CELEX: 62021CJ0405
Begäran om förhandsavgörande
Konsumentskydd
Direktiv 93/13/EEG
Oskäliga avtalsvillkor i konsumentavtal
Artiklarna 3.1 och 8
Kriterier för bedömningen av om ett avtalsvillkor är oskäligt
Betydande obalans i parternas rättigheter och skyldigheter enligt avtalet
Krav på att näringsidkaren handlar enligt god sed
Möjlighet att säkerställa en högre skyddsnivå är vad direktivet föreskriver

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 3.1 samt artiklarna 8 och 8a i rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal (
EGT L 95, 1993, s. 29
; svensk specialutgåva, område 15, volym 12, s. 169), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/83/EU av den 25 oktober 2011 (
EUT L 304, 2011, s. 64
) (nedan kallat direktiv 93/13).
Begäran har framställts i ett mål mellan konsumenten FV och Nova Kreditna Banka Maribor d.d., en bank bildad enligt slovensk rätt, angående ett kreditavtal och rättshandlingar avseende detta avtal.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Tolfte och sextonde skälen i direktiv 93/13 har följande lydelse:
”Den nationella lagstiftningen medger för närvarande bara en partiell harmonisering, och detta direktiv täcker endast avtalsvillkor som inte förhandlats fram individuellt. Medlemsstaterna bör ha möjlighet att, med iakttagande av fördraget, ge konsumenterna ett bättre skydd genom strängare nationella bestämmelser än bestämmelserna i detta direktiv.
…
Bedömningen av om villkor är oskäliga eller inte enligt dessa allmänna kriterier, särskilt i näringsverksamhet av offentlig karaktär som tillhandahåller kollektiva tjänster baserade på solidaritet mellan konsumenterna, måste kompletteras med en metod för att göra en samlad bedömning av de olika berörda intressena; detta grundar kravet på god sed. Vid bedömningen av begreppet god sed skall särskild hänsyn tas till parternas inbördes styrkeförhållande i förhandlingshänseende, huruvida konsumenten har uppmuntrats att acceptera villkoren och om varorna eller tjänsterna sålts eller levererats på kundens särskilda beställning. Näringsidkaren kan uppfylla kravet på god sed genom att handla lojalt och rättvist mot den andre parten, vars legitima intressen han måste beakta.”
Artikel 3.1 i detta direktiv föreskriver följande:
”Ett avtalsvillkor som inte har varit föremål för individuell förhandling skall anses vara oskäligt om det i strid med kravet på god sed medför en betydande obalans i parternas rättigheter och skyldigheter enligt avtalet till nackdel för konsumenten.”
Artikel 5 i direktivet anger följande:
”I avtal där alla eller vissa villkor som erbjuds konsumenten är i skriftlig form skall dessa villkor alltid vara klart och begripligt formulerade. Vid tveksamhet om ett avtalsvillkors innebörd skall den för konsumenten mest gynnsamma tolkningen gälla. …”
Enligt artikel 8 i samma direktiv gäller följande:
”Medlemsstaterna får, för att säkerställa en högre skyddsnivå för konsumenten på det område som omfattas av detta direktiv, anta eller behålla strängare bestämmelser som är förenliga med fördraget.”
I artikel 8a.1 och 8a.2 i direktivet föreskrivs följande:
”1.   När en medlemsstat antar bestämmelser i enlighet med artikel 8, ska den underrätta kommissionen om dem, liksom också om eventuella senare ändringar, framför allt om dessa bestämmelser
–
utvidgar skälighetsprövningen till att gälla för individuellt förhandlade avtalsvillkor eller till att gälla lämpligheten för pris eller ersättning, eller
–
innehåller förteckningar över vilka avtalsvillkor som ska anses oskäliga.
2.   Kommissionen ska se till att de uppgifter som anges i punkt 1 är lätt tillgängliga för konsumenter och näringsidkare, t.ex. på en särskild webbplats.”
Slovensk rätt
I artikel 24.1 i Zakon o varstvu potrošnikov (konsumentskyddslagen) (Uradni list RS, nr 98/04, konsoliderad version) (nedan kallad konsumentskyddslagen) föreskrivs följande:
”1.   Avtalsvillkor ska anses vara oskäliga om de
–
till nackdel för konsumenten skapar en betydande obalans i parternas rättigheter och skyldigheter enligt avtalet, eller
–
medför att avtalets fullgörande på ett otillbörligt sätt är till nackdel för konsumenten, eller
–
innebär att avtalets fullgörande skiljer sig väsentligt från vad konsumenten rimligen kunde förvänta sig, eller
–
strider mot principen om god sed och lojalitet.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
Den 19 september 2007 ingick Nova Kreditna Banka Maribor och FV:s mor ett kreditavtal. Efter att ha avlidit åtog sig FV den 21 juli 2014, med stöd av ett avtal om övertagande av skulden, att återbetala resten av kreditavtalet till banken. Genom det sistnämnda avtalet lånade kredittagaren 149220 schweiziska franc (CHF) (cirka 89568 euro när kreditavtalet ingicks), vilka skulle återbetalas inom 240 månader.
Kreditavtalet innehåller inte några bestämmelser om tillämplig växelkurs. Enligt artikel 12 i avtalet står däremot kredittagaren ensam för valutarisken.
Den hänskjutande domstolen har angett att valutarisken i förevarande fall förverkligades, eftersom låntagaren den 29 januari 2018 fortfarande var skyldig att återbetala ett belopp på 72049,58 euro till motparten i det nationella målet.
Den 9 april 2018 väckte FV talan vid Okrožno sodišče v Mariboru (Regiondomstolen i Maribor, Slovenien) och yrkade bland annat att kreditavtalet i fråga skulle förklaras ogiltigt och anförde att växelkursen mellan euron och schweizerfrancen hade förändrats. Den domstolen ogillade talan, varpå FV överklagade till Višje sodišče v Mariboru (Appellationsdomstolen i Maribor, Slovenien), den hänskjutande domstolen.
Enligt den domstolen beror utgången i tvisten i huvudsak på om artikel 24.1 i konsumentskyddslagen är förenlig med lydelsen av och syftena med direktiv 93/13. Mer specifikt vill den domstolen får klarlagt om artikel 3.1 i direktivet kan införlivas med nationell rätt på ett sådant sätt att villkoren ”god sed” och ”betydande obalans” är åtskilda från och oberoende av varandra, så att den, under de omständigheter som råder i det mål som den har att avgöra, inte behöver pröva huruvida motparten har handlat enligt god sed.
Den hänskjutande domstolen anser att det framgår av tolfte och sextonde skälen jämförda med artiklarna 8 och 8a i direktiv 93/13 att medlemsstaterna får anta bestämmelser som säkerställer en högre konsumentskyddsnivå än den som garanteras genom direktivet och att sådana bestämmelser i så fall ska anmälas till kommissionen. Enligt den hänskjutande domstolen har Republiken Slovenien emellertid inte underrättat kommissionen om de bestämmelser som rör villkoren i artikel 3.1 i direktiv 93/13.
Den hänskjutande domstolen har dessutom angett att det av EU-domstolens praxis inte framgår någon klar tolkning av artikel 3.1 i direktiv 93/13 som den kan lägga till grund för att avgöra om tolkningen och tillämpningen av den relevanta nationella bestämmelsen är förenlig med direktivets syften. Den hänskjutande domstolen har dessutom angett att det framgår av flera avgöranden från Vrhovno sodišče (Högsta domstolen, Slovenien) att de två villkoren i artikel 3.1 i direktiv 93/13 ska tolkas som kumulativa, vilket skulle strida mot konsumentens intressen och skulle ge konsumenten ett sämre skydd än det som garanteras i nationell rätt. Den hänskjutande domstolen anser att den ståndpunkten är oförenlig med EU-domstolens praxis, vilken, även om den tillåter de högsta nationella domstolsinstanserna att mer exakt precisera de kriterier som EU-domstolen fastställt, inte tillåter dem att hindra lägre instanser från att garantera konsumenterna den fulla verkan av direktiv 93/13 och ett effektivt rättsmedel för att försvara sina rättigheter.
Under dessa omständigheter beslutade Višje sodišče v Mariboru (Appellationsdomstolen i Maribor) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till EU-domstolen:
”Ska artikel 3.1 jämförd med artiklarna 8 och 8a i [direktiv 93/13] tolkas så, att den inte utgör hinder för nationella bestämmelser enligt vilka de två rekvisiten avseende ’god sed’ och ’betydande obalans’ betraktas som alternativa (det vill säga åtskilda, självständiga och oberoende av varandra), med den följden att det för att fastställa huruvida ett avtalsvillkor är oskäligt är tillräckligt att det föreligger avgörande omständigheter som endast avser ett av dessa båda rekvisit?”
Prövning av tolkningsfrågan
Den hänskjutande domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida artiklarna 3.1 och 8 i direktiv 93/13 ska tolkas så, att de utgör hinder för en nationell lagstiftning som gör det möjligt att fastställa att ett avtalsvillkor är oskäligt när den medför en betydande obalans i parternas rättigheter och skyldigheter enligt avtalet till nackdel för konsumenten, utan att det i ett sådant fall behöver göras någon prövning av kravet på ”god sed” i den mening som avses i artikel 3.1 i direktivet.
Det ska inledningsvis preciseras att medlemsstaterna enligt direktiv 93/13 är skyldiga att införa en mekanism som säkerställer att alla avtalsvillkor som inte har varit föremål för individuell förhandling kan prövas i syfte att bedöma huruvida de är oskäliga. Det ankommer i det sammanhanget på den nationella domstolen att, med beaktande av de kriterier som anges i artiklarna 3.1 och 5 i direktiv 93/13 avgöra om avtalsvillkoret i fråga, sett till omständigheterna i det enskilda fallet, uppfyller direktivets krav på god sed, balans i avtalsförhållandet och transparens (dom av den 7 november 2019, Profi Credit Polska,
C‑419/18 och C‑483/18
,
EU:C:2019:930
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Enligt artikel 3.1 i direktiv 93/13 ska ett villkor i ett avtal mellan en näringsidkare och en konsument som inte har varit föremål för individuell förhandling anses vara oskäligt om det i strid med kravet på god sed medför en betydande obalans i parternas rättigheter och skyldigheter enligt avtalet till nackdel för konsumenten.
Genom att det i artikel 3.1 i direktiv 93/13 hänvisas till begreppen ”god sed” och ”betydande obalans” i parternas rättigheter och skyldigheter enligt avtalet till nackdel för konsumenten, anges emellertid i denna bestämmelse endast på ett abstrakt sätt vad som gör ett avtalsvillkor oskäligt när detta inte har varit föremål för individuell förhandling (dom av den 27 januari 2021, Dexia Nederland,
C‑229/19 och C‑289/19
,
EU:C:2021:68
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Domstolen har därför slagit fast att det vid bedömningen av huruvida ett villkor medför en ”betydande obalans” i avtalsparternas rättigheter och skyldigheter enligt avtalet bland annat ska tas hänsyn till de bestämmelser i nationell rätt som skulle ha tillämpats, om parterna inte hade överenskommit något på denna punkt. Genom en sådan jämförelse kan den nationella domstolen bedöma om, och i så fall i vilken grad, avtalet ger konsumenten en sämre rättslig ställning än vad som följer av gällande nationell rätt. Det är i detta sammanhang även relevant att undersöka konsumentens rättsliga ställning vad gäller de medel som han eller hon enligt den nationella lagstiftningen förfogar över för att hindra fortsatt användning av oskäliga avtalsvillkor (dom av den 27 januari 2021, Dexia Nederland,
C‑229/19 och C‑289/19
,
EU:C:2021:68
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Prövningen av huruvida det föreligger en ”betydande obalans” kan inte begränsas till en ekonomisk bedömning av kvantitativ art som grundar sig på en jämförelse mellan, å ena sidan, det sammanlagda beloppet för den transaktion som avtalet avser och, å andra sidan, de kostnader som konsumenten åläggs genom detta avtalsvillkor. En betydande obalans kan nämligen följa redan av att den rättsliga ställning som konsumenten, såsom part i det aktuella avtalet, har enligt tillämpliga nationella bestämmelser undergrävs på ett tillräckligt allvarligt sätt, antingen genom en begränsning av de rättigheter som avtalet enligt nämnda bestämmelser ger konsumenten, eller genom att konsumenten hindras från att utöva dessa rättigheter eller genom att konsumenten åläggs en ytterligare förpliktelse som inte föreskrivs i nationell rätt (dom av den 27 januari 2021, Dexia Nederland,
C‑229/19 och C‑289/19
,
EU:C:2021:68
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Vad gäller frågan huruvida kravet på god sed, i den mening som avses i artikel 3.1 i direktiv 93/13, har iakttagits, framgår det av rättspraxis att den nationella domstolen, mot bakgrund av sextonde skälet i direktivet, vid denna bedömning ska pröva huruvida en gentemot konsumenten lojalt och rättvist handlande näringsidkare rimligen kunde utgå från att konsumenten skulle godta ett sådant avtalsvillkor efter en individuell avtalsförhandling (dom av den 3 oktober 2019, Kiss och CIB Bank,
C‑621/17
,
EU:C:2019:820
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Som framgår av sextonde skälet i direktivet är kravet på god sed, i den mening som avses i artikel 3.1 i direktiv 93/13, en omständighet som gör det möjligt att kontrollera huruvida näringsidkaren har handlat lojalt och rättvist gentemot konsumenten, vars legitima intressen denne måste beakta. Det framgår också av det skälet att man vid bedömningen av begreppet god sed ska ta särskild hänsyn till parternas inbördes styrkeförhållande i förhandlingshänseende, huruvida konsumenten har uppmuntrats att acceptera villkoren och om varorna eller tjänsterna sålts eller levererats på kundens särskilda beställning.
Domstolen har dessutom redan slagit fast att begreppet god sed är en naturlig del av prövningen av om ett avtalsvillkor är oskäligt (beslut av den 17 november 2021, Unión de Créditos Inmobiliarios,
C‑79/21
, ej publicerat,
EU:C:2021:945
, punkt
).
Det ankommer följaktligen på den nationella domstolen att mot bakgrund av samtliga omständigheter i det aktuella målet först bedöma om kravet på god sed har åsidosatts och därefter om det föreligger en betydande obalans till nackdel för konsumenten, i den mening som avses i artikel 3.1 i direktiv 93/13 (dom av den 3 oktober 2019, Kiss och CIB Bank,
C‑621/17
,
EU:C:2019:820
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Under dessa omständigheter ska de två faktorer som avses i artikel 3.1 i direktiv 93/13, med beaktande av samtliga omständigheter i det aktuella målet, anses kräva att den nationella domstolen gör en bedömning mot bakgrund av de kriterier som är specifika för dem för att därefter fastställa om det aktuella avtalsvillkoret är oskäligt. Bedömningen av dessa omständigheter på grundval av dessa kriterier utesluter inte att det finns ett samband dem emellan.
Frågan om ett avtalsvillkor är transparent, i enlighet med kravet i artikel 5 i direktiv 93/13, är också en av de omständigheter som ska beaktas vid den bedömning av huruvida villkoret är oskäligt som den nationella domstolen ska göra med stöd av artikel 3.1 i direktivet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 juni 2021, BNP Paribas Personal Finance,
C‑609/19
,
EU:C:2021:469
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall önskar den hänskjutande domstolen få klarlagt om den, med tillämpning av slovensk lagstiftning, kan avgöra det nationella målet utan att behöva pröva om näringsidkaren har handlat enligt god sed. Frågan är således huruvida förekomsten, till nackdel för konsumenten, av en betydande obalans i parternas rättigheter och skyldigheter enligt avtalet kan räcka – med iakttagande av unionsrätten – för att fastställa att ett avtalsvillkor är oskäligt.
Det ska emellertid erinras om att enligt tolfte skälet i direktiv 93/13 genomför direktivet endast en partiell harmonisering på miniminivå av nationell lagstiftning om oskäliga villkor, vilket ger medlemsstaterna möjlighet att, med iakttagande av EUF-fördraget, ge konsumenterna ett bättre skydd genom strängare nationella bestämmelser än bestämmelserna i direktivet. Enligt artikel 8 i direktivet får medlemsstaterna dessutom, för att säkerställa bästa möjliga skydd för konsumenten, inom det område som omfattas av direktivet, anta eller behålla strängare bestämmelser som är förenliga med fördraget (dom av den 21 december 2021, Trapeza Peiraios,
C‑243/20
,
EU:C:2021:1045
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det ska vidare erinras om att direktiv 93/13 har införlivats med den slovenska rättsordningen genom konsumentskyddslagen. I artikel 24.1 i den lagen anges fyra fall, förbundna med konjunktionen ”eller”, där ett avtalsvillkor anses oskäligt. Ett av dessa fall är att avtalsvillkoret skapar en betydande obalans mellan parternas rättigheter och skyldigheter enligt avtalet till nackdel för konsumenten (första strecksatsen) och att avtalsvillkoret strider mot principen om god sed och lojalitet (fjärde strecksatsen).
Med hänsyn till den slovenska regeringens skriftliga yttrande avseende begreppet ”principen om god sed och lojalitet”, ska det understrykas att det enligt fast rättspraxis ankommer på EU-domstolen, inom ramen för kompetensfördelningen mellan den och de nationella domstolarna, att beakta den faktiska och rättsliga bakgrunden till tolkningsfrågorna, såsom den angetts i begäran om förhandsavgörande, vilket innebär att prövningen av en begäran om förhandsavgörande inte kan göras mot bakgrund av den tolkning av nationell rätt som åberopats av en medlemsstat eller av en medlemsstat (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 april 2021, État belge (Omständigheter som hänför sig till tiden efter ett beslut om överföring),
C‑194/19
,
EU:C:2021:270
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Såsom domstolen erinrat om i punkterna 23 och 24 ovan ska kravet på god sed, i den mening som avses i artikel 3.1 i direktiv 93/13, tolkas mot bakgrund av sextonde skälet i detta direktiv.
Slutligen är medlemsstaterna enligt artikel 8 i direktiv 93/13 i princip fria att utvidga det skydd som föreskrivs i artikel 3.1 i direktivet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 september 2019, Lovasné Tóth,
C‑34/18
,
EU:C:2019:764
, punkt
), förutsatt att den nationella lagstiftningen ger konsumenterna ett bättre skydd och inte strider mot bestämmelserna i fördragen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 2 april 2020, Condominio di Milano, via Meda,
C‑329/19
,
EU:C:2020:263
, punkt
).
En nationell lagstiftning som den i fråga i det nationella målet har det konsumentskyddssyfte som garanteras genom direktiv 93/13. Den är ägnad att säkerställa, i enlighet med artikel 8 i direktivet, en högre effektiv skyddsnivå för konsumenterna än den som föreskrivs i direktivet. Detta ankommer dock på den hänskjutande domstolen att kontrollera, med beaktande även av nationell rättspraxis på området.
Med hänsyn till den hänskjutande domstolens frågor ska det dessutom påpekas att kommissionen i sitt yttrande till domstolen angav att de slovenska myndigheterna visst hade underrättat kommissionen om de relevanta bestämmelserna om kriterier och metoder för att bedöma om avtalsvillkor är oskäliga, i enlighet med vad som föreskrivs i artikel 8a i direktiv 93/13. Den bestämmelsen kan således inte påverka tolkningen i förevarande fall.
Av vad som anförts följer att den hänskjutna frågan ska besvaras enligt följande. Artiklarna 3.1 och 8 i direktiv 93/13 ska tolkas så, att de inte utgör hinder för en nationell lagstiftning som gör det möjligt att fastställa att ett avtalsvillkor är oskäligt när den medför en betydande obalans i parternas rättigheter och skyldigheter enligt avtalet till nackdel för konsumenten, utan att det i ett sådant fall behöver göras någon prövning av kravet på ”god sed” i den mening som avses i artikel 3.1 i direktivet.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tionde avdelningen) följande:

Artiklarna 3.1 och 8 i rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal

ska tolkas så, att

de inte utgör hinder för en nationell lagstiftning som gör det möjligt att fastställa att ett avtalsvillkor är oskäligt när den medför en betydande obalans i parternas rättigheter och skyldigheter enligt avtalet till nackdel för konsumenten, utan att det i ett sådant fall behöver göras någon prövning av kravet på ”god sed” i den mening som avses i artikel 3.1 i direktivet.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: slovenska.