar prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas yra susijęs su pagrindinių bylų faktinėmis aplinkybėmis arba dalyku ir ar problema yra hipotetinio pobūdžio.
Savo ruožtu Italijos vyriausybė ginčijo pirmojo pateikto klausimo priimtinumą, teigdama, kad prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pažeisdamas Teisingumo Teismo procedūros reglamento 94 straipsnį, nenurodė priežasčių, kodėl dėl komisinių ir atlygio sumažinimo galėjo būti pažeisti SESV 49 ir 56 straipsniai, nes šis sumažinimas buvo taikomas tik lošimų naudojant lošimo automatus sektoriaus ekonominės veiklos vykdytojams, bet ne kitiems Italijos lošimų sektoriaus ekonominės veiklos vykdytojams, ir šiuo atžvilgiu nepateikė šių skirtingų ekonominės veiklos vykdytojų kategorijų lyginamojo vertinimo, kuriuo remiantis būtų galima įvertinti nurodytą skirtingą požiūrį.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad, kaip matyti iš Procedūros reglamento 94 straipsnio a ir c punktų, prašyme priimti prejudicinį sprendimą turi būti „trumpai išdėstomas ginčo dalykas ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikiančio teismo nustatytos reikšmingos faktinės aplinkybės ar bent jau išdėstomi faktai, kuriais grindžiami klausimai“, taip pat „išdėstomos priežastys, paskatinusios prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikiantį teismą kelti klausimą dėl tam tikrų Sąjungos teisės nuostatų išaiškinimo ar galiojimo, ir jo nustatytas ryšys tarp šių nuostatų bei pagrindinėje byloje taikomų nacionalinės teisės aktų“.
Vis dėlto vadovaujantis bendradarbiavimo principu, kuriuo grindžiami nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo santykiai vykstant procesui dėl prejudicinio sprendimo priėmimo, nesant tam tikrų išankstinių prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo išvadų šis prašymas arba vienas iš jame pateiktų klausimų nebūtinai tampa nepriimtinas, jeigu Teisingumo Teismas, atsižvelgdamas į bylos medžiagos duomenis, mano galintis naudingai atsakyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui (šiuo klausimu žr. 2020 m. spalio 1 d. Sprendimo Elme Messer Metalurgs,
C‑743/18
,
EU:C:2020:767
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Nagrinėjamu atveju, nors tikrai pageidautina, kad prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas išsamiau nurodytų priežastis, paskatinusias jį nuspręsti, kad Sąjungos teisės nuostatos, su kuriomis susijęs pirmasis klausimas, galėjo būti pažeistos šiose bylose, iš prašymuose priimti prejudicinį sprendimą pateiktos informacijos matyti, kad 2015 m. mokestis taikomas tik lošimų naudojant lošimo automatus valdymo koncesijų turėtojams ir jų rangovams, bet ne kitiems lošimų sektoriaus dalyviams, kaip antai internetinių lošimų sektoriaus ekonominės veiklos vykdytojams. Vadinasi nei tai, kad nacionalinis teismas tiksliai neįvardijo ir neapibūdino įvairių kitų azartinių lošimų sektoriaus ekonominės veiklos vykdytojų kategorijų, nei tai, kad tas pats teismas išsamiau nepaaiškino, kokiu mastu toks apribojimas, turintis įtakos minėto mokesčio taikymo sričiai, gali būti svarbus siekiant nustatyti, ar šioje byloje buvo pažeisti SESV 49 ir 56 straipsniai, neužkerta kelio tam, kad būtų pakankamai suprastos aplinkybės, kuriomis buvo pateikti nacionalinio teismo prašymai priimti prejudicinį sprendimą, bei sąsajos, galinčios egzistuoti tarp šių Sąjungos teisės nuostatų ir pagrindinėse bylose nagrinėjamų teisės aktų, nei tam, kad Teisingumo Teismas nacionaliniam teismui pateiktų tam tikrą būtiniausią informaciją, kuria šis galėtų vadovautis taikydamas šias nuostatas, kurias prireikus jis turės taikyti jo nagrinėjamų pagrindinių bylų kontekste.
Darytina išvada, kad
Consiglio di Stato
(Valstybės Taryba) pateikti prejudiciniai klausimai yra priimtini.
Dėl esmės
Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar SESV 49 ir 56 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiamos tokios nacionalinės teisės nuostatos, kaip 2015 m. stabilumo įstatymo 1 straipsnio 649 dalis, kuria išimtinai dėl viešųjų finansų tikslų įgyvendinimo priežasčių nustatomas mokestis, kuriuo siekiama sumažinti atlygį, mokėtiną konkrečiai azartinių lošimų sektoriaus ekonominės veiklos vykdytojų kategorijai, t. y. koncesininkams, atsakingiems už azartinių lošimų naudojant lošimo automatus valdymą.
Reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją įsisteigimo laisvės ir (arba) laisvės teikti paslaugas apribojimais laikomos visos priemonės, kurios draudžia, trukdo arba daro mažiau patrauklų naudojimąsi SESV 49 ir 56 straipsniuose garantuojamomis laisvėmis (šiuo klausimu žr. 2017 m. gruodžio 20 d. Sprendimo Global Starnet,
C‑322/16
,
EU:C:2017:985
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Nagrinėjamu atveju iš prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktos informacijos matyti, kad 2015 m. Stabilumo įstatymo 1 straipsnio 649 dalyje nustatydama 2015 m. mokestį Italijos Respublika 500 mln. eurų suma bendrai sumažino lošimų naudojant lošimo automatus sektoriaus koncesininkams mokėtiną komisinį atlygį, numatytą koncesijos sutartyse, ir kad šis sumažinimas buvo proporcingai paskirstytas kiekvienam koncesininkui pagal 2014 m. gruodžio 31 d. skirtų valdyti automatų skaičių, o po to kiekvieno koncesininko paskirstytas tarp jo paties ir jo rangovų, atsižvelgiant į kiekvieno dalyvavimą skirstant komisinius.
Be to, iš šio sprendimo 22 punkte pateiktų patikslinimų visų pirma matyti, kad tarp koncesininkų, kuriems buvo taikytas 2015 m. mokestis, yra Italijos bendrovių, kurias kontroliuoja kitose valstybėse narėse įsteigtos bendrovės.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad įsisteigimo laisvė, kurią SESV 49 straipsnis pripažįsta valstybių narių piliečiams ir kuri suteikia jiems teisę imtis savarankiškai dirbančių asmenų veiklos ir ja verstis, taip pat steigti ir valdyti įmones tomis pačiomis sąlygomis, kurios įsisteigimo valstybės narės teisės aktuose yra nustatytos jos pačios subjektams, pagal SESV 54 straipsnį apima pagal vienos valstybės narės teisę įkurtų ir Sąjungoje turinčių savo registruotas būstines, centrinę administraciją ar pagrindinę verslo vietą bendrovių teisę vykdyti savo veiklą atitinkamoje valstybėje narėje per dukterines bendroves, filialus ir atstovybes (2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimo AGET Iraklis,
C‑201/15
,
EU:C:2016:972
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Be kita ko, į įsisteigimo laisvės taikymo sritį patenka situacija, kai vienoje valstybėje narėje įsteigta bendrovė įsteigia dukterinę bendrovę kitoje valstybėje narėje. Remiantis suformuota jurisprudencija, tas pats pasakytina, kai tokia bendrovė ar valstybės narės pilietis įsigyja kitoje valstybėje narėje įsteigtos bendrovės kapitalo dalių, kurios jam leidžia daryti aiškią įtaką šios bendrovės sprendimams ir lemti jos veiklą (2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimo AGET Iraklis,
C‑201/15
,
EU:C:2016:972
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Vis dėlto, kadangi Teisingumo Teismo turimos nuorodos neleidžia jam pakankamai tiksliai nustatyti, kiek pagrindinėse bylose nagrinėjamos situacijos taip pat gali būti susijusios su SESV 56 straipsniu, šiuo atveju pirmenybę reikia teikti prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo iškeltų klausimų nagrinėjimui atsižvelgiant tik į SESV 49 straipsnį.
Italijos vyriausybė nesutinka su tuo, kad 2015 m. mokestis galėjo būti šioje nuostatoje garantuojamos laisvės apribojimas, nes jo suma buvo per maža, kad jis turėtų tokį poveikį.
Reikia priminti, kad pagal SESV iš principo draudžiamas net ir nedidelės apimties ar svarbos pagrindinės laisvės apribojimas (2014 m. gruodžio 3 d. Sprendimo De Clercq ir kt.,
C‑315/13
,
EU:C:2014:2408
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Atsižvelgiant į tai, reikia pažymėti, kad 2015 m. mokestis yra mokestinė priemonė, kaip, be kita ko, savo pastabose nurodė Italijos vyriausybė ir kaip tai matyti iš 2014 m. kovo 11 d. Įstatymo Nr. 23 14 straipsnio 1 dalyje esančios formuluotės „fiskaliniai mokesčiai už azartinius lošimus“.
Šiuo klausimu pirmiausia reikia priminti, kad nors iš tiesų tiesioginiai mokesčiai priklauso valstybių narių kompetencijai, vis dėlto iš suformuotos jurisprudencijos matyti, kad jos turi ją įgyvendinti laikydamosi Sąjungos teisės ir, be kita ko, SESV garantuojamų pagrindinių laisvių (2015 m. birželio 11 d. Sprendimo Berlington Hungary ir kt.,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
,
punktas).
Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas vis dėlto nusprendė, kad nesant suderinimo Sąjungos lygmeniu, nepalanki padėtis, galinti atsirasti, kai įvairios valstybės narės tuo pat metu įgyvendina savo kompetenciją mokesčių srityje, nėra laisvo judėjimo ribojimas, jeigu dėl to nėra diskriminuojama (šiuo klausimu žr. 2016 m. gegužės 26 d. Sprendimo NN (L) International,
C‑48/15
,
EU:C:2016:356
,
punktą ir 2021 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Real Vida Seguros,
C‑449/20
,
EU:C:2021:721
,
punktą). Teisingumo Teismas, be kita ko, patikslino, kad SESV 56 straipsnis netaikomas priemonėms, dėl kurių teikiant atitinkamą paslaugą tik atsiranda papildomų sąnaudų ir kurios daro tokį patį poveikį tiek paslaugų teikimui tarp valstybių narių, tiek vienos valstybės narės teritorijoje (2015 m. birželio 11 d. Sprendimo Berlington Hungary ir kt.,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). SESV 49 straipsnis taip pat netaikomas priemonėms, dėl kurių teikiant atitinkamą paslaugą tik atsiranda papildomų sąnaudų ir kurios šiai paslaugai daro panašų poveikį, atsižvelgiant į tai, ar ji yra visiškai nacionalinė, ar vykdoma ekonominės veiklos vykdytojo, kurį kontroliuoja kitoje valstybėje narėje įsteigta bendrovė.
Vis dėlto iš Teisingumo Teismui pateiktos bylų medžiagos nematyti, nors tai turi patikrinti prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kad 2015 m. mokestis lėmė lošimų naudojant lošimo automatus sektoriaus koncesininkų diskriminaciją, nes vidaus situacijos buvo vertintos palankiau, nei tarpvalstybinės situacijos, ir, be to, kokiu mastu minėtas mokestis galėjo lemti atvirkštinę diskriminaciją (jeigu tokia diskriminacija draudžiama pagal nacionalinę teisę), nes tarpvalstybinės situacijos buvo vertintos palankiau, nei vidaus situacijos.
Taip pat nėra aišku, o tai vėlgi turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ar dėl to paties mokesčio galėjo būti trukdoma esamiems koncesininkams pelningai eksploatuoti lošimo automatus, taip suteikiant pirmenybę kitiems lošimų sektoriams, visų pirma internetinių lošimų sektoriui, ar kaip tokiu atveju tarpvalstybinės situacijos galėjo būti diskriminuojamos vidaus situacijų atžvilgiu (šiuo klausimu žr. 2015 m. birželio 11 d. Sprendimo Berlington Hungary ir kt.,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
,
–
punktus).
Šiomis aplinkybėmis nacionalinis teismas turi nustatyti, ar, atsižvelgiant į SESV 49 straipsniu garantuojamą laisvę, lošimų naudojant lošimo automatus sektoriuje arba tarp šio sektoriaus ir kitų lošimų sektorių Italijos Respublika, nustatydama 2015 m. mokestį, taikomą lošimų naudojant lošimo automatus sektoriaus ekonominės veiklos vykdytojams, įtvirtino diskriminacinį požiūrį į tarpvalstybines situacijas, palyginti su vidaus situacijomis.
Tik tokiu atveju, kai nustatomas minėtos laisvės apribojimas, kyla klausimas dėl galimo šio apribojimo pateisinimo.
Kalbant apie tokį pateisinimą reikia priminti, kad azartinių lošimų reglamentavimas – tai viena iš sričių, kuriose yra didelių moralinio, religinio ir kultūrinio pobūdžio skirtumų valstybėse narėse. Kadangi šiuo klausimu nėra suderintų teisės nuostatų Sąjungos lygmeniu, valstybės narės turi plačią diskreciją pasirinkti, kaip jos mano, tinkamiausią vartotojų ir socialinės santvarkos apsaugos lygį (2017 m. gruodžio 20 d. Sprendimo Global Starnet,
C‑322/16
,
EU:C:2017:985
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Taigi valstybės narės gali nekliudomos nustatyti politikos azartinių lošimų srityje tikslus ir, jei reikia, tiksliai apibrėžti siektiną apsaugos lygį. Vis dėlto apribojimai, kuriuos jos nustato, turi atitikti Teisingumo Teismo jurisprudencijoje nustatytas sąlygas, t. y. turi būti, be kita ko, pateisinami privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais ir proporcingi (2017 m. gruodžio 20 d. Sprendimo Global Starnet,
C‑322/16
,
EU:C:2017:985
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Jeigu jie atitinka pastarąjį reikalavimą, azartinių lošimų veiklos apribojimai gali būti pateisinami tokiais privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais, kaip vartotojų apsauga bei sukčiavimo ir piliečių skatinimo pernelyg išlaidauti lošiant prevencija (2015 m. sausio 22 d. Sprendimo Stanley International Betting ir Stanleybet Malta,
C‑463/13
,
EU:C:2015:25
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Nagrinėjamu atveju 2014 m. kovo 11 d. Įstatymo Nr. 23 14 straipsnio 1 dalimi Italijos vyriausybei buvo suteikti įgaliojimai „<…> pakeisti galiojančias azartinius lošimus reglamentuojančias nuostatas, kodifikuojant visas galiojančias normas į azartinių lošimų nuostatų kodeksą, nedarant poveikio organizaciniam modeliui, pagrįstam koncesijų ir leidimų sistema, tiek, kiek tai būtina siekiant apsaugoti teisėtus lūkesčius, viešąją tvarką ir saugumą, suderinti valstybės iždo interesus su vietos interesais bei bendrais visuomenės sveikatos interesais, užkirsti kelią pajamų iš nusikalstamos veiklos plovimui ir užtikrinti reguliarų mokesčių už azartinius lošimus mokėjimą“.
To paties įstatymo 14 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad ši reforma turi būti vykdoma laikantis tam tikrų principų ir gairių, kurias, be kita ko, pagal šios nuostatos g punktą sudaro „koncesininkams ir kitiems ekonominės veiklos vykdytojams mokėtino atlygio ir komisinių peržiūra pagal progresyvumo kriterijų, susietą su surinktų pastatytų sumų apimtimi“.
Vis dėlto 2015 m. Stabilumo įstatymo 1 straipsnio 649 dalyje nurodyta, kad iš koncesininkų reikalaujamas sumokėti 2015 m. mokestis yra renkamas kaip įnašas „siekiant prisidėti prie viešųjų finansų tikslų įgyvendinimo ir kol bus iš esmės pakeista atlygio ir komisinių, mokamų koncesininkams ir kitiems šio sektoriaus ekonominės veiklos vykdytojams, valstybės vardu renkantiems statomas sumas, sistema pagal 2014 m. kovo 11 d. Įstatymo Nr. 23 14 straipsnio 2 dalies g punktą“.
Taigi, kaip, atrodo, matyti iš 2015 m. Stabilumo įstatymo 1 straipsnio 649 dalies teksto, Italijos teisės aktų leidėjas įvedė 2015 m. mokestį nepateikdamas jokios nuorodos į privalomąjį bendrojo intereso pagrindą, pavyzdžiui, vartotojų apsaugą ir sukčiavimo bei priklausomybės nuo lošimų prevenciją, nes šia nuostata siekiama tik viešųjų finansų tikslų įgyvendinimo.
Vis dėlto aplinkybė, kad azartinių lošimų veiklos apribojimas gali būti naudingas atitinkamos valstybės narės biudžetui, netrukdo pateisinti šio apribojimo, jei juo pirmiausia realiai siekiama tikslų, susijusių su privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais (šiuo klausimu žr. 1999 m. spalio 21 d. Sprendimo Zenatti,
C‑67/98
,
EU:C:1999:514
,
punktą ir 2003 m. lapkričio 6 d. Sprendimo Gambelli ir kt.,
C‑243/01
,
EU:C:2003:597
,
punktą), o tai turi patikrinti nacionalinis teismas, kadangi laisvės teikti paslaugas apribojimo negalima pateisinti vien tikslu didinti valstybės iždo pajamas (2015 m. birželio 11 d. Sprendimo Berlington Hungary ir kt.,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Darytina išvada, kad tiek, kiek egzistuoja SESV 49 straipsniu garantuojamos laisvės apribojimas dėl 2015 m. mokesčio įvedimo, toks apribojimas neatrodo pateisinamas.
Vis dėlto Italijos vyriausybė būtent per teismo posėdį teigė, kad 2015 m. mokesčiu sumažinus ekonominės veiklos vykdytojų pajamas taip pat buvo siekiama užkirsti kelią nusikalstamoms organizacijoms įsiskverbti į palyginti pelningą lošimų naudojant lošimo automatus sektorių. Atsižvelgiant į nuolatinį minėto lošimų sektoriaus augimą ir tam tikrus jam būdingus bruožus, šiuo mokesčiu taip pat buvo siekiama apsaugoti lošėjų sveikatą nuo su azartiniais lošimais susijusio poveikio.
Jei prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atlikdamas jam tenkantį nagrinėjimą, nuspręs, kad 2015 m. mokesčiu iš tiesų buvo siekiama, nepaisant šio sprendimo 52 punkte primintos 2015 m. Stabilumo įstatymo 1 straipsnio 649 dalies formuluotės, privalomųjų bendrojo intereso tikslų, jis turės nustatyti, ar šiuo mokesčiu įtvirtintas apribojimas tenkina iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos kylančias sąlygas, susijusias jo proporcingumu, t. y. ar toks apribojimas yra tinkamas siekiamiems tikslams įgyvendinti ir neviršija to, kas būtina jiems pasiekti. Be to, šiomis aplinkybėmis reikia priminti, kad nacionalinės teisės aktai gali garantuoti nurodytų tikslų įgyvendinimą, tik jeigu jais iš tikrųjų nuosekliai ir sistemiškai siekiama šių tikslų (šiuo klausimu žr. 2015 m. birželio 11 d. Sprendimo Berlington Hungary ir kt.,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šiomis aplinkybėmis į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad SESV 49 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jei būtų nustatyta, kad nacionalinės teisės aktai, kuriais nustatomas mokestis, dėl kurio sumažinamas koncesininkams, atsakingiems už lošimų naudojant lošimo automatus sektoriaus valdymą, mokėtinas atlygis, yra šia SESV nuostata garantuojamos laisvės apribojimas, pagal minėtą nuostatą draudžiama tokį apribojimą pateisinti vien viešųjų finansų tikslų įgyvendinimo priežastimis.
Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar teisėtų lūkesčių apsaugos principas turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiamos tokios nacionalinės teisės nuostatos, kaip 2015 m. Stabilumo įstatymo 1 straipsnio 649 dalis, pagal kurią koncesijos sutarties, sudarytos tarp bendrovės ir atitinkamos valstybės narės administracijos, galiojimo laikotarpiu sumažinamas toje sutartyje numatytas komisinis atlygis.
Pirmiausia dėl minėto principo taikymo reikia priminti, kad kai valstybė narė remiasi privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais tam, kad pateisintų teisės aktų nuostatas, kurios gali kliudyti įgyvendinti SESV garantuojamą laisvę, šis pateisinimas taip pat turi būti aiškinamas atsižvelgiant į bendruosius Sąjungos teisės principus, visų pirma į bendrąjį teisėtų lūkesčių apsaugos principą. Taigi numatytos išimtys aptariamos nacionalinėms teisės nuostatoms gali būti taikomos tik tuomet, jeigu jos atitinka šį principą (šiuo klausimu žr. 2015 m. birželio 11 d. Sprendimo Berlington Hungary ir kt.,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
,
ir
punktus bei juose nurodytą jurisprudenciją).
Vadinasi, jei prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nuspręs, kad 2015 m. mokesčiu įtvirtinamas SESV 49 straipsnyje garantuojamos įsisteigimo laisvės apribojimas, todėl turės patikrinti jo proporcingumą pagal šio sprendimo 57 punkte primintą jurisprudenciją, šiomis aplinkybėmis jis taip pat turės atsižvelgti į reikalavimus, kylančius iš teisėtų lūkesčių apsaugos principo.
Šiuo klausimu pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją galimybę remtis teisėtų lūkesčių apsaugos principu turi bet kuris ekonominės veiklos vykdytojas, kuriam nacionalinė valdžios institucija suteikė pagrįstų lūkesčių. Vis dėlto, jei atidus ir pakankamai informuotas ekonominės veiklos vykdytojas galėjo numatyti, kad priemonės priėmimas paveiks jo interesus, jis negali remtis šiuo principu priėmus tą priemonę. Be to, ekonominės veiklos vykdytojai negali pagrįstai tikėtis išlaikyti esamą padėtį, kuri gali būti pakeista nacionalinėms valdžios institucijoms įgyvendinant savo diskreciją (2021 m. balandžio 15 d. Sprendimo Federazione nazionale delle imprese elettrotecniche ed elettroniche (Anie) ir kt.,
C‑798/18 ir C‑799/18
,
EU:C:2021:280
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Vis dėlto taikant minėtą principą, tokie ekonominės veiklos vykdytojai prireikus turi teisę ginčyti tokių pakeitimų taikymo tvarką (šiuo klausimu žr. 2015 m. birželio 11 d. Sprendimo Berlington Hungary ir kt.,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas, pavyzdžiui, jau yra pažymėjęs, kad ekonominės veiklos vykdytojo, kuris daug investavo, kad prisiderintų prie pirmiau įstatymų leidėjo patvirtintos tvarkos, interesai gali būti labai paveikti šią tvarką panaikinus anksčiau, nei paskelbta, juo labiau jei šis panaikinimas buvo staigus ir nenumatomas ir nebuvo palikta laiko šiam ekonominės veiklos vykdytojui prisitaikyti prie naujos teisinės situacijos (žr. 2015 m. birželio 11 d. Sprendimo Berlington Hungary ir kt.,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
,
punktą).
Būtent prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi išnagrinėti, ar nacionalinės teisės nuostatos atitinka teisėtų lūkesčių apsaugos principą, o Teisingumo Teismas, spręsdamas dėl pagal SESV 267 straipsnį pateiktų prašymų, šiam teismui gali tik pateikti gaires dėl Sąjungos teisės nuostatų aiškinimo, kurios leistų jam įvertinti šią atitiktį. Šiuo tikslu prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas gali atsižvelgti į visus reikšmingus elementus, išplaukiančius, be kita ko, iš atitinkamų teisės aktų formuluočių, tikslo ir turinio (2021 m. balandžio 15 d. Sprendimo Federazione nazionale delle imprese elettrotecniche ed elettroniche (Anie) ir kt.,
C‑798/18 ir C‑799/18
,
EU:C:2021:280
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad šio sprendimo 7 punkte nurodyto skelbimo apie konkursą II 1.5 punkte nustatyta, kad „koncesininkas turi teisę į komisinius, atitinkančius skirtumą tarp surinktų pastatytų sumų ir <…> sumų[, numatytų kaip vienkartinis mokestis valstybės iždo naudai, koncesijos mokestis ir garantija, išreiškiama surinktų pastatytų sumų procentine dalimi,] bei paskirstytinų laimėjimų, apskaičiuotų pagal minimalias ribas, numatytas galiojančiuose teisės aktuose, ir tarpininkams, atsakingiems už pastatytų sumų surinkimą, tenkančios dalies“.
Nors koncesininkai negali turėti teisėtų lūkesčių, kad šio skelbimo apie konkursą II. 1.5 punkte nurodytų įvairių mokesčių ir rinkliavų sumos, sumažinančios surinktų pajamų sumą, laikui bėgant išliks stabilios, vis dėlto, kaip matyti iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos ir kaip tai turi patikrinti prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, šiame skelbime apie konkursą nėra jokios nuostatos, susijusios su galimybe nustatyti mokestį vien dėl ekonominių ir mokestinių priežasčių.
Kalbant apie 2014 m. kovo 11 d. Įstatymą Nr. 23, kuriuo, Italijos vyriausybės teigimu, būtent ir buvo įvestas 2015 m. mokestis, reikia pažymėti, kad neatrodo, jog šis mokestis buvo nustatytas įgyvendinant koncesininkams mokėtino atlygio reformą, kurią atlikti pagal šį įstatymą buvo įgaliota Italijos vyriausybė. Kaip aiškiai matyti iš 2015 m. Stabilumo įstatymo 1 straipsnio 649 dalies, šis mokestis buvo įvestas „laukiant“ šios reformos, taigi
a priori
į ją neatsižvelgiant. Bet kuriuo atveju iš bylos medžiagos matyti, kad ši reforma nebuvo įgyvendinta dėl to, kad baigėsi įgaliojimų suteikimo terminai.
Sąsajos tarp 2015 m. mokesčio ir 2014 m. kovo 11 d. Įstatymo Nr. 23 nebuvimą rodo ir aplinkybė, kad, priešingai nei „progresyvumo kriterijus, susietas su surinktų pastatytų sumų apimtimi“, kuris turėjo būti taikomas planuojamos reformos kontekste, 2015 m. Stabilumo įstatymo 1 straipsnio 649 dalyje nustatytas ginčijamas mokestis buvo fiksuoto dydžio, taigi nesusijęs su surinktų pastatytų sumų apimtimi, ir paskirstytas koncesininkams atsižvelgiant į kiekvieno iš jų valdomų automatų skaičių, todėl taip pat nesusijęs su kiekvieno iš jų surinktų pastatytų sumų apimtimi.
Galiausiai, kalbant apie pareiškėjų pagrindinėse bylose argumentą, kad 2015 m. mokestis galiojo atgaline data, reikia pažymėti, kad šiuo 2014 m. gruodžio 23 d. įvestu mokesčiu buvo siekiama „nuo 2015 m.“ sumažinti koncesininkams mokėtiną atlygį (žr. 2015 m. Stabilumo įstatymo 1 straipsnio 649 dalį) ir kad jame buvo numatyti mokėjimai 2015 m. balandžio–spalio mėn. Taigi 2015 m. mokestis negaliojo atgaline data.
Vis dėlto atrodo, kad jo įvedimo data, dydis ir proporcingas paskirstymas koncesininkams, atsižvelgiant į 2014 m. gruodžio 31 d. kiekvienam iš jų skirtų lošimo automatų skaičių, galėjo trumpam, bet, kaip nurodyta nutartyse dėl prašymų priimti prejudicinį sprendimą, reikšmingai paveikti šių koncesininkų finansines prognozes. Šiuo klausimu prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prireikus turės įvertinti tikslų tokio laikino mokesčio poveikį koncesininkų atliktų investicijų pelningumui ir tai, ar ir kokiu mastu minėti koncesininkai dėl galimai staigaus ir nenuspėjamo šio mokesčio pobūdžio neturėjo pakankamai laiko prisitaikyti prie šios naujos padėties.
Šiomis aplinkybėmis į antrąjį klausimą reikia atsakyti: jei SESV 49 straipsnis taikomas esant tokiai nacionalinei priemonei, teisėtų lūkesčių apsaugos principas turi būti aiškinamas taip, kad juo remiantis iš esmės nedraudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kuriomis tarp bendrovių ir atitinkamos valstybės narės administracijos sudarytų koncesijos sutarčių galiojimo laikotarpiu laikinai sumažinamas tose sutartyse numatytas koncesininkams mokėtinas atlygis, nebent, atsižvelgiant į tokio sumažinimo poveikio koncesininkų atliktų investicijų pelningumui mastą ir į galimą staigų bei nenumatytą šios priemonės pobūdį, paaiškėtų, kad koncesininkai neturėjo pakankamai laiko prisitaikyti prie šios naujos padėties.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinių bylų šalims yra vienas iš etapų prašymus dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamose bylose, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

1.
SESV 49 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jei būtų nustatyta, kad nacionalinės teisės aktai, kuriais nustatomas mokestis, dėl kurio sumažinamas koncesininkams, atsakingiems už lošimų naudojant lošimo automatus sektoriaus valdymą, mokėtinas atlygis, yra šia SESV nuostata garantuojamos laisvės apribojimas, pagal minėtą nuostatą draudžiama tokį apribojimą pateisinti vien viešųjų finansų tikslų įgyvendinimo priežastimis.

2.
Jei SESV 49 straipsnis taikomas esant tokiai nacionalinei priemonei, teisėtų lūkesčių apsaugos principas turi būti aiškinamas taip, kad juo remiantis iš esmės nedraudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kuriomis tarp bendrovių ir atitinkamos valstybės narės administracijos sudarytų koncesijos sutarčių galiojimo laikotarpiu laikinai sumažinamas tose sutartyse numatytas koncesininkams mokėtinas atlygis, nebent, atsižvelgiant į tokio sumažinimo poveikio koncesininkų atliktų investicijų pelningumui mastą ir į galimą staigų bei nenumatytą šios priemonės pobūdį, paaiškėtų, kad koncesininkai neturėjo pakankamai laiko prisitaikyti prie šios naujos padėties.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.