CELEX: 62019CJ0743
Atcelšanas prasība
Institucionālās tiesības
Eiropas Savienības struktūras, biroji un aģentūras
Eiropas Darba iestāde (ELA)
Pilnvaras mītnesvietas noteikšanas jomā
LESD 341. pants
Piemērošanas joma
Lēmums, ko dalībvalstu valdību pārstāvji ir pieņēmuši ārpus Padomes sanāksmes ietvariem
Tiesas kompetence saskaņā ar LESD 263. pantu
Akta autors un juridiskais raksturs
Saistošu seku neesamība Savienības tiesību sistēmā

Prasības pieteikumā Eiropas Parlaments lūdz atcelt Lēmumu (ES) 2019/1199, kuru, savstarpēji vienojoties, pieņēmuši dalībvalstu valdību pārstāvji (2019. gada 13. jūnijs) par Eiropas Darba iestādes atrašanās vietu (
OV 2019, L 189, 68. lpp.
; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Atbilstošās tiesību normas
1992. gada 12. decembrī, pamatojoties uz EEK līguma 216. pantu, EOTK līguma 77. pantu un EAEK līguma 189. pantu un savstarpēji vienojoties, dalībvalstu valdību pārstāvji pieņēma lēmumu, ar ko nosaka Eiropas Kopienu iestāžu un dažu organizāciju un struktūrvienību mītnesvietu (
OV 1992, C 341, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “Edinburgas lēmums”).
Edinburgas lēmuma 1. pantā ir noteiktas attiecīgās Eiropas Parlamenta, Eiropas Savienības Padomes, Eiropas Komisijas, Eiropas Savienības Tiesas, Ekonomikas un sociālo lietu komitejas, Eiropas Revīzijas palātas un Eiropas Investīciju bankas mītnesvietas.
Saskaņā ar šī lēmuma 2. pantu:
“Par citu jau izveidotu vai vēl izveidojamu organizāciju un struktūrvienību [mītnesvietu] lems, dalībvalstu valdību pārstāvjiem [savstarpēji] vienojoties nākamajā Eiropadomes sanāksmē, ņemot vērā priekšrocības, ko attiecīgajām dalībvalstīm sniedz iepriekšminētie noteikumi, un piešķirot atbilstīgu prioritāti dalībvalstīm, kurās pašlaik neatrodas Kopienas iestādes [mītnesvieta].”
LESD 341. pantā ir paredzēts, ka “Savienības iestāžu atrašanās vietu nosaka, dalībvalstu valdībām savstarpēji vienojoties”.
Saskaņā ar LES, LESD un EAEKL pievienoto 6. protokolu par Savienības iestāžu, dažu struktūru, organizāciju un struktūrvienību atrašanās vietu (turpmāk tekstā – “6. protokols”):
“Dalībvalstu valdību pārstāvji,
ņemot vērā Līguma par Eiropas Savienības darbību 341. pantu un Eiropas Atomenerģijas kopienas dibināšanas līguma 189. pantu,
atgādinot un apstiprinot 1965. gada 8. aprīļa lēmumu un neskarot turpmākus lēmumus par iestāžu, organizāciju un struktūrvienību atrašanās vietu,
ir vienojuš[ies] par šādiem noteikumiem [..].
Vienīgais pants
a)
Eiropas Parlaments atrodas Strasbūrā [..].
b)
Padome atrodas Briselē. [..]
c)
Komisija atrodas Briselē. [..]
d)
Eiropas Savienības Tiesas sēdeklis ir Luksemburgā.
e)
Revīzijas palāta atrodas Luksemburgā.
f)
Ekonomikas un sociālo lietu komiteja atrodas Briselē.
g)
Reģionu komiteja atrodas Briselē.
h)
Eiropas Investīciju banka atrodas Luksemburgā.
i)
Eiropas Centrālā banka atrodas Frankfurtē.
j)
Eiropas Policijas birojs (Eiropols) atrodas Hāgā.”
Tiesvedības priekšvēsture
Regula (ES) 2019/1149
2018. gada 13. martā Komisija pieņēma Priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes regulai, ar ko izveido Eiropas Darba iestādi (COM(2018) 131
final
). Šī priekšlikuma 4. pants bija formulēts vien šādi: “Iestādes mītne ir [x].”
Pēc 2019. gada janvārī un februārī notikušajām starpiestāžu sarunām Parlamenta un Padomes pārstāvji konstatēja, ka to rīcībā nav vajadzīgo elementu, lai noteiktu Eiropas Darba iestādes (
ELA
) mītnesvietu, un vienojās atlikt šo izvēli uz vēlāku laiku. Tādējādi tika nolemts, pirmkārt, atcelt iepriekšējā punktā minēto regulas priekšlikuma 4. pantu un, otrkārt, norādīt šīs nostājas pamatojumu kopējā paziņojumā, kam pievienosies Komisija un kas būtu pievienots regulai pēc tās pieņemšanas.
2019. gada 20. jūnijā tika pieņemta Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2019/1149, ar ko izveido Eiropas Darba iestādi, groza Regulas (EK) Nr. 883/2004, (ES) Nr. 492/2011 un (ES) 2016/589 un atceļ Lēmumu (ES) 2016/344 (
OV 2019, L 186, 21. lpp.
). Minētajā regulā, kas
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
publicēta 2019. gada 11. jūlijā, nebija nevienas tiesību normas par
ELA
mītnesvietas noteikšanu.
Saskaņā ar Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas kopējo deklarāciju (
OV 2019, L 188, 131. lpp.
), kas pieņemta vienlaikus ar Regulu 2019/1149 un publicēta 2019. gada 12. jūlijā
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
:
“Eiropas Parlaments, Padome un Komisija atzīmē, ka [
ELA
] mītnes atrašanās vietas izraudzīšanās process šīs iestādes izveides regulas pieņemšanas laikā vēl nav pabeigts.
Atgādinot apņemšanos nodrošināt patiesu un pārredzamu sadarbību un atgādinot par Līgumiem, trīs iestādes atzīst, ka ir ļoti svarīgi veikt informācijas apmaiņu jau sākotnējos
ELA
mītnes atrašanās vietas izraudzīšanās procesa posmos.
Šāda agrīna informācijas apmaiņa ļautu trim iestādēm vieglāk īstenot savas tiesības saskaņā ar Līgumiem, izmantojot saistītas procedūras.
Eiropas Parlaments un Padome pieņem zināšanai Komisijas ieceri veikt jebkādus atbilstošus pasākumus, lai izveides regulā paredzētu noteikumu par [
ELA
] mītnes atrašanās vietu un nodrošinātu, ka [
ELA
] darbojas autonomi saskaņā ar minēto regulu.”
Apstrīdētais lēmums
2019. gada 13. martā dalībvalstu valdību pārstāvji ārpus Pastāvīgo pārstāvju komitejas (
Coreper
) sanāksmes, savstarpēji vienojoties, apstiprināja
ELA
mītnesvietas noteikšanas procedūru un kritērijus.
Atlases noteikumos tika precizēts, ka lēmums par
ELA
mītnesvietu tiks balstīts uz kritērijiem, kas ir līdzīgi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas 2012. gada 19. jūlija Kopīgajai deklarācijai par decentralizētajām aģentūrām (turpmāk tekstā – “2012. gada kopīgā deklarācija”) pievienotajā kopējā pieejā izklāstītajiem. Šie kritēriji bija saistīti, pirmkārt, ar ģeogrāfisko līdzsvaru, otrkārt, datumu, kurā aģentūra var izvietoties mītnē pēc tam, kad stājas spēkā tiesību akts par tās dibināšanu, treškārt, vietas pieejamību, ceturtkārt, piemērotu izglītības iestāžu esamību aģentūras darbinieku bērniem un, piektkārt, bērnu un laulāto atbilstīgu piekļuvi darba tirgum, sociālajam nodrošinājumam un veselības aprūpei.
Atlases procedūrā arī bija paredzēts, ka piedāvājumi par šādas vienības izvietošanu jāiesniedz Padomes ģenerālsekretāram un to kopijas – Komisijas ģenerālsekretāram un tie tiks publicēti Padomes interneta vietnē; ka Komisija veiks visu piedāvājumu vispārēju izvērtējumu un aprakstīs, kā katrs piedāvājums atbilst norādītajiem kritērijiem; ka Padomes ģenerālsekretārs pēc tam šo novērtējumu nosūtīs dalībvalstīm un to publiskos un ka dalībvalstu valdību pārstāvju politiska diskusija pēc tam notiks ārpus
Coreper
sanāksmes. Šajos pašos noteikumos bija precizēts, ka balsošanas procedūra vēlāk notiks ārpus Padomes sesijas “Nodarbinātība, sociālā politika, veselība un patērētāji” (
EPSCO
) Luksemburgā; ka to veidos secīgas balsošanas kārtas, neietverot lozēšanu, līdz brīdim, kad piedāvājums saņem balsu vairākumu, un galīgais lēmums, kurā ņemts vērā balsošanas procedūras rezultāts, tiks pieņemts, dalībvalstu valdību pārstāvjiem savstarpēji vienojoties tajā pašā sesijā.
2019. gada 5. jūnijā, pamatojoties uz Komisijas veikto vērtējumu par četriem izteiktajiem piedāvājumiem (proti, Sofija (Bulgārija), Nikosija (Kipra), Rīga (Latvija) un Bratislava (Slovākija)), dalībvalstu valdību pārstāvji šos piedāvājumus apsprieda ārpus
Coreper
sanāksmes.
2019. gada 13. jūnijā ārpus Padomes sanāksmes un pēc balsojuma, kurā tika lemts par četrām dalībvalstīm, kuras piedāvāja uzņemt
ELA
, dalībvalstu valdību pārstāvji pieņēma apstrīdēto lēmumu, kas 2019. gada 15. jūlijā tika publicēts
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
.
Šī lēmuma 1. pants ir formulēts šādi:
“[
ELA
] mītne atrodas Bratislavā.”
Lietas dalībnieku prasījumi
Parlaments lūdz Tiesu:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu un
–
piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Padome lūdz Tiesu:
–
noraidīt prasību kā nepieņemamu vai kā nepamatotu;
–
piespriest Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un
–
gadījumā, ja prasība tiktu apmierināta, atstāt spēkā apstrīdētā lēmuma tiesiskās sekas uz laiku, kas nepieciešams
ELA
jaunās mītnesvietas noteikšanai.
Tiesvedība Tiesā
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2020. gada 7. janvāra lēmumu Slovākijas Republikai tika atļauts iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2020. gada 3. februāra lēmumu Grieķijas Republikai, Spānijas Karalistei un Nīderlandes Karalistei tika atļauts iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2020. gada 4. februāra lēmumu Beļģijas Karalistei, Čehijas Republikai, Dānijas Karalistei, Īrijai, Francijas Republikai, Luksemburgas Lielhercogistei, Ungārijai, Polijas Republikai un Somijas Republikai tika atļauts iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam.
2020. gada 20. novembrī Eiropas Parlaments saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 16. panta trešo daļu lūdza Tiesu izspriest šo lietu virspalātas sastāvā.
Par Tiesas kompetenci
Lietas dalībnieku argumenti
Padome, kurai pievienojas visas dalībvalstu valdības, kas iestājušās lietā, apgalvo, ka Parlamenta prasība ir acīmredzami nepieņemama.
Vispirms apstrīdētais lēmums esot attiecināms nevis uz Padomi, bet gan uz dalībvalstīm. Taču, kā tas ir apstiprināts judikatūrā, tās nevar būt atbildētājas. Turklāt šis lēmums esot pieņemts, pamatojoties uz LESD 341. pantu, kurš esot piemērojams ne tikai LES 13. pantā uzskaitīto Savienības iestāžu, bet arī Savienības struktūru, biroju un aģentūru mītnesvietas noteikšanai, tātad minētais lēmums nav pakļauts Tiesas kontrolei saskaņā ar LESD 263. pantu. Visbeidzot Padome norāda – tas, ka dalībvalstis pieņem šo pašu lēmumu, nekādi nerada šķēršļus efektīvai tiesas kontrolei. Katrā ziņā nepieciešamība nodrošināt šādu kontroli, pēc tās domām, nevar radīt citus tiesību aizsardzības līdzekļus, kas nav paredzēti Līgumos.
Parlaments uzskata, ka apstrīdētais lēmums ir apstrīdams LESD 263. panta izpratnē un ka tādēļ prasība ir pieņemama.
Parlaments uzskata, ka šis lēmums acīmredzami ir juridiski saistošs Savienības akts. Vispirms esot jāatsaucas uz formālu “lēmuma” nosaukumu, kas saskaņā ar LESD 288. panta ceturto daļu apzīmē saistošu aktu visos tā aspektos. Turklāt minētais lēmums esot tiesību akts, kas ir pieņemts saskaņā ar LESD 341. pantu, proti, Līgumu tiesību norma, kurā paredzēta saistošu aktu pieņemšana un kura domāta, lai noteiktu Savienības aģentūru mītnesvietu. Visbeidzot – šis pats lēmums esot publicēts
Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša
L sērijā, kas paredzēta normatīvajiem aktiem.
Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma faktisko autoru Parlaments uzskata – lai gan lēmuma nosaukumā ir atsauce uz “dalībvalstu valdību pārstāvju kopīgu vienošanos”, tas ir attiecināms uz Padomi.
Šīs nostājas pamatojumam Parlaments apgalvo, pirmkārt, ka dokumenti, kas attiecas uz atlases procedūru, un apstrīdētā lēmuma pamatā esošais projekts [hierarhiski] atrodas “Eiropas Savienības Padomes” augšējā līmenī un tas ļauj domāt, ka Padome ir uzņēmusies to autorību. Otrkārt, process pirms šī lēmuma pieņemšanas esot balstīts uz administratīvajām struktūrām, kā arī uz Padomes sagatavošanas struktūrām, it īpaši uz LESD 240. panta 1. punktā minēto
Coreper
. Treškārt, Rumānijas ministra iesaistīšanās šajā lēmumpieņemšanas procesā pierādot, ka LES 16. panta 9. punktā minētā Padomes prezidentūra šajā gadījumā esot rīkojusies šādā statusā. Ceturtkārt, tā kā LESD 297. panta 2. punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka atsevišķi neleģislatīvi akti jāparaksta tās iestādes priekšsēdētājam, kura tos pieņēmusi, fakts, ka Rumānijas ministrs ir parakstījis apstrīdēto lēmumu, pierādot, ka viņš ir rīkojies, pildot Padomes priekšsēdētāja pienākumus.
Šajā ziņā Parlaments atgādina, ka saskaņā ar judikatūru nepietiek ar to, ka akts tiek kvalificēts kā dalībvalstu lēmums, lai tas nebūtu pakļauts Tiesas veiktajai tiesiskuma kontrolei. Vēl ir jākonstatē, ka attiecīgais akts, ņemot vērā tā saturu un visus apstākļus, kādos tas pieņemts, patiesībā nav Padomes lēmums (spriedums, 1993. gada 30. jūnijs, Parlaments/Padome un Komisija,
C‑181/91 un C‑248/91
,
EU:C:1993:271
,
14.
punkts). Taču šo konstatējumu nevar izdarīt, neizvērtējot tiesību akta saturu un tā tiesiskās sekas. Vēl jo vairāk tāpēc, ka šajā lietā Parlaments apgalvo, ka apstrīdētais lēmums tieši skar Savienības likumdevējam ar LESD 46. un 48. pantu piešķirtās pilnvaras.
Pakārtoti, pat ja būtu jāuzskata, ka apstrīdēto lēmumu ir pieņēmušas dalībvalstis, nevis Padome, šī prasība tomēr esot pieņemama. Proti, runa joprojām esot par Savienības tiesību aktu, kura mērķis ir radīt tiesiskas sekas trešām personām divās Savienības kompetencē ietilpstošās jomās, proti, darba ņēmēju brīvas pārvietošanās un dalībvalstu sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšanas jomā. Tāpēc esot acīmredzams, ka
ELA
mītnesvietas noteikšana apstrīdētajā lēmumā tieši skar jautājumu, kuru Savienības likumdevējs jau ir reglamentējis, izveidojot šo iestādi, un tādējādi tiek radīta tiesiskā situācija attiecībā pret trešām personām.
Parlaments uzsver, ka, apšaubot apstrīdētā lēmuma apstrīdamību saskaņā ar LESD 263. pantu, tiktu izslēgta jebkāda juridiski saistoša Savienības akta, kas pieņemts saskaņā ar kādu Līgumu tiesību normu, tiesas kontrole. Proti, neesot neviena cita tiesību aizsardzības līdzekļa, kas ļautu pārbaudīt, vai pilnvaras, uz kurām dalībvalstis atsaucas saskaņā ar LESD 341. pantu, patiešām pastāv, lai noteiktu tādu Savienības struktūru mītnesvietu kā
ELA
, vai arī, kā apgalvo Parlaments, dalībvalstis, izmantojot LESD 341. pantu, ir uzurpējušas Savienības likumdevējam ar LESD 46. un 48. pantu piešķirtās pilnvaras.
Parlaments uzskata – lai gan dalībvalstu tiesību akti nav starp tiem, kuri uzskaitīti LESD 263. panta pirmajā daļā, Tiesai ir jāatzīst sava kompetence pārbaudīt iestādēm ar Līgumiem piešķirto pilnvaru ievērošanu LES 13. panta 2. punkta izpratnē. Ja apstrīdētais lēmums nebūtu pakļauts Tiesas kontrolei, pamatojoties uz to, ka runa ir par dalībvalstu aktu, tai tiktu liegta iespēja pārbaudīt, vai ir ievērotas Savienības likumdevēja pilnvaras, un attiecīgā gadījumā izbeigt minēto pilnvaru pārkāpumu, atceļot šo lēmumu.
Šāds risinājums turklāt būtu pretrunā tiesiskas valsts principiem, saskaņā ar kuriem nedz dalībvalstis, nedz Savienības iestādes nav atbrīvotas no to tiesību aktu saderības ar Līgumiem kontroles (spriedums, 1986. gada 23. aprīlis, Les Verts/Parlaments,
294/83
,
EU:C:1986:166
,
23.
punkts). Šajā ziņā Parlaments uzskata, ka šie principi ir pamats vispārējai kompetencei, kas ar LES 19. pantu ir piešķirta Tiesai, lai nodrošinātu tiesību ievērošanu Līgumu interpretēšanā un piemērošanā (spriedums, 2014. gada 24. jūnijs, Parlaments/Padome,
C‑658/11
,
EU:C:2014:2025
,
70.
punkts).
Replikas rakstā Parlaments norāda, ka judikatūra, uz kuru atsaucas Padome, attiecas uz tiesību aktiem, kurus dalībvalstis pieņēmušas ārpus Līgumos noteiktā ietvara. Parlaments uzskata, ka apstrīdētais lēmums esot Savienības akts, kas pieņemts, pamatojoties uz Līgumos paredzētajām pilnvarām, proti, no LESD 341. panta izrietošajām pilnvarām. Šajā prasībā izvirzītais galvenais juridiskais jautājums tieši attiecoties uz jautājumu par to, vai šīs pilnvaras var izmantot, lai noteiktu
ELA
mītnesvietu.
Tiesas vērtējums
Saskaņā ar LESD Eiropas Savienība ir tiesiska Savienība ar visaptverošu tiesiskās aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēmu, kuras mērķis ir uzticēt Tiesai veikt iestāžu aktu tiesiskuma kontroli (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1986. gada 23. aprīlis, Les Verts/Parlaments,
294/83
,
EU:C:1986:166
,
23.
punkts; 2008. gada 3. septembris, Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija,
C‑402/05 P un C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
,
281.
punkts, kā arī 2021. gada 3. jūnijs, Ungārija/Parlaments,
C‑650/18
,
EU:C:2021:426
,
34.
punkts un tajā minētā judikatūra).
LESD 263. pantā paredzētā atcelšanas prasība ir pieejama attiecībā uz visām Savienības iestāžu, struktūru, biroju un aģentūru pieņemtajām tiesību normām – neatkarīgi no to veida vai formas –, kuras paredzētas, lai radītu saistošas tiesiskas sekas (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1971. gada 31. marts, Komisija/Padome,
22/70
,
EU:C:1971:32
,
42.
punkts, kā arī 2021. gada 3. jūnijs, Ungārija/Parlaments,
C‑650/18
,
EU:C:2021:426
,
37.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr LESD 263. pantā paredzētajā atcelšanas prasībā Savienības tiesas kompetencē ir vienīgi pārbaudīt Savienības iestādēm, struktūrām, birojiem un aģentūrām piedēvējamo aktu tiesiskumu. No tā it īpaši izriet, ka akti, kurus ir pieņēmuši dalībvalstu valdību pārstāvji, rīkojoties nevis kā Padomes locekļi, bet gan kā savu valdību pārstāvji un tādējādi kopīgi īstenojot dalībvalstu pilnvaras, nav pakļauti Savienības Tiesas veiktajai tiesiskuma kontrolei (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1993. gada 30. jūnijs, Parlaments/Padome un Komisija,
C‑181/91 un C‑248/91
,
EU:C:1993:271
,
12.
punkts, kā arī rīkojumu, 2021. gada 16. jūnijs, Sharpston/Padome un dalībvalstu valdību pārstāvji,
C‑685/20 P
,
EU:C:2021:485
,
46.
punkts).
Tomēr nepietiek ar to, ka lēmums, kas ir šīs prasības priekšmets, formāli tiek uzskatīts par dalībvalstu lēmumu, lai šis akts nebūtu pakļauts LESD 263. pantā noteiktajai tiesiskuma kontrolei. Vēl ir nepieciešams, lai attiecīgais akts, ņemot vērā tā saturu un visus apstākļus, kādos tas ir pieņemts, patiesībā nav Padomes lēmums (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1993. gada 30. jūnijs, Parlaments/Padome un Komisija,
C‑181/91 un C‑248/91
,
EU:C:1993:271
,
14.
punkts).
Šajā gadījumā apstrīdētais lēmums jāaplūko, ņemot vērā Savienības struktūru, biroju un aģentūru mītnesvietas noteikšanai piemērojamās atbilstošās tiesību normas. Šajā ziņā lietas dalībniekiem ir domstarpības par to, vai uz LESD 341. pantu, saskaņā ar kuru “iestāžu” mītnesvietu nosaka, “dalībvalstu valdībām savstarpēji vienojoties”, var tiesiski atsaukties kā uz pamatu lēmumiem par šo struktūru, biroju un aģentūru mītnesvietas noteikšanu.
No vienas puses, Padome un dalībvalstis, kas iestājušās lietā tās prasījumu atbalstam, apgalvo, ka šis pants ir jāinterpretē plaši – kā tāds, kas paplašināti attiecas uz minētajām struktūrām, birojiem un aģentūrām tādējādi, ka pilnvaras noteikt šādas struktūras, biroja vai aģentūras mītnesvietu ir tikai dalībvalstu valdību pārstāvjiem, savstarpēji vienojoties. No tā izrietot, ka uz apstrīdēto lēmumu kā tiesību aktu, ko pieņēmušas dalībvalstis, nevis Padome, neattiecas Tiesas veiktā tiesiskuma kontrole saskaņā ar LESD 263. pantu.
No otras puses, Parlaments uzskata, ka lēmums par Savienības aģentūras mītnesvietas noteikšanu neietilpst LESD 341. panta piemērošanas jomā, bet gan ietilpst Savienības likumdevēja kompetencē. No tā izriet, ka apstrīdētais lēmums obligāti attiecināms uz Padomi un tādēļ tam nevar nepiemērot Tiesas veikto tiesiskuma kontroli. Katrā ziņā pat gadījumā, ja būtu jāuzskata, ka šis lēmums ir attiecināms uz dalībvalstīm, šī prasība esot atzīstama par pieņemamu, ciktāl tā ir vērsta pret šī lēmuma “faktisko autoru”.
Tātad vispirms jānosaka, vai lēmums par Savienības struktūras, biroja vai aģentūras mītnesvietas noteikšanu jāpieņem dalībvalstīm saskaņā ar LESD 341. pantā paredzēto noteikumu vai arī tas jāpieņem Savienības likumdevējam saskaņā ar materiāltiesisko juridisko pamatu, kas piemērojams jomai, kurā darbosies attiecīgā struktūra, birojs vai aģentūra.
Par pilnvarām noteikt Savienības struktūru, biroju un aģentūru mītnesvietu
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās formulējums un mērķi, uz ko tā ir vērsta, bet arī tās konteksts. Arī Savienības tiesību normas izcelsme var būt svarīga tās interpretācijai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 10. decembris, Wightman u.c.,
C‑621/18
,
EU:C:2018:999
,
47.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi, pamatojoties uz šīm interpretācijas metodēm, jāizvērtē, vai LESD 341. pants ir piemērojams lēmumiem par Savienības struktūru, biroju un aģentūru mītnesvietu.
Pirmkārt, LESD 341. panta formulējumā ir atsauce tikai uz “Savienības iestādēm”. Saskaņā ar LES 13. panta 1. punktu jēdziens “iestādes” norāda uz precīzu vienību sarakstu, kurā nav iekļautas Savienības struktūras un biroji, tostarp tās aģentūras.
Otrkārt, par LESD 341. panta kontekstu vispirms jāatgādina, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 94. punktā, ka ar Lisabonas līgumu tika grozītas vairākas Līgumu tiesību normas, lai tajās iekļautu skaidru atsauci uz “Savienības struktūrām, birojiem un aģentūrām”, tādējādi skaidri nošķirot, no vienas puses, LES 13. panta 1. punktā skaidri minētās Savienības iestādes un, no otras puses, Savienības struktūras, iestādes un aģentūras. Tādējādi, lai gan atsevišķas LESD tiesību normas attiecas tikai uz Savienības iestādēm, citas LESD tiesību normas, piemēram, LESD 15., 16., 123., 124., 127., 130., 228., 263., 265., 267., 282., 298. un 325. pants, plašāk attiecas uz Savienības iestādēm, struktūrām, birojiem un aģentūrām. Tā tas it īpaši attiecībā uz Tiesas kompetenci ir LESD 263., 265. un 267. panta gadījumā.
Jākonstatē, ka LESD 341. panta – kas attiecas tikai uz “iestādēm” – formulējums atbilst šī panta priekštecim, proti, EEK līguma 216. pantam (līdzšinējais EK līguma 216. pants, kas savukārt kļuva par EKL 289. pantu).
Tādējādi Padomes izvirzīto apstākli, ka LESD septītās daļas “Vispārīgi un nobeiguma noteikumi”, kurā iekļauts LESD 341. pants, normas attiecas uz “iestādēm” – lai gan, kā izriet no šā sprieduma 46. punkta, LES skaidri nošķir Savienības iestādes, no vienas puses, un tās struktūras, birojus un aģentūras, no otras puses –, nevar interpretēt kā apliecinājumu Līgumu autoru nodomam jēdzienu “iestādes” saprast plaši, jo tas ietver ne tikai LES 13. panta 1. punktā uzskaitītās vienības, bet arī Savienības struktūras, birojus un aģentūras, kuras izveidotas ar Līgumiem vai saskaņā ar tiem un kuru mērķis ir veicināt Savienības mērķu sasniegšanu. Tas tā ir vēl jo vairāk tāpēc, ka LES un LESD saskaņā ar LES 1. panta trešo daļu un LESD 1. panta 2. punktu veido vienotu Savienības konstitucionālo pamatu, līdz ar to LES 13. panta 1. punktā ietvertā “iestāžu” definīcija un šo iestāžu, no vienas puses, un Savienības struktūru, biroju un aģentūru, no otras puses, nošķiršana jāpiemēro transversāli un vienādi abos Līgumos.
Tāpat noteicoša nevar būt arī Tiesas sniegtā jēdziena “iestādes” plašā interpretācija LESD 340. panta otrās daļas izpratnē, kurā ir noteikts, ka “ārpuslīgumiskās atbildības gadījumā Savienība saskaņā ar vispārējiem tiesību principiem, kas kopīgi visu dalībvalstu tiesību sistēmām, novērš jebkādu kaitējumu, ko radījušas Savienības iestādes vai to darbinieki, pildot savus pienākumus”.
Lai gan Tiesa ir uzskatījusi, ka jēdziens “iestādes” pēdējās minētās tiesību normas izpratnē ietver ne tikai LES 13. panta 1. punktā uzskaitītās Savienības iestādes, bet arī visas Savienības struktūras, birojus un aģentūras, kuras izveidotas ar Līgumiem vai saskaņā ar tiem un kuru mērķis ir veicināt Savienības mērķu sasniegšanu (spriedums, 2020. gada 16. decembris, Padome u.c./K. Chrysostomides & Co. u.c.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P un C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
,
80.
punkts un tajā minētā judikatūra), tā, izveidojot šo judikatūru, ir tieši balstījusies uz to, ka, pirmām kārtām, ar Līgumiem vai saskaņā ar tiem izveidotās Savienības struktūras, biroji un aģentūras ir domātas, lai sekmētu Savienības mērķu īstenošanu, un, otrām kārtām, ka Līgumu autoru nodomam būtu pretrunā tas, ka Savienība, rīkojoties ar struktūras, biroja vai aģentūras starpniecību, varētu izvairīties no sekām, kas izriet no Līgumu tiesību normām, kuras reglamentē Savienības ārpuslīgumisko atbildību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1992. gada 2. decembris, SGEEM un Etroy/EIB,
C‑370/89
,
EU:C:1992:482
,
13.
–
16.
punkts).
Tādējādi Tiesas sniegtā jēdziena “iestādes” plašā interpretācija LESD 340. panta otrās daļas piemērošanas nolūkā atbilst vajadzībai, ko pamato šajā LESD tiesību normā skaidri minētie dalībvalstu tiesībām kopīgie vispārējie tiesību principi – nepieļaut, ka Savienība izvairās no ārpuslīgumiskās atbildības sistēmas piemērošanas saskaņā ar LESD 268. pantu, aplūkojot to kopsakarā ar LESD 340. panta otro daļu, un no tā izrietošās Tiesas veiktās tiesiskuma kontroles, ja Savienība rīkojas ar tādas Savienības struktūras, biroja vai aģentūras starpniecību, kas nav LES 13. panta 1. punktā uzskaitītās iestādes (pēc analoģijas skat. spriedumu, 1992. gada 2. decembris, SGEEM un Etroy/EIB,
C‑370/89
,
EU:C:1992:482
,
14.
–
16.
punkts). Vēl jo vairāk tas tā ir tāpēc, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 100. punktā, ka LESD 340. panta otrajā daļā minētais jēdziens “darbinieki” no funkcionālā viedokļa aptver visu personālu, kas strādā Savienībā, neatkarīgi no tā, vai tie strādā tās iestādēs vai struktūrās, birojos un aģentūrās.
Tātad uz jēdziena “iestādes” LESD 340. panta otrās daļas izpratnē sniegto interpretāciju, kas reglamentē Savienības ārpuslīgumiskās atbildības apjomu, nevar lietderīgi atsaukties, lai pēc analoģijas noteiktu LESD 341. panta piemērošanas jomu attiecībā uz dalībvalstīm saskaņā ar Līgumiem piešķirto kompetenču apjomu.
Padome arī nevar lietderīgi atsaukties uz LESD 342. pantā ietverto jēdzienu “iestādes”, saskaņā ar kuru “noteikumus par valodu lietošanu Savienības iestādēs, neskarot Eiropas Savienības Tiesas statūtu noteikumus, ar vienprātīgu lēmumu, pieņemot regulas, paredz Padome”. Kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 98. punktā, jēdziens “iestādes” šā panta izpratnē nav obligāti jāinterpretē tādējādi, ka tas ietver Savienības struktūras, birojus un aģentūras, jo Savienības struktūru, biroju vai aģentūru valodu lietojums var atšķirties no Savienības iestādēs spēkā esošā valodu lietojuma.
Savukārt 6. protokolā – lai gan, kā apgalvo Padome, tajā ir noteikta ne tikai Savienības iestāžu, bet arī dažu Savienības struktūru, biroju un aģentūru, tostarp Eiropola, mītnesvieta un tajā ir atsauce uz LESD 341. pantu – tomēr nav paredzēts, ka dalībvalstīm ir kopīgi jānosaka Savienības struktūru, biroju un aģentūru mītnesvieta saskaņā ar minētajā pantā noteikto principu. Šajā ziņā jānorāda, ka šīm Savienības struktūrām, birojiem un aģentūrām ir kopīga iezīme, ka tās ir izveidojušas dalībvalstis, lai gan tas tā nav tādas Savienības aģentūras kā
ELA
gadījumā, kuru, pamatojoties uz dibināšanas līgumiem, ir izveidojis Savienības likumdevējs. Tādējādi no šī protokola nevar secināt dalībvalstu vēlmi tieši vai pēc analoģijas piemērot šajā pantā paredzēto principu visu Savienības struktūru, biroju un aģentūru mītnesvietas noteikšanai.
Kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 112. punktā, īpaša protokola pieņemšana, tieši pretēji, liecina par to, ka dalībvalstis ir uzskatījušas, ka to kopīgais lēmums par atsevišķu izsmeļoši uzskaitītu Savienības struktūru, biroju un aģentūru mītnesvietu ir īpaši iekļaujams primārajās tiesībās, lai radītu tiesiskas sekas Savienības tiesībās.
Tiešā atsauce 6. protokolā uz LESD 341. pantu izskaidrojama ar to, ka šis protokols pirmām kārtām attiecas uz LES 13. panta 1. punktā minētajām iestādēm.
Turklāt ir taisnība, kā izriet no Edinburgas lēmuma 2. panta, ka dalībvalstu valdību pārstāvji ir pauduši vēlmi saglabāt sev tiesības pieņemt lēmumus par Savienības struktūru, biroju un aģentūru mītnesvietu, tāpat kā LESD 341. pantā tie ir tieši un skaidri pilnvaroti noteikt Savienības iestāžu mītnesvietu. Turklāt starpvaldību konferencē, kuras rezultātā tika pieņemts Amsterdamas līgums, Edinburgas lēmuma teksts tika pārņemts kā protokols, kas pievienots ES, EK, EOTK un EAEK līgumiem, un tas pašlaik kļuvis par LES, LESD un EAEK līgumam pievienoto 6. protokolu.
Tomēr, pirmām kārtām, pēdējā minētā protokola vienīgajā pantā līdzīgi kā Edinburgas lēmuma 1. pantā ir noteikta tikai to Savienības iestāžu, struktūru, biroju un aģentūru mītnesvieta, kuras ir izveidojušas dalībvalstis. Otrām kārtām, lai gan Tiesa ir atzinusi šī lēmuma juridiski saistošo spēku 1997. gada 1. oktobra spriedumā Francija/Parlaments (
C‑345/95
,
EU:C:1997:450
), uz kuru tā atsaucas citos vēlākos spriedumos (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2012. gada 13. decembris, Francija/Parlaments,
C‑237/11 un C‑238/11
,
EU:C:2012:796
,
36.
–
42.
punkts, un 2018. gada 2. oktobris, Francija/Parlaments (Budžeta pilnvaru īstenošana),
C‑73/17
,
EU:C:2018:787
,
33.
punkts), minētā lēmuma 2. pants nevar izraisīt tādu LESD 341. panta interpretāciju, kas būtu pretrunā tā skaidrajam formulējumam.
Padome kā uz konteksta elementu atsaucas arī uz agrāko institucionālo praksi attiecībā uz Savienības struktūru, biroju un aģentūru mītnesvietu un apgalvo, ka šī prakse ir “institucionāli atzīta” ar 2012. gada kopīgo deklarāciju un tai pievienoto kopējo pieeju.
Tomēr no informācijas, kas Tiesai darīta zināma šajā lietā, izriet, ka apgalvotā prakse nebūt nav vispārēja. Proti, procedūras, kas tika īstenotas, lai noteiktu Savienības struktūru, biroju vai aģentūru mītnesvietu, ir vai nu īstenojušas vienīgi dalībvalstis, vai arī dažādās pakāpēs un uz dažādiem pamatiem iesaistītas Savienības iestādes kā likumdošanas procedūras dalībnieces vai ne kā tā dalībnieces.
Taču, pieņemot, ka ir iespējams, kā apgalvo Padome, konstatēt iedibinātu un konsekventu agrāko praksi, saskaņā ar kuru Savienības struktūru, biroju vai aģentūru mītnesvietas sistemātiski tika noteiktas, pamatojoties tikai uz dalībvalstu valdību pārstāvju politisku izvēli, Padomes aizstāvēto LESD 341. panta interpretāciju, balstoties uz šo praksi, nekādi nevar apstiprināt kā “institucionāli atzītu” ar 2012. gada kopīgo deklarāciju un tai pievienoto kopējo pieeju. Proti, šim paziņojumam, kā uzsvērts tā piektajā daļā, nav juridiski saistoša rakstura, un tajā turklāt nekādi nav atzītas dalībvalstu pilnvaras attiecībā uz Savienības struktūru, biroju vai aģentūru mītnesvietas noteikšanu.
Katrā ziņā šāda prakse, kas būtu pretrunā LESD – un it īpaši LESD 341. panta – noteikumiem, neraugoties uz tā skaidro formulējumu, šī panta piemērošanas jomu paplašināti attiecinot uz Savienības struktūru, biroju un aģentūru mītnesvietas noteikšanu, nevar radīt precedentu, kas būtu saistošs iestādēm (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 6. maijs, Parlaments/Padome,
C‑133/06
,
EU:C:2008:257
,
60.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Treškārt un visbeidzot, LESD 341. panta mērķis ir saglabāt dalībvalstu lēmumpieņemšanas pilnvaras noteikt vienīgi Savienības iestāžu mītnesvietu. Pretēji tiesas sēdē Padomes aizstāvētajai nostājai tāda šī panta interpretācija, saskaņā ar kuru tas nav piemērojams Savienības struktūrām, birojiem un aģentūrām, nevar liegt tam jebkādu lietderīgo iedarbību, kā secinājumu 138. punktā norādījis ģenerāladvokāts. Lai gan ir taisnība, ka Savienības iestāžu mītnesvieta jau ir noteikta primārajās tiesībās, šajā gadījumā – 6. protokolā, LESD 341. pantam tomēr ir nozīme attiecībā uz jebkuru iespējamu lēmumu nākotnē, ar ko tiek mainīta esošas iestādes mītnesvieta vai tiek noteikta jaunas iestādes mītnesvieta.
Šajā kontekstā jāatgādina, ka atšķirībā no Savienības iestādēm, kuru izveide un funkcijas to konstitucionālā nozīmīguma dēļ paredzētas pašos Līgumos, Savienības struktūras, biroji vai aģentūras, piemēram,
ELA
, kuru mērķis ir īstenot konkrētas Savienības politikas mērķus, parasti netiek izveidotas ar Līgumiem. Šādos apstākļos to izveidei, ja tā neizriet no primārajiem tiesību aktiem, jānotiek ar sekundāro tiesību aktu, kas pieņemts, pamatojoties uz materiālo tiesību normām, ar kurām īsteno Savienības politiku, kuras ietvaros darbojas attiecīgā struktūra, birojs vai aģentūra, un saskaņā ar šajās tiesību normās noteiktajām procedūrām.
Tā kā Līgumos šajā ziņā nav citu precizējumu, Savienības likumdevējam saskaņā ar nozīmīgās Līgumu materiāltiesiskajās normās paredzētajām procedūrām ir tiesības noteikt Savienības struktūras, biroja vai aģentūras mītnesvietu, kuru tas pats ir izveidojis ar sekundāro tiesību aktu, kas pieņemts, balstoties uz minētajām normām, tāpat kā saskaņā ar minētajām normām tam ir tiesības noteikt šīs struktūras, biroja vai aģentūras pilnvaras, organizāciju un darbības veidu.
Tādējādi pretēji tam, ko apgalvo Padome, lēmums par tādas Savienības struktūras, biroja vai aģentūras, kāda ir Savienības aģentūra, mītnesvietas noteikšanu ir nesaraujami saistīts ar lēmumu par tās izveidi.
Protams, Savienības struktūras, biroja vai aģentūras mītnesvietas noteikšanā var ņemt vērā tādus politiskus apsvērumus kā nepieciešamība Savienības struktūru, biroju vai aģentūru izvietošanā garantēt noteiktu ģeogrāfisko līdzsvaru vai atbalstīt dalībvalstis, kurās vēl nav Savienības struktūras, biroja vai aģentūras mītnesvietas.
Tomēr lēmuma par šādas Savienības struktūras, biroja vai aģentūras mītnesvietas noteikšanu politiskais raksturs pats par sevi nav tāds, lai attaisnotu to, ka šis lēmums nav Savienības likumdevēja kompetencē, jo, īstenojot Savienības kompetences, tam regulāri jāpieņem politiski lēmumi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 7. septembris, Vācija/Parlaments un Padome, C‑
113/14
,
EU:C:2016:635
,
55.
punkts).
Turklāt šādam lēmumam galvenokārt ir jāļauj nodrošināt attiecīgajai Savienības struktūrai, birojam vai aģentūrai uzticēto uzdevumu izpildi, lai īstenotu noteiktas politikas mērķus.
Tāpat nevar piekrist apgalvojumam, saskaņā ar kuru tas, ka Savienības struktūras, biroja vai aģentūras mītnesvietas noteikšana ir saistīta ar tās izveidošanas pamatā esošo materiālo bāzi, saskaņā ar atbilstošo juridisko pamatu var izraisīt to, ka šī noteikšana tiek pakļauta kvalificētam balsu vairākumam Padomē, nevis lēmumam, kas pieņemts, kopīgi vienojoties dalībvalstu valdību pārstāvjiem, padarot minēto noteikšanu par kompromisa elementu likumdošanas debatēs.
Proti, kā atgādināts šī sprieduma 68. punktā, tas, ka lēmumam par Savienības struktūras, biroja vai aģentūras mītnesvietas noteikšanu var būt svarīga politiska dimensija, jo tajā tostarp jāņem vērā ar ģeogrāfisko līdzsvaru saistīti apsvērumi, neliedz Savienības likumdevējam pieņemt šo lēmumu atbilstoši nozīmīgās Līgumu materiāltiesiskajās normās paredzētajām procedūrām, jo šajā ziņā šī politiskā dimensija var būt faktors, ko Savienības likumdevējs var ņemt vērā, īstenojot savu rīcības brīvību. Turklāt jāuzsver, ka, tā kā saskaņā ar LES 1. panta otro daļu kopsakarā ar LES 10. panta 3. punktu Savienības likumdošanas procesā tiek ievērots pārskatāmības princips attiecībā uz pilsoņiem, šī procesa izmantošana pastiprina demokrātisko aspektu lēmumam, kas attiecas uz tādas Savienības struktūras, kāda ir
ELA
, mītnesvietas noteikšanu.
Turklāt un vēl būtiskāk – tas, ka tāds lēmums kā lēmums par Savienības struktūras, biroja vai aģentūras mītnesvietas noteikšanu ir politiski sensitīvs, nevar izraisīt ar Līgumiem Savienības iestādēm piešķirto kompetenču grozīšanu, nedz arī izslēgt šo kompetenču īstenošanu no Līgumos paredzētajām likumdošanas procedūrām. Tādējādi tādas Līgumu normas tvēruma noteikšana, kurā reglamentēta Savienības materiālā kompetence, nevar būt atkarīga no apsvērumiem, kas saistīti ar attiecīgās jomas politiski sensitīvo raksturu, vai rīcības efektivitātes nodrošināšanas apsvērumiem.
No visiem šiem apsvērumiem, it īpaši no LESD 341. panta formulējuma, izriet, ka šo tiesību normu nevar interpretēt tādējādi, ka tā regulē tādas Savienības struktūras kā
ELA
mītnesvietas noteikšanu.
Šādos apstākļos pilnvaras lemt par šīs aģentūras mītnesvietas noteikšanu ir nevis dalībvalstīm, bet gan Savienības likumdevējam, kuram šajā ziņā jārīkojas saskaņā ar procedūrām, kas paredzētas nozīmīgās Līgumu materiāltiesiskajās normās, šajā gadījumā – LESD 46. un 48. pantā, kuros paredzēta parastās likumdošanas procedūras izmantošana.
Ņemot vērā šo secinājumu, pēc tam jālemj par Tiesas kompetenci izskatīt šīs prasības.
Par apstrīdētā lēmuma autoru un Tiesas kompetenci atbilstoši LESD 263. pantam
–
Par apstrīdētā lēmuma autoru
Pirmkārt, jāpārbauda, vai apstrīdētais lēmums, ko ārpus Padomes sanāksmes pieņēmusi dalībvalstu valdību pārstāvju konference, ir attiecināms uz šiem minētajiem pārstāvjiem.
Par apstrīdētā lēmuma saturu – no tā formulējuma izriet, ka šis lēmums ir 27 dalībvalstu vai to valdību vadītāju akts, kas pieņemts ārpus Padomes sanāksmes starpvaldību procedūras noslēgumā. Par to liecina skaidra atsauce šī lēmuma preambulas virsrakstā un sākumā uz “dalībvalstu valdību pārstāvjiem”.
Šajā ziņā jānorāda, ka apstrīdētais lēmums tika pieņemts, tieši balstoties uz LESD 341. pantu, jo šī lēmuma autori uzskatīja, ka šajā pantā ietvertā norāde “iestādes” ir jāinterpretē plaši, proti, kā tāda, kas attiecas ne tikai uz LES 13. panta 1. punktā tieši uzskaitītajām iestādēm, bet arī uz Savienības struktūrām, birojiem un aģentūrām.
Turklāt jākonstatē, ka apstrīdētā lēmuma sagatavošanas darbi tika veikti dalībvalstu valdību pārstāvju sanāksmēs, kas notika ārpus
Coreper
2019. gada 13. marta un 2019. gada 5. jūnija sanāksmju ietvariem.
Par apstrīdētā lēmuma pieņemšanas apstākļiem – ne tas, ka starpvaldību līmenī veiktā atlases procedūra, lai noteiktu
ELA
mītnesvietu, notika Padomes telpās un ar Padomes Ģenerālsekretariāta dienestu palīdzību, ne tas, ka šajā atlases procedūrā iesniegtos piedāvājumus vērtēja Komisija, ne tas, ka
ELA
mītnesvietas izraudzīšanās procedūra notika Padomes telpās un ar Padomes Ģenerālsekretariāta dienestu palīdzību, ne tas, ka apstrīdēto lēmumu tā pieņemšanas brīdī saskaņā ar LES 16. panta 9. punktu ir parakstījis tās dalībvalsts, kas ir Padomes prezidējošā valsts, pārstāvis, šajā gadījumā – Rumānijas tieslietu ministrs, nevar atspēkot secinājumu, saskaņā ar kuru šis lēmums ir attiecināms uz dalībvalstīm, nevis uz Padomi.
Pirmām kārtām, akta pieņemšana Savienības iestādes telpās vai ar tās palīdzību pati par sevi nepiešķir Tiesai kompetenci izvērtēt šī akta tiesiskumu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 1990. gada 22. marts, Le Pen,
C‑201/89
,
EU:C:1990:133
,
11.
un
16.
punkts). Otrām kārtām, Savienības iestāžu piedalīšanās tāda dalībvalstu valdību pārstāvju lēmuma izstrādē, kas pieņemts ārpus Padomes sanāksmes, nevar noteikt no tās izrietošā tiesību akta juridisko raksturu un autoru.
Tādējādi apstrīdēto lēmumu ne satura, ne tā pieņemšanas apstākļu dēļ nevar kvalificēt kā Padomes aktu. Gluži pretēji, šis lēmums ir akts, ko, savstarpēji vienojoties, kopīgi pieņēmuši dalībvalstu valdību pārstāvji.
–
Par Tiesas kompetenci atbilstoši LESD 263. pantam
Otrkārt, jāatgādina, ka kritērijs, kura nozīmi Tiesa ir atzinusi, lai izslēgtu Savienības tiesu kompetenci izskatīt prasību tiesā par tādiem aktiem, kurus ir pieņēmuši dalībvalstu valdību pārstāvji, ir tikai kritērijs attiecībā uz to autoru neatkarīgi no to saistošajām tiesiskajām sekām (rīkojums, 2021. gada 16. jūnijs, Sharpston/Padome un dalībvalstu valdību pārstāvji,
C‑685/20 P
,
EU:C:2021:485
,
47.
punkts).
Tādēļ Parlamenta argumentāciju, saskaņā ar kuru šajā lietā būtu lietderīgi izmantot plašu koncepciju par LESD 263. pantā minēto aktu autoriem, proti, Savienības iestādēm, struktūrām, birojiem un aģentūrām, lai uzskatītu, ka apstrīdēto lēmumu ir pieņēmusi Savienības iestāde, struktūra, birojs vai aģentūra šā panta izpratnē, vai vismaz pielīdzināt šo prasību tai, kura celta par Padomes lēmumu, nevar pieņemt, nenonākot pretrunā minētā panta skaidrajam formulējumam (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2021. gada 16. jūnijs, Sharpston/Padome un dalībvalstu valdību pārstāvji,
C‑685/20 P
,
EU:C:2021:485
,
48.
punkts).
Šāda interpretācija būtu pretrunā arī Līgumu autoru gribai, kas atspoguļota LESD 263. pantā, kura piemērošanas joma attiecas tikai uz Savienības tiesību aktiem, ko pieņēmušas Savienības iestādes, struktūras, biroji un aģentūras, proti, izslēgt dalībvalstu tiesību aktus no Savienības tiesu kontroles tvēruma.
Tādu tiesību aktu, kuri apstrīdami saskaņā ar LESD 263. pantu, jēdziena attiecināšana uz dalībvalstu pieņemtajiem aktiem, pat ja tie pieņemti, savstarpēji vienojoties, galu galā nozīmētu pieļaut Savienības Tiesas tiešu kontroli pār dalībvalstu aktiem un tādējādi apiet tiesiskās aizsardzības līdzekļus, kas īpaši paredzēti Līgumos noteikto pienākumu neizpildes gadījumā.
Šie tiesiskās aizsardzības līdzekļi ir balstīti uz Savienības iestāžu, struktūru, biroju un aģentūru, no vienas puses, un dalībvalstu, no otras puses, attiecīgās lomas ņemšanu vērā Savienības tiesību sistēmā. Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar LES 13. panta 2. punktā noteikto principu katra iestāde, tāpat kā Tiesa, darbojas saskaņā ar Līgumos noteiktajām pilnvarām un atbilstīgi tajos izklāstītajām procedūrām, nosacījumiem un mērķiem.
Tomēr, lai gan apstrīdētais lēmums ir uzskatāms par tikai dalībvalstu pieņemtu tiesību aktu, kas tādējādi neietilpst LESD 263. pantā paredzētajā tiesiskuma kontrolē, to tomēr nevar pielīdzināt lēmumam, kas pieņemts saskaņā ar LESD 341. pantu, jo, kā izriet no šī sprieduma 43.–73. punktā izklāstītajiem apsvērumiem, šis pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas vienīgi uz LES 13. panta 1. punktā minēto iestāžu – nevis uz Savienības struktūru, biroju un aģentūru – mītnesvietas noteikšanu.
Kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 166. punktā, lēmumam, kuru – kā apstrīdētais lēmums – ir pieņēmušas dalībvalstis jomā, kurā Līgumos nav paredzēta to darbība, Savienības tiesībās nav nekādu saistošu tiesisko seku. Tas, ka vienai vai vairākām Savienības iestādēm ir bijusi noteikta loma procedūrā, kuras rezultātā pieņemts šis lēmums, nemaina tā būtību, kas neietilpst Savienības tiesību sistēmā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 20. septembris, Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB, no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
,
54.
punkts).
Šajā kontekstā gan tiesiskās drošības, gan efektīvas tiesiskās aizsardzības nolūkā Savienības likumdevējam saskaņā ar nozīmīgās Līgumu materiāltiesiskajās normās paredzētajām procedūrām jāpieņem Savienības tiesību akts, ar ko apstiprina dalībvalstu pieņemto politisko lēmumu vai, gluži pretēji, atkāpjas no tā, precizējot, ka tikai šāds Savienības likumdevēja akts var radīt saistošas tiesiskās sekas Savienības tiesību jomā un ka tādā kontekstā, kāds ir šajā lietā, šim aktam obligāti jābūt pieņemtam pirms jebkādiem pasākumiem, lai praktiski īstenotu attiecīgās aģentūras mītnesvietas noteikšanu.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka apstrīdētais lēmums ir nevis Padomes tiesību akts, bet gan politisks akts, kuram nav saistošu tiesisko seku un kuru kopīgi pieņēmušas dalībvalstis, tātad par šo aktu nevar celt atcelšanas prasību saskaņā ar LESD 263. pantu.
Tāpēc šī prasība ir jānoraida kā tāda, kas ir vērsta pret aktu, kura tiesiskuma kontrole nav Tiesas kompetencē, pamatojoties uz LESD 263. pantu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Atbilstoši Reglamenta 138. panta 3. punktam, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tomēr, ja to pamato lietas apstākļi, Tiesa var nolemt, ka lietas dalībnieks papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzina daļu no pretējās puses tiesāšanās izdevumiem.
Šajā lietā, kurai raksturīgs tas, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas apstākļi ir saistīti ar atšķirīgu praksi un interpretāciju attiecībā uz lēmumpieņemšanas kompetenci jautājumā par Savienības struktūru mītnesvietu, šķiet pamatoti nolemt, ka katrs lietas dalībnieks, proti, Parlaments un Padome, sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
Saskaņā ar minētā reglamenta 140. panta 1. punktu Beļģijas Karaliste, Čehijas Republika, Dānijas Karaliste, Īrija, Grieķijas Republika, Spānijas Karaliste, Francijas Republika, Luksemburgas Lielhercogiste, Ungārija, Nīderlandes Karaliste, Polijas Republika, Slovākijas Republika un Somijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

1)
Prasību noraidīt.

2)
Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.

3)
Beļģijas Karaliste, Čehijas Republika, Dānijas Karaliste, Īrija, Grieķijas Republika, Spānijas Karaliste, Francijas Republika, Luksemburgas Lielhercogiste, Ungārija, Nīderlandes Karaliste, Polijas Republika, Slovākijas Republika un Somijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.