CELEX: 62016TJ0502
Javni uslužbenci
Uradniki
Umor uradnika in njegove soproge
Obveznost zagotovitve varnosti osebja, ki službuje za Unijo
Odgovornost institucije za nepremoženjsko škodo upravičencev po pokojnem uradniku
Mati, brat in sestra uradnika
Odškodninska tožba
Dopustnost
Procesno upravičenje na podlagi člena 270 PDEU
Oseba, za katero veljajo Kadrovski predpisi
Razumni rok

)
Dejansko stanje
Alessandro Missir Mamachi di Lusignano (v nadaljevanju: Alessandro Missir ali pokojni uradnik) je bil skupaj s soprogo 18. septembra 2006 umorjen v Rabatu (Maroko), kjer bi moral nastopiti funkcijo političnega in diplomatskega svetovalca na delegaciji Evropske komisije. Umor se je zgodil v opremljeni hiši, ki jo je delegacija najela za Alessandra Missirja, njegovo soprogo in njune štiri otroke.
Livio Missir Mamachi di Lusignano (v nadaljevanju: Livio Missir), oče Alessandra Missirja je po vložitvi zahtevka 25. februarja 2008 in po pritožbi 10. septembra 2008, ki sta bila vložena na podlagi člena 90(1) in (2) Kadrovskih predpisov za uradnike (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) 12. maja 2009 pri Sodišču za uslužbence Evropske unije vložil tožbo, vpisano pod opravilno številko zadeve F‑50/09, zaradi povrnitve, prvič, premoženjske škode, ki je nastala otrokom Alessandra Missirja v njihovem imenu, drugič, nepremoženjske škode, ki je nastala tem otrokom v njihovem imenu, tretjič, nepremoženjske škode, ki je nastala njemu kot očetu Alessandra Missirja v svojem imenu, in četrtič, nepremoženjske škode, ki je nastala Alessandru Missirju v imenu njegovih otrok, pri čemer so ti pravni nasledniki svojega očeta.
Sodišče za uslužbence je s sodbo z dne 12. maja 2011, Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
F‑50/09
, v nadaljevanju: prvostopenjska sodba,
EU:F:2011:55
), tožbo zavrglo kot nedopustno v zvezi z nepremoženjsko škodo (točke od 87 do 91) in jo zavrnilo kot neutemeljeno v zvezi s premoženjsko škodo (točke od 97 do 227).
Zoper prvostopenjsko sodbo je bila 27. julija 2011 pri Splošnem sodišču vložena pritožba, vpisana pod opravilno številko T‑401/11 P. Sodba z dne 10. julija 2014Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
T‑401/11 P
, v nadaljevanju: sodba, izdana v pritožbenem postopku,
EU:T:2014:625
), s katero je bila prvostopenjska sodba razveljavljena, je bila predmet preveritve in delne razveljavitve s strani Sodišča (sodba z dne 10. septembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano/Komisija,
C‑417/14 RX-II
, v nadaljevanju: preveritvena sodba,
EU:C:2015:588
). V okviru vrnitve zadeve po preveritvi je Splošno sodišče 7. decembra 2017 izdalo sodbo Missir Mamachi di Lusignano in drugi/Komisija (
T‑401/11 P RENV-RX
, v nadaljevanju: sodba, izdana po vrnitvi zadeve v razsojanje,
EU:T:2017:874
), v kateri je odločilo o tožbenih razlogih, ki jih ni obravnavalo v sodbi, izdani v pritožbenem postopku.
Livio Missir in otroci pokojnega uradnika, ki so se jim pridružili mati, brat in sestra tega uradnika so 16. septembra 2011 vzporedno s sporom, ki je potekal v zaporednih stopnjah v zadevah F‑50/09 in T‑401/11 P ter po prvostopenjski sodbi, s katero je Sodišče za uslužbence zavrglo tožbo v zadevi F‑50/09 kot nedopustno zaradi nespoštovanja predhodnega postopka glede nepremoženjske škode (glej točko 3 zgoraj), ne da bi odločilo o pristojnosti Sodišča za uslužbence za obravnavo takih škod, previdnostno pri Splošnem sodišču vložili tožbo, vpisano pod opravilno številko zadeve T‑494/11, ki temelji na členih 268 in 340 PDEU, zaradi povrnitve nepremoženjskih škod. Vendar je bila ta tožba po odstopu tožečih strank s sklepom z dne 25. novembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano in drugi/Komisija (
T‑494/11
, neobjavljen,
EU:T:2015:909
), izbrisana.
Livio Missir (ki so ga po smrti nasledili upravičenci po njem) ter otroci umorjenega uradnika, ki so se jim pridružili mati, brat in sestra tega uradnika (v nadaljevanju skupaj: tožeče stranke) so 17. septembra 2011 iz istih razlogov, ki se nanašajo na to, da so bili s prvostopenjsko sodbo zavrnjeni zahtevki za povrnitev nepremoženjskih škod iz procesnih razlogov, ki so povezani z nespoštovanjem predhodnega postopka, ponovno vložili zahtevke za povračilo nepremoženjskih škod v skladu s postopkom, določenim v členu 90(1) Kadrovskih predpisov.
Komisija je z odločbo z dne 17. januarja 2012 tožeče stranke obvestila, da ne more ugoditi odškodninskim zahtevkom za nepremoženjsko škodo, na katere se nanaša predlog z dne 17. septembra 2011, ker je podana litispendenca teh zahtevkov s postopki v zadevah T‑401/11 P in T‑494/11, ki tečejo pred Splošnim sodiščem, in ker so že bili predmet zavrnitve s strani Organa za imenovanja (v nadaljevanju: OI) ter ker so bili torej glede na pravila o predhodnem postopku nedopustni.
Tožeče stranke so z dopisom z dne 13. aprila 2012 na podlagi člena 90(2) Kadrovskih predpisov zoper odločbo z dne 17. januarja 2012 vložile pritožbo.
Komisija je z odločbo z dne 26. julija 2012, ki je bila tožečim strankam vročena 31. julija 2012, pritožbo zavrnila. Komisija je vztrajala pri svojem stališču v zvezi z litispendenco odškodninskih zahtevkov s postopki v zadevah T‑494/11 in T‑401/11 P, kar naj bi jo zavezovalo, da o teh zahtevkih ne sprejme stališča, in v zvezi z nedopustnostjo teh zahtevkov glede na pravila predhodnega postopka. Odškodninski zahtevki naj v nobenem primeru ne bi bili utemeljeni.
Postopek in predlogi strank
Tožeče stranke so 7. novembra 2012 v sodnem tajništvu Sodišča za uslužbence vložile to tožbo. Tožba je bila vpisana pod opravilno številko F‑132/12.
V tej tožbi tožeče stranke Sodišču za uslužbence predlagajo, naj:
–
odločbo OI z dne 26. julija 2012 razglasi za nično;
–
Komisiji naloži plačilo zneska 463.050 EUR vsakemu od upravičencev po umorjenem uradniku iz naslova odškodnine za nepremoženjsko škodo, ki mu je nastala;
–
Komisiji naloži, naj Liviu Missirju iz naslova nepremoženjske škode, ki mu je nastala, plača znesek 308.700 EUR;
–
Komisiji naloži, naj Anne Jeanne Cécilii Magdaleni Marii Sintobin iz naslova odškodnine za nepremoženjsko škodo, ki ji je nastala, plača znesek 308.700 EUR;
–
Komisiji naloži, naj Stefanu Missirju Mamachiju di Lusignanu (v nadaljevanju: Stefano Missir) iz naslova odškodnine za nepremoženjsko škodo, ki mu je nastala, plača znesek 154.350 EUR;
–
Komisiji naloži, naj Marii Letizii Missir Mamachi di Lusignano (v nadaljevanju: Maria Letizia Missir), iz naslova odškodnine za nepremoženjsko škodo, ki ji je nastala, plača znesek 154.350 EUR;
–
Komisiji naloži, naj upravičencem po umorjenem uradniku plača znesek 574.000 EUR iz naslova odškodnine za nepremoženjsko škodo, ki jo je ta utrpel v svoji agoniji;
–
Komisiji naloži plačilo kompenzacijskih in zamudnih obresti, ki so med tem zapadle;
–
Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija je 19. decembra 2012 v sodnem tajništvu Sodišča za uslužbence z ločeno vlogo in na podlagi člena 78(1) Poslovnika Sodišča za uslužbence vložila ugovor nedopustnosti zaradi litispendence z zadevama T‑401/11 P in T‑494/11 ter predlagala prekinitev postopka do izdaje odločb, s katerima bi se končal postopek v teh dveh zadevah.
Tožeče stranke so 21. januarja 2013 vložile svoje stališče, v katerem so izpodbijale ugovor litispendence, niso pa nasprotovale prekinitvi postopka.
S sklepom predsednika prvega senata Sodišča za uslužbence, objavljenem 6. junija 2013, je bil postopek prekinjen do izdaje odločb, s katerim bi se končal postopek v zadevah T‑401/11 P in T‑494/11.
V sodbi, izdani v pritožbenem postopku, je Splošno sodišče presodilo, da se je prvotni odškodninski zahtevek z dne 25. februarja 2008 (glej točko 2 zgoraj) nanašal tudi na nepremoženjske škode (sodba, izdana v pritožbenem postopku, točka 111). Sodišče je v preveritveni sodbi presodilo, da je treba to presojo Splošnega sodišča glede napačne uporabe prava, ki jo je storilo Sodišče za uslužbence, šteti za dokončno (preveritvena sodba, točka 63, in sodba, izdana po vrnitvi zadeve v razsojanje, točka 18).
Postopek je bil 21. januarja 2016 zaradi preveritve in vrnitve zadeve Splošnemu sodišču s sklepom predsednika drugega senata Sodišča za uslužbence ponovno prekinjen do izdaje odločbe, s katero bi se končal postopek v zadevi T‑401/11 P RENV RX. Tožeče stranke so v stališču z dne 8. januarja 2016 o prekinitvi Splošno sodišče obvestile o smrti Livia Missirja, očeta umorjenega uradnika, in o tem, da so v njegove pravice vstopili njegovi dediči in nameravajo nadaljevati postopek.
Ta zadeva je bila 2. septembra 2016 v skladu s členom 3 Uredbe (EU, Euratom) 2016/1192 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. julija 2016 o prenosu pristojnosti za odločanje o sporih med Evropsko unijo in njenimi uslužbenci na prvi stopnji na Splošno sodišče (
UL 2016, L 200, str. 137
) prenesena na Splošno sodišče v stanju, v katerem je bila na datum 31. avgusta 2016. Vpisana je bila pod opravilno številko T‑502/16 in dodeljena osmemu senatu.
Splošno sodišče je 25. januarja 2018 ob izteku roka za preveritev sodbe, izdane po vrnitvi zadeve v razsojanje, pozvalo stranke, naj predložijo stališče o posledicah, ki za to zadevo izhajajo iz razglasitve te sodbe.
Z aktoma, ki sta bila v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložena 7. oziroma 9. februarja 2018, so se Komisija in tožeče stranke odzvale na to zahtevo.
Tožeče stranke so v stališču menile, da čeprav so bile z odločbami, ki so bile do tega stališča že izdane, nekatere škode že povrnjene, je treba druge škode še presoditi v okviru te tožbe, in sicer nepremoženjske škode, ki so nastale Anne Jeanne Cécile Magdaleni Marii Sintobin, Stefanu Missirju in Marii Letizii Missir, torej materi, bratu in sestri umrlega uradnika.
Komisija je v stališču z dne 7. februarja 2018 podala enake ugotovitve kot tožeče stranke glede dodelitve odškodnine za nekatere škode z že sprejetimi odločbami.
Glede nepremoženjske škode, ki jo zatrjuje Anne Jeanne Cécile Magdalena Maria Sintobin, soproga Livia Missirja, je Komisija ugovarjala, da je bil odškodninski zahtevek nedopusten, ker je bil prepozen.
Glede nepremoženjskih škod, ki jih zatrjujeta Stefano Missir in Maria Letizia Missir, brat in sestra Alessandra Missirja, je Komisija ugovarjala, da teh tožečih strank ni mogoče šteti za osebe, za katere veljajo Kadrovski predpisi. Splošno sodišče, „sodišče za uslužbence“, naj ne bi bilo pristojno, tožba pa naj bi bila glede teh škod nedopustna. Odškodninski zahtevki naj bi bili vsekakor prepozni.
S sklepom Splošnega sodišča z dne 7. junija 2018 je bil ugovor nedopustnosti zaradi litispendence, vložen 19. decembra 2012, združen z odločitvijo o utemeljenosti na podlagi člena 130(7) Poslovnika Splošnega sodišča.
Splošno sodišče je z dopisom sodnega tajništva Splošnega sodišča z dne 12. junija 2018 Komisijo pozvalo, naj v odgovoru na tožbo navede, ali vztraja pri tem ugovoru nedopustnosti, in pozvalo tožeče stranke, naj predložijo svoje stališče glede dopustnosti tožbe v zvezi z roki.
Stranke so se na ti zahtevi odzvale z akti, ki so bili v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vloženi 25. julija 2018.
Komisija je v odgovoru na tožbo, in kot je potrdila na obravnavi, navedla, da ne uveljavlja več ugovora nedopustnosti te tožbe iz naslova litispendence, kar je Splošno sodišče upoštevalo.
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
tožbo razglasi za deloma brezpredmetno in jo v preostalem zavrže kot nedopustno ali, podredno, kot neutemeljeno.
–
tožečim strankam naloži plačilo stroškov.
Pravo
Predmet spora
Glede prvega predloga, navedenega v točki 11 zgoraj, da naj Splošno sodišče za nično razglasi odločbo OI z dne 26. julija 2012, je treba opozoriti, da je taka odločba, s katero uprava odloči o odškodninskih zahtevkih tožeče stranke, sestavni del upravnega postopka pred vložitvijo odškodninske tožbe pred Splošnim sodiščem in da tožeči stranki omogoča samo, da pri Splošnem sodišču vloži odškodninski zahtevek. Zato predlogi za ugotovitev ničnosti, ki so uveljavljani v tem postopku, ne morejo biti presojani avtonomno glede na odškodninske zahtevke (glej v tem smislu sodbo z dne 18. decembra 1997, Gill/Komisija,
T‑90/95
,
EU:T:1997:211
, točka
, in prvostopenjsko sodbo, točki 71 in 72).
Dalje, iz spisa izhaja, da – kot sta se stranki poleg tega med drugim strinjali na obravnavi – je bilo v sodbi, izdani po vrnitvi zadeve v razsojanje, že odločeno o drugem, tretjem in sedmem predlogu iz tožbe, ki so navedeni v točki 11 zgoraj. O teh predlogih torej ni treba več odločiti. Za obravnavo v zvezi z zahtevki za povrnitev škode ostanejo četrti, peti in šesti predlog iz tožbe, ki so navedeni v točki 11 zgoraj.
Zato je treba to tožbo analizirati, kot da ima v bistvu za predmet odškodnino za nepremoženjske škode, ki so predmet četrtega, petega in šestega predloga.
Dopustnost tožbe
Ker je bila ta tožba vložena na podlagi člena 270 PDEU, je treba najprej preučiti, ali so imele tožeče stranke procesno upravičenje na podlagi te določbe. Ta status namreč Komisija izpodbija v primeru brata in sestre pokojnega uradnika.
Procesno upravičenje tožečih strank na podlagi člena 270 PDEU
[
…
]
Kar zadeva mater pokojnega uradnika, Komisija upravičeno ne izpodbija tega statusa. Mati pokojnega uradnika je, kot zahteva člen 91(1) Kadrovskih predpisov, „oseba, za katero veljajo Kadrovski predpisi“, med drugim v členu 73, v katerem so navedeni predniki uradnika. V obravnavanem primeru je torej imela procesno upravičenje na podlagi člena 270 PDEU.
Po drugi strani pa Komisija izpodbija, da bi bili bratje in sestre pokojnega uradnika osebe, „za katere veljajo Kadrovski predpisi“ v smislu člena 91(1) teh Kadrovskih predpisov. Poudarja, da v členu 73(2)(a) Kadrovskih predpisov niso navedeni sorodniki v stranski črti pokojnega uradnika, temveč le predniki in potomci. Okoliščina, da se lahko na brate in sestre nanašajo druge določbe Kadrovskih predpisov, naj v tem primeru ne bi imela učinka. Komisija dodaja, da v nasprotju s tem, kar trdijo tožeče stranke, nezmožnost pridobitve odškodnine za nepremoženjsko škodo, kot je ta, na katero se sklicujejo v okviru te tožbe, ni v nasprotju s točko 198 sodbe o vrnitvi zadeve v razsojanje.
Treba je opozoriti, da je namen Kadrovskih predpisov ureditev pravnih razmerij med institucijami Unije in njihovimi uradniki tako, da določajo niz vzajemnih pravic in dolžnosti ter se nekaterim družinskim članom uradnika priznavajo pravice, ki jih lahko uveljavljajo nasproti Uniji (preveritvena sodba, točka 31).
Člen 91(1) Kadrovskih predpisov tako natančneje določa pristojnost sodišča Unije na področju sporov v zvezi z javnimi uslužbenci Unije, in sicer določa, da je Sodišče Evropske unije pristojno za odločanje v „vseh sporih“ med Unijo in „katero koli osebo, za katero veljajo […] [K]adrovski predpisi“, v zvezi z zakonitostjo akta, ki ima negativne posledice za to osebo v smislu člena 90(2) navedenih predpisov. V skladu s to določbo lahko „[v]saka oseba, za katero veljajo […] Kadrovski predpisi“, pri OI vloži pritožbo zoper akt, ki posega v njen položaj (preveritvena sodba, točka 32).
Da bi bila tožba, vložena na podlagi člena 91 Kadrovskih predpisov in člena 270 PDEU, dopustna, se mora torej nanašati na spor med Unijo in osebo, za katero veljajo Kadrovski predpisi (glej v tem smislu sodbo z dne 27. oktobra 1994, C/Komisija,
T‑47/93
,
EU:T:1994:262
, točka
; sklepa z dne 6. septembra 2011, Alionescu/EPSO,
T‑282/11
,
EU:T:2011:425
, točke od 4 do 9, ter z dne 9. aprila 2014, Colart in drugi/Parlament,
F‑87/13
,
EU:F:2014:53
, točka
).
Poudariti je treba, da člen 73 Kadrovskih predpisov in Skupna pravila o zavarovanju uradnikov Evropske unije za primer nezgode ali poklicne bolezni določajo sistem jamstev – zavarovalne vrste – uradnikov, začasnih uslužbencev in pogodbenih uslužbencev zoper tveganja poklicne bolezni in tveganja za nesrečo.
Ta jamstveni sistem, katerega upravičenec je uradnik – člen 1 Skupnih pravil o zavarovanju uradnikov Evropske unije za primer nezgode ali poklicne bolezni ga opredeljuje kot „zavarovanca“ – v primeru smrti zavarovanega uradnika določa, da se zajamčene dajatve izplačajo njegovemu zakoncu in njunim otrokom, če obstajajo, če teh ni, drugim potomcem uradnika in, če teh ni, prednikom uradnika ter, če teh ni, instituciji.
Ni sporno, da sorodniki v stranski črti, torej med drugim bratje in sestre niso na padajočem seznamu oseb, ki se jim lahko izplačajo zagotovljene dajatve v primeru smrti uradnika.
Vendar se Kadrovski predpisi poleg tega nanašajo na brate in sestre zlasti v členih 40, 42b in 55a. Ti členi uradniku omogočajo, da dobi dopust iz osebnih razlogov ali dopust iz družinskih razlogov ali da svoje delo opravlja s krajšim delovnim časom med drugim zato, da pomaga svojemu zakoncu, predniku, potomcu, bratu ali sestri, ki ima hudo bolezen ali hudo invalidnost.
Komisija navaja, da so členi 40, 42 in 55a Kadrovskih predpisov v tem primeru neupoštevni, ker se ne uporabljajo za primer uradnika, ki izgubi življenje zaradi neizpolnitve obveznosti institucije, da izvršuje svojo obveznost zaščite, zaradi česar tako pridejo v poštev odškodninske dajatve, in ugotavlja, da te določbe v tem primeru niso bile uporabljene. Meni, da bi bil tak pristop, ki bi se omejeval na to, da se v Kadrovskih predpisih išče obstoj določb, ki omenjajo potencialne, četudi posredne, upravičence obveznosti OI, katerih vsebina naj vseeno ne bi imela nobene zveze z uveljavljanim odškodninskim zahtevkom, napačen. Predmet odškodninskega zahtevka za nepremoženjsko škodo na podlagi člena 270 PDEU so lahko le spori, katerih predmet je odškodnina za škodo, za katero je Komisija „lahko odgovorna kot delodajalec“, kot je Sodišče navedlo v točki 22 sodbe z dne 8. oktobra 1986,Leussink/Komisija (
169/83 in 136/84
, v nadaljevanju: sodba Leussink,
EU:C:1986:371
), in dopolnilno to, kar določajo Kadrovski predpisi na podlagi člena 73. Komisija ugotavlja, da je povrnitev nepremoženjske škode, ki se dopolnilno zahteva iz naslova dajatev, ki so določene v členu 73 Kadrovskih predpisov, nikakor ne sme privesti do dvojne odškodnine, kot je Splošno sodišče navedlo v točki 195 sodbe, izdane po vrnitvi zadeve v razsojanje. Če pa bi se ugodilo odškodninskemu zahtevku za nepremoženjsko škodo brata in sestre Alessandra Missirja, bi prišlo do take dvojne odškodnine, ker ta zahtevek v skladu z lastnim besedilom temelji na „istih predpostavkah“, kot so tiste, na podlagi katerih je Splošno sodišče prisodilo odškodnino za nepremoženjsko škodo očetu in štirim otrokom Alessandra Missirja ter na podlagi katerih se Komisija sklicuje na „isti škodni dogodek“, in sicer smrt Alessandra Missirja.
Poudariti je treba, da se z ugovori Komisije meša vprašanje dopustnosti tožbe z vprašanjem njene utemeljenosti.
Vprašanje v tej fazi obravnave tožbe ni, ali je ta utemeljena, pač pa, predhodno, ugotovitev, ali sta brat in sestra Alessandra Missirja upravičena, da zadevo predložita Sodišču unije v okviru člena 270 PDEU ali morata odškodnino uveljavljati na podlagi člena 268 PDEU.
V zvezi s tem in kot je že bilo navedeno, je merilo, ki določa uporabo postopka iz člena 270 PDEU, in ne člena 268 PDEU, merilo „osebe, za katero veljajo Kadrovski predpisi“ (člen 91(1) Kadrovskih predpisov).
Tega pogoja, da Kadrovski predpisi veljajo za osebo, ni mogoče šteti za izpolnjenega zgolj zato, ker se Kadrovski predpisi iz katerega koli razloga nanašajo na tožečo stranko. Potrebno je, da zanjo veljajo iz naslova, ki bodisi odraža upoštevno zvezo med njo in aktom, ki ga izpodbija, bodisi odraža tako zvezo med njo in uradnikom, ki mu poseganje v interese domnevno povzroča lastno škodo.
Prav za to pa gre ne le v primeru prednikov, potomcev in zakonca uradnika, ampak tudi njegovih bratov in sester.
Če namreč za te osebe „veljajo Kadrovski predpisi“ bodisi v členu 73 ali v členih 40, 42b in 55a teh Kadrovskih predpisov, je to ravno zato, ker je zakonodajalec s konkretnimi določbami Kadrovskih predpisov želel upoštevati njihovo bližnje razmerje z uradnikom.
Dejstvo, da v času umora Alessandra Missirja niti on niti njegov brat in sestra niso bili konkretno v enem ali drugem od položajev, na katere se nanašajo členi 40, 42 in 55a Kadrovskih predpisov, nikakor ne vpliva na priznanje sorojenske vezi v Kadrovskih predpisih. Te določbe Kadrovskih predpisov torej niso upoštevne, ker bi ustrezale konkretnemu položaju strank v času dejanskega stanja – v zvezi s tem je treba poudariti, da tožeče stranke sicer ne zahtevajo nobene odškodnine zaradi izgube pomoči pri invalidnosti – temveč ker odražajo priznanje družinskih vezi med uradniki in njihovimi brati in sestrami v Kadrovskih predpisih.
To je potrjeno s presojo Sodišča, v skladu s katero je „Sodišče za uslužbence […] stvarno pristojno za odločanje o odškodninski tožbi, ki jo je vložila […] katera koli oseba, za katero, čeprav ni uradnik, zaradi družinskih vezi z uradnikom veljajo navedeni predpisi, če spor izhaja iz delovnega razmerja, ki povezuje tega uradnika in zadevno institucijo, saj člen 1 Priloge I k Statutu Sodišča Evropske unije v povezavi s členom 270 PDEU in členom 91 Kadrovskih predpisov Sodišču za uslužbence, […] daje pristojnost za odločanje v ‚vseh sporih‘ med Unijo in katero koli ‚osebo, za katero veljajo Kadrovski predpisi‘“ (preveritvena sodba točki 41 in 42).
Iz tega bolj na splošno izhaja, da se lahko v nasprotju s tem, kar je pred Splošnim sodiščem v bistvu navajala Komisija, druge določbe Kadrovskih predpisov od člena 73, in sicer tiste, ki zajemajo priznanje družinske vezi s pokojnim uradnikom v Kadrovskih predpisih, upoštevajo za ugotovitev, ali za osebo „veljajo Kadrovski predpisi“.
Zato je treba za brate in sestre šteti, da zanje „veljajo Kadrovski predpisi“ za določitev pravnega sredstva, ki ga morajo uporabiti, kadar nameravajo zahtevati povrnitev nepremoženjske škode, ki jim je nastala zaradi smrti njihovega brata ali sestre uradnika, za katero naj bi bila po njihovem mnenju odgovorna institucija.
Glede sklicevanja Komisije v točki 22 sodbe Leussink (glej točko 47 zgoraj) je treba po eni strani poudariti, da se ne nanaša na dopustnost tožbe, ampak največ na njeno utemeljenost. To sklicevanje je torej v okviru preizkusa dopustnosti treba zavrniti. Po drugi strani je treba opozoriti, kot je poudarilo Sodišče v preveritveni sodbi (točka 45), da je to v sodbi Leussink priznalo, da odškodninska tožba, ki jo vložijo družinski člani uradnika na podlagi člena 178 Pogodbe EGS (postal člen 268 PDEU) in ki se nanaša na odškodnino za nepremoženjsko škodo, ki jim je nastala zaradi delovne nesreče, katere žrtev je bil ta uradnik, spada v okvir sporov v zvezi z javnimi uslužbenci. Kot je namreč Sodišče navedlo v točki 45 preveritvene sodbe, je to v točki 25 sodbe Leussink v zvezi s stroški uporabilo člen 70 svojega poslovnika v različici, ki je takrat veljala, v skladu s katerim stroške institucije v zadevah v zvezi z uradniki nosi zadevna institucija, saj je zadevna tožba, čeprav je bila vložena na podlagi člena 178 Pogodbe EGS, izhajala iz razmerja med uradnikom in institucijo, ki ji je pripadal.
Glede sklicevanja Komisije na dvojno odškodnino je treba poudariti, da se prav tako nanaša le na utemeljenost tožbe. Poleg tega v obravnavani zadevi ni mogoče govoriti o dvojni odškodnini za isto škodo, saj je nepremoženjska škoda, ki jo zatrjujeta brat in sestra Alessandra Missirja, njima lastna in se ne prekriva s škodo drugih družinskih članov.
Trditev Komisije, da je člen 73(2)(a) Kadrovskih predpisov določba, s katero naj bi bile v skladu s stališčem Sodišča, navedenim v točki 34 preveritvene sodbe, opredeljene kategorije oseb, ki so upravičene zahtevati dodatno odškodnino, „kadar je institucija odgovorna in dajatve, izplačane na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov, niso zadostne za zagotovitev polne povrnitve nastale škode“, je treba zavrniti iz teh razlogov.
Okoliščina, da lahko osebe iz člena 73(2)(a) Kadrovskih predpisov, in sicer zakonec in otroci pokojnega uradnika, ali če teh ni, njegovi drugi potomci ali, če teh ni, njegovi predniki na podlagi člena 270 PDEU zahtevajo dodatno odškodnino, če ocenijo, prvič, da izplačane dajatve ne kompenzirajo njihove škode v celoti in, drugič, da je uprava odgovorna za škodo, ki jim je nastala, nikakor ne pomeni, da morajo biti bratje in sestre, ki niso na padajočem seznamu iz člena 73 Kadrovskih predpisov in torej niso potencialni upravičenci do dajatev, ki se zagotavljajo iz naslova tega člena, vendar pa se nanje nanašajo druge določbe, prikrajšani za procesno možnost, da na podlagi člena 270 PDEU zahtevajo odškodnino za lastno škodo.
Kot je bilo že navedeno zgoraj, za brate in sestre „veljajo Kadrovski predpisi“ ravno zaradi njihove družinske vezi s pokojnim uradnikom.
Ugovor nedopustnosti, ki ga je Komisija zoper tožbo, ki sta jo vložila brat in sestra Alessandra Missirja, vložila zato, ker nimata procesnega upravičenja za uporabo pravnega sredstva po členu 270 PDEU, je torej treba zavrniti.
Zato je treba preučiti, ali so tožeče stranke svoj odškodninski zahtevek vložile v roku.
Dopustnost tožbe glede na rok
Komisija trdi, da je tožba nedopustna zaradi prepozne vložitve odškodninskega zahtevka, ki je bil vložen po razumnem roku. Nič naj ne bi preprečevalo, da Anne Jeanne Cécile Magdalena Maria Sintobin in brat ter sestra Alessandra Missirja vložita odškodninski zahtevek za nepremoženjsko škodo vsaj leta 2009, ko je bila vložena tožba v zadevi F‑50/09. Čas, ki je potekel v predhodni fazi v zadevi F‑50/09 – in med kasnejšimi sodnimi fazami tega postopka, ki obsegajo prvostopenjsko sodbo in vložitev pritožbe, ki je sledila – naj bi v veliki meri omogočil vložitev zahtevkov za povrnitev nepremoženjske škode, ki so bili kasneje vloženi v okviru te zadeve.
Tožeče stranke v stališču z dne 25. julija 2018 najprej poudarjajo, da naj bi Komisija ugovor nedopustnosti zaradi prepoznosti uveljavljala prepozno, to je 14. februarja 2018, kar je več kot pet let po izteku roka, določenega v členu 78(1) Poslovnika Sodišča za uslužbence, ki se je uporabljal ob začetku tega postopka. Ta ugovor nedopustnosti naj bi bil zato sam nedopusten. Ta prepozna vložitev ugovora nedopustnosti naj bi bila še toliko bolj neupravičena glede na to, da je Komisija 19. decembra 2012 v roku, ki ga nalaga člen 78(1) Poslovnika Sodišča za uslužbence, že uveljavljala drug ugovor nedopustnosti zaradi litispendence, čeprav so bile vse informacije že na voljo. Zastaranje naj bi bila procesna predpostavka, ki naj za razliko od procesnih rokov ne bi bila predpostavka javnega reda. Nanj se ni mogoče sklicevati v kateri koli fazi postopka. Tožeče stranke torej Splošnemu sodišču predlagajo, naj ugovor nedopustnosti, ki ga je Komisija uveljavljala 14. februarja 2018, razglasi za nedopusten.
Dalje, tožeče stranke trdijo, da so mati ter brat in sestra pokojnega uradnika vložili odškodninski zahtevek v razumnem roku.
Glede narave ugovora nedopustnosti, ki ga uveljavlja Komisija, je treba opozoriti, da je Sodišče presodilo, da v okviru sporov v zvezi z nepogodbeno odgovornostjo spoštovanje zastaralnega roka iz člena 46(1) Statuta Sodišča Evropske unije ni preizkušeno po uradni dolžnosti, temveč ga mora izpostaviti zadevna stranka (sodbe z dne 30. maja 1989, Roquette frères/Komisija,
20/88
,
EU:C:1989:221
, točka
; z dne 8. novembra 2012, Evropaïki Dynamiki/Komisija,
C‑469/11 P
,
EU:C:2012:705
, točka
, in z dne 14. junija 2016, Marchiani/Parlament,
C‑566/14 P
,
EU:C:2016:437
, točka
).
Ta sodna praksa Sodišča se smiselno uporablja za zastaranje, ki nastopi ob izteku razumnega roka, v katerem je treba v skladu s sodno prakso vložiti odškodninski zahtevek, ki temelji na Kadrovskih predpisih. Ker zastaralni rok vnaprej določene dolžine (pet let) ni predpostavka javnega reda, ker vpliva na subjektivno pravico zahtevati odškodnino za nastalo škodo in izpolnjuje funkcijo varstva strank (glej v tem smislu sodbo z dne 8. novembra 2012, Evropaïki Dynamiki/Komisija,
C‑469/11 P
,
EU:C:2012:705
, točke od 52 do 54), namreč enako, če ne celo
a fortiori
, velja za zastaralni rok, katerega dolžina ni vnaprej določena (razumni rok). V obeh primerih gre za enako zastaranje subjektivne pravice zahtevati odškodnino in enako funkcijo varstva strank.
Ker torej ugovor nedopustnosti, ki ga uveljavlja Komisija in ki se nanaša na nespoštovanje razumnega roka pri vložitvi odškodninskega zahtevka, ni vprašanje javnega reda, na katerega mora Splošno sodišče paziti po uradni dolžnosti, je treba predhodno obravnavati ugovor tožečih strank, da je bil ta ugovor nedopustnosti sam uveljavljan prepozno.
Tožeče stranke se v utemeljitev svojega ugovora prepoznosti ugovora nedopustnosti sklicujejo na člen 78(1) Poslovnika Sodišča za uslužbence, v različici, ki se je uporabljala leta 2012, ki določa:
„Stranka, ki predlaga, naj Sodišče za uslužbence odloči o nedopustnosti, nepristojnosti ali drugem procesnem vprašanju, ne da bi odločalo o zadevi po vsebini, predlog vloži z ločeno vlogo. Predlog za odločanje o nedopustnosti je treba predložiti v roku enega meseca od vročitve tožbe.“
Poudariti je treba, da se pogoj roka, ki se zahteva s to določbo, nanaša na poseben primer, v katerem je stranka Sodišču za uslužbence predlagala, naj odloči, ne da bi odločalo o zadevi po vsebini. Ta določba torej toženi stranki pred Sodiščem za uslužbence ni prepovedovala, da se sklicuje na prepozno vložitev tožbe – glede na okoliščine primera – šele v fazi odgovora na tožbo.
Poleg tega je treba ugotoviti, da čeprav se je člen 78 Poslovnika Sodišča za uslužbence uporabljal, ko je Komisija, namesto da bi vložila obrambo, leta 2012 na podlagi te določbe z ločenim aktom vložila ugovor nedopustnosti zaradi litispendence, iz člena 3 Uredbe 2016/1192 izhaja, da zadeve, ki so bile prenesene na Splošno sodišče, to še naprej obravnava v stanju, v kakršnem so 31. avgusta 2016, in v skladu s svojim poslovnikom.
V obravnavani zadevi je ob prenosu tožbe v zadevi F‑132/12 na Splošno sodišče postopek – ki se je ob tem, da ga Sodišče za uslužbence ni združilo z obravnavanjem po vsebini, nanašal na ugovor litispendence, ki je bil uveljavljan leta 2012 – ostal prekinjen v pričakovanju sodbe, izdane po vrnitvi zadeve v razsojanje.
Zato okoliščina, da je Komisija 19. decembra 2012 z ločenim aktom uveljavljala ugovor nedopustnosti zaradi litispendence, nikakor ni pomenila, da pred Splošnim sodiščem ne more uveljavljati ugovora nedopustnosti zaradi prepozne vložitve odškodninskega zahtevka v fazi obrambe.
V obravnavani zadevi se je Komisija sklicevala na prepozno vložitev odškodninskega zahtevka februarja 2018, ko se je postopek nadaljeval. V okoliščinah tega primera in ob upoštevanju procesnih specifičnosti zadeve in zlasti zaporednih prekinitev, uveljavljanje prepoznosti odškodninskega zahtevka februarja 2018, ki je bilo podano pred vložitvijo odgovora na tožbo, ni prepozno. Ker ugovor tožečih strank, ki se nanaša na prepoznost ugovora dopustnosti, ki ga je uveljavljala Komisija, ni utemeljen, je treba obravnavati ta ugovor nedopustnosti, ki se nanaša na prepoznost odškodninskega zahtevka.
V skladu z ustaljeno sodno prakso morajo uradniki ali uslužbenci v razumnem roku pri instituciji vložiti kakršen koli predlog za pridobitev odškodnine od Unije za škodo, za katero naj bi bila ta odgovorna, in to od takrat, ko so izvedeli za položaj, glede katerega se pritožujejo. Razumnost roka je treba presojati glede na posebne okoliščine vsake zadeve in zlasti glede na pomen spora za zadevno osebo, zapletenost zadeve in ravnanje zadevnih strank (sodba z dne 28. februarja 2013, Preveritev Arango Jaramillo in drugi/EIB,
C‑334/12 RX-II
,
EU:C:2013:134
, točka
; glej tudi sklep z dne 25. februarja 2014, Marcuccio/Komisija,
F‑118/11
,
EU:F:2014:23
, točka
in navedena sodna praksa).
Čeprav se petletni zastaralni rok, ki je za tožbo zaradi nepogodbene odgovornosti določen v členu 46 Statuta Sodišča Evropske unije, ne uporablja v sporih med Unijo in njenimi uslužbenci, je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso upoštevati primerjavo, ki jo ponuja ta rok, za presojo, ali je bil predlog vložen v razumnem roku (glej sklep z dne 25. februarja 2014, Marcuccio/Komisija,
F‑118/11
,
EU:F:2014:23
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru je bil odškodninski zahtevek vložen 17. septembra 2011, to je en dan manj kot pet let po umoru Alessandra Missirja. Poleg tega je treba poudariti, da – kot izhaja tako iz predhodnega postopka v tej zadevi kot iz postopkov, ki se bili vodeni prej od leta 2009 in ki so 2017 privedli do sodbe, izdane po vrnitvi zadeve v razsojanje – je pomen spora s človeškega, finančnega in pravnega vidika velik, podana pa je tudi dokajšnja kompleksnost zadeve oziroma je vsaj bila ob vložitvi odškodninskega zahtevka 17. septembra 2011. Nazadnje in v nasprotju s tem, kar predlaga Komisija, merilo za presojo morebitne prepoznosti odškodninskega zahtevka ni vprašanje, ali bi bil zahtevek lahko vložen prej, temveč, ali je bil ta zahtevek glede na vse okoliščine zadeve vložen v razumnem roku. Glede na vse okoliščine, povezane s kompleksnostjo zadeve in pomenom spora, je očitno, da odškodninski zahtevek ustreza temu merilu. Iz tega izhaja, da tožbe ni mogoče šteti za prepozno.
V teh okoliščinah je treba ugovor nedopustnosti, ki ga je vložila Komisija, zavrniti.
Utemeljenost
Predlog za povračilo nepremoženjske škode, ki jo je utrpela mati Alessandra Missirja
[
…
]
Kot so navedle stranke, je treba poudariti, da je bil položaj A. J. C. M. M. Sintobin, matere Alessandra Missirja, enak položaju Livia Missirja, očeta Alessandra Missirja, katerega nepremoženjska škoda, nastala zaradi umora njegovega sina, je bila predmet odškodnine v višini 50.000 EUR, ki jih je Splošno sodišče prisodilo v sodbi, izdani po vrnitvi zadeve v razsojanje.
V teh okoliščinah je treba na podlagi načel, ki jih je Splošno sodišče uporabilo v sodbi, izdani po vrnitvi zadeve v razsojanje (točki 204 in 205), in presoje
ex æquo et bono
škode, ki je nastala A. J. C. M. M. Sintobin, Komisiji naložiti solidarno plačilo zneska 50.000 EUR tej tožeči stranki za povrnitev nepremoženjske škode, ki jo je utrpela zaradi umora njenega sina in njen odškodninski zahtevek v preostalem zavrniti.
Predlog za povračilo nepremoženjske škode, ki je nastala bratu in sestri Alessandra Missirja
[
…
]
Ugotovljeno je bilo, da morata brat in sestra Alessandra Missirja, za katera ni resno sporno niti se ne izpodbija, da sta lahko psihično trpela zaradi smrti svojega brata, vsakršen odškodninski zahtevek v zvezi s tem procesno vložiti na podlagi Kadrovskih predpisov, potem pa po potrebi vložiti tožbo na podlagi člena 270 PDEU, in ne na podlagi člena 268 PDEU. Ob opredelitvi te procesne možnosti se zastavlja vprašanje, ali lahko brat in sestra Alessandra Missirja od Komisije pridobita odškodnino za svoje psihično trpljenje.
Komisija vsebinsko v zvezi s tem navaja določeno število ugovorov.
Komisija v bistvu trdi, da člen 73 Kadrovskih predpisov, kot ga razlaga sodna praksa, razmejuje krog oseb, ki lahko pridobijo povrnitev škode zaradi smrti uradnika. Zakonec, potomci in predniki jo lahko, ker so zajeti s členom 73 Kadrovskih predpisov. Bratje in sestre, ki jih ta ne zajema, naj je ne bi mogli.
Komisija ugotavlja, da vloga, ki jo imajo pravna načela, skupna državam članicam, v okviru uporabe Kadrovskih predpisov zajema zapolnitev morebitnih praznin, ki so posledica molka zakonodajalca. V tem primeru pa naj Kadrovski predpisi in njihov člen 73, kot ga uporablja sodna praksa, ne bi bili molčeči, temveč naj bi določali le osebe v tej določbi kot tiste, ki lahko pridobijo povrnitev nepremoženjske škode v primeru smrti uradnika. Komisija se v utemeljitev svojega stališča sklicuje na preveritveno sodbo (točki 33 in 34).
Komisija poleg tega navaja točke od 134 do 136 in 158 sodbe, izdane po vrnitvi zadeve v razsojanje, pri čemer se sklicuje na sodbo Leussink in sodbo z dne 9. septembra 1999, Lucaccioni/Komisija (C‑257/98 P, v nadaljevanju: sodba Lucaccioni), točke 191, 194, 195 in 201 sodbe, izdane po vrnitvi zadeve v razsojanje, in točko 22 sodbe Lucaccioni.
Komisija iz teh referenc sklepa, da je sodna praksa priznala pravico do povrnitve škode v primeru poškodb izključno pri „dodatni“ odškodnini za nepremoženjsko škodo glede na to, kar je OI že izplačal na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov.
Zato po mnenju Komisije, ker bratje in sestre pokojnega uradnika ne spadajo med osebe, na katere se ta določba nanaša, in torej ne morejo zahtevati „dodatne“ odškodnine – ker nimajo pravice do glavne odškodnine – nimajo nobene pravice do odškodnine iz naslova nepremoženjske škode.
Glede, najprej, sklicevanja na točki 33 in 34 preveritvene sodbe, je to očitno neustrezno.
Te točke se namreč nanašajo na pristojnost
rationae personae
Sodišča za uslužbence za odločanje o tožbah oseb, za katere veljajo Kadrovski predpisi. Sodišče je ugotovilo, da so za očeta in otroke veljali Kadrovski predpisi. Iz tega je sklepalo na pristojnost Sodišča za uslužbence. Šlo je torej za vprašanje opredelitve pristojnega sodišča, in ne za vsebinsko vprašanje, ki se obravnava v tej zadevi, in sicer, kdo lahko dobi odškodnino. Poleg tega Sodišče v točki 35 preveritvene sodbe poudarja, da vsebinskega vprašanja, ali imajo oče in otroci uradnika dejansko pravico do dajatev, ki jih zagotavljajo Kadrovski predpisi, ni mogoče upoštevati za ugotovitev pristojnosti Sodišča za uslužbence. Če bi bilo drugače, bi odločanje o pristojnosti predpostavljalo predhodno obravnavo utemeljenosti tožbe. Tako je treba zavrniti sklicevanje Komisije na točko 34 preveritvene sodbe v utemeljitev svoje trditve, da je s členom 73 Kadrovskih predpisov omejen krog oseb, ki imajo pravico do morebitne odškodnine.
Tudi sklicevanja, navedena v točki 131 zgoraj, je treba zavrniti, saj se nobeden od precedensov (zadeve Leussink, Lucaccioni, Missir Mamachi), na katere se sklicuje Komisija, ni nanašal na primer bratov in sester niti jih ni predvideval. Navedene sodbe so se nanašale le na prednike in potomce.
V sodbi, izdani po vrnitvi zadeve v razsojanje (točke od 131 do 136), je glede sodb Leussink in Lucaccioni navedeno:
„131.
Sodišče je bilo v zadevi, v kateri je bila izdana sodba [Leussink], pozvano, naj se izreče o vprašanju, ali je[, kot je trdila Komisija (točka 10 te sodbe)], kritje tveganj za nesrečo, ki je določeno v členu 73 Kadrovskih predpisov in v ureditvi, izčrpna odškodninska shema, ki je v primeru nesreče pri delu izključevala vsakršno drugo zahtevo iz naslova odškodnine, ki temelji na splošnih pravnih načelih. G. Leussink, njegova soproga in njuni štirje otroci so namreč vložili dodatni odškodninski zahtevek in navajali, da odškodnina, določena v členu 73 Kadrovskih predpisov, krije le ekonomske posledice nesreče, ne pa njihove nepremoženjske škode. Sodišče je v točki 11 sodbe najprej presodilo, da kritje, ki ga določa člen 73 Kadrovskih predpisov, temelji na splošni ureditvi prispevnega zavarovanja zoper tveganja nesreče pri opravljanju službe ali zunaj nje in da je bila pravica do dajatev neodvisna od povzročitelja nesreče in odgovornosti, ki jo je ta nosil. Potem je Sodišče v točki 13 te sodbe razsodilo, da ob neobstoju kakršne koli izrecne določbe v ureditvi, ki se nanaša na dodatne zahtevke zoper institucijo, iz nje ni mogoče izpeljati argumenta za izključitev pravice uradnika in upravičencev po njem, da zahtevajo dodatno odškodnino, kadar je institucija odgovorna za nesrečo v skladu s splošno pravno ureditvijo in dajatve iz ureditve Kadrovskih predpisov ne zadoščajo za zagotovitev polnega povračila nastale škode. […]
133.
V zvezi s sodbo [Lucaccioni] je Sodišče v točki 23 [te sodbe] potrdilo, da mora sodišče Unije dajatve, prejete na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov zaradi nesreče ali poklicne bolezni, upoštevati za namene ocene popravljive škode v okviru odškodninske tožbe, ki jo je uradnik vložil na podlagi napake, za katero bi lahko odgovarjala institucija delodajalka.
134.
Tako sta sodbi [Leussink in Lucaccioni] pojasnili razmerje med dajatvami, ki se prejmejo na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov zaradi nesreče ali poklicne bolezni, in odškodninskim režimom po splošni pravni ureditvi.
135.
Prvič, ureditev iz člena 73 Kadrovskih predpisov in splošna pravna ureditev sta dopolnilni, tako da je mogoče vložiti dodatni odškodninski zahtevek, kadar je institucija odgovorna za nesrečo po splošni pravni ureditvi, in dajatve, ki se izplačajo na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov, niso zadostne za zagotovitev polnega povračila nastale škode (sodba [Leussink], točka 13).
136.
Drugič, na podlagi tega načela je sodna praksa pojasnila tudi dejstvo, da je treba dajatve, prejete na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov zaradi nesreče ali poklicne bolezni, upoštevati pri oceni popravljive škode v okviru odškodninske tožbe, ki jo je uradnik vložil na podlagi napake, zaradi katere je mogoče uveljavljati odgovornost njegove institucije delodajalke. Če namreč ne bi bilo tako, bi šlo za dvojno odškodnino (sodba [Lucaccioni]).“
Iz zgoraj navedenega izhaja, da predmet sodb Leussink in Lucaccioni ni bila odločitev o zahtevku bratov in sester, ki ni bil predmet teh zadev, temveč zgolj odločitev o odškodninskem zahtevku uradnika in njegovega zakonca in otrok ter o razmerju med takim zahtevkom in pavšalno odškodnino, ki jo že zagotavlja člen 73 Kadrovskih predpisov. V tem omejenem okviru je treba razumeti sklicevanje Sodišča na „dodatnost“ odškodninskega zahtevka glede na zavarovalne dajatve iz člena 73 Kadrovskih predpisov.
Iz prej navedenih sodb torej ni mogoče sklepati, da brat ali sestra ne more uveljavljati povračljive nepremoženjske škode. Ker bratje in sestre niso na padajočem seznamu iz člena 73 Kadrovskih predpisov in torej iz te določbe ne morejo prejeti ničesar, njihov odškodninski zahtevek po definiciji ne more biti dodaten, temveč individualen. V teh sodbah ni bilo odločeno o možnosti takega zahtevka, ki ni bil predmet teh zadev.
Če bi se štelo, kot navaja Komisija, da so nameravale institucije z določitvijo seznama oseb, ki lahko prejmejo zavarovalne dajatve v primeru smrti uradnika zaradi nesreče, razmejiti osebe, za katere ocenjujejo, da jim morajo glede na okoliščine primera finančno odgovarjati v primeru odgovornosti za napako, je to konstrukcija, ki kot taka ne izhaja iz sodb Leussink in Lucaccioni.
Nato je treba preučiti točki 157 in 158 sodbe, izdane po vrnitvi zadeve v razsojanje, v katerih je Splošno sodišče navedlo:
„157.
V [zvezi z odškodninskimi zahtevki za nepremoženjsko škodo, ki je nastala štirim otrokom Alessandra Missirja in njegovemu očetu,] iz prvostopenjske sodbe […] izhaja, da […] je Komisija uveljavljala […] ugovor nedopustnosti […], ki v bistvu izhaja iz dejstva, da je […] člen 73 Kadrovskih predpisov izključeval možnost štirih otrok [Alessandra Missirja] in Livia Missirja, da vložijo odškodninski zahtevek za nepremoženjsko škodo. Komisija je namreč trdila […] da na podlagi [člena 73 Kadrovskih predpisov], štirje otroci Alessandra Missirja Mamachija nimajo pravice vložiti odškodninskega zahtevka za svojo nepremoženjsko škodo in […] da Livio Missir Mamachi ni med upravičenci iz tega člena.
158.
Ugovorov nedopustnosti, ki se nanašajo na zahtevke za povračilo nepremoženjske škode, ki so jo utrpeli Livio Missir in štirje otroci Alessandra Missirja, ni mogoče sprejeti. Po eni strani namreč zadošča ugotovitev, da je Sodišče v točki 34 preveritvene sodbe presodilo, da člen 73(2)(a) Kadrovskih predpisov izrecno določa ‚potomce‘ in ‚prednike‘ uradnika kot osebe, ki so lahko v primeru njegove smrti upravičene do dajatve, in da je zato tako za Livia Missirja kot štiri otroke Alessandra Missirja veljala ta določba. Po drugi strani je treba opozoriti, da sta v skladu z ustaljeno sodno prakso ureditev iz člena 73 Kadrovskih predpisov in splošna pravna ureditev dopolnilni, tako da je mogoče vložiti dodatni odškodninski zahtevek, če je institucija odgovorna in če dajatve, izplačane na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov, niso zadostne za zagotovitev polnega povračila nastale škode ([sodba Leussink], točka 13, in [sodba Lucaccioni], točka 22). Zato imajo glede na prej navedene preudarke družinski člani uradnika, na katere se nanaša člen 73 Kadrovskih predpisov, pravico vložiti dodatno tožbo, če ocenijo, da dajatve po Kadrovskih predpisih niso zadostne za zagotovitev polnega povračila njihove škode.“
Tudi v tem primeru je moralo sodišče Unije konkretno obravnavati le očeta in otroke uradnika. Ob sklicevanju na sodno prakso Leussink in Lucaccioni je opozorilo na možnost dodatne odškodnine v primeru odgovornosti uprave in kadar so zavarovalne dajatve nezadostne za zagotovitev polnega povračila škode, ki je nastala tem osebam. Za zadevne „družinske člane“ je „veljal člen 73 Kadrovskih predpisov.“ Sodba, izdana po vrnitvi zadeve v razsojanje, ne določa ničesar glede družinskih članov, na katere se člen 73 Kadrovskih predpisov ne nanaša, kar je vprašanje, ki Splošnemu sodišču ni bilo predloženo in torej ne omogoča napredka glede ugotovitve, podane v točki 140 zgoraj.
V zvezi s točko 194 sodbe, izdane po vrnitvi zadeve v razsojanje, glede katere Komisija navaja, da je Splošno sodišče v njej izrecno opozorilo na obstoj splošnega načela, ki zajema možnost, da se povrne nepremoženjska škoda, kadar ni deloma ali celoti krita z režimom, ki zagotavlja samodejno izplačilo dajatev, je treba poudariti, da ta vidik ne določa rešitve, ki se uporablja v primeru osebe, za katero ta ureditev ne velja, kot so v tem primeru bratje in sestre. To stališče se namreč omejuje na to, da določa, da „iz pravnih redov držav članic izhaja skupno splošno načelo, v skladu s katerim v okoliščinah, ki so podobne kot v [zadevi T‑401/11 P RENV RX], obstoj ureditve, ki zagotavlja samodejno plačilo dajatev upravičencem po pokojnem uradniku, ni ovira za to, da ti upravičenci, če menijo, da nastala škoda ni krita ali ni povsem krita na podlagi te ureditve, prejmejo tudi odškodnino za nepremoženjsko škodo v okviru tožbe pred nacionalnim sodiščem.“
V zvezi s točko 195 sodbe, izdane po vrnitvi zadeve v razsojanje, v kateri Splošno sodišče poudarja obstoj splošnega načela, ki je skupno pravom držav članic in ki izključuje dvojno odškodnino za nepremoženjsko škodo, je treba tako kot tožeče stranke poudariti, da v tem primeru ne gre za dvojno odškodnino za isto škodo, ker je nepremoženjska škoda, ki jo zatrjujeta brat in sestra Alessandra Missirja, njima lastna in ni predmet dajatev, ki jih določa člen 73 Kadrovskih predpisov.
Iz zgornjih preudarkov izhaja, da v nasprotju s tem, kar trdi Komisija, ni mogoče šteti, da člen 73 Kadrovskih predpisov, kot ga razlaga sodna praksa, nasprotuje temu, da bratje in sestre uradnika, ki je umrl zaradi napake Unije, glede na okoliščine primera dobijo odškodnino za lastno nepremoženjsko škodo, ki jim je nastala zaradi te smrti.
Ker odgovor na to vprašanje v pravu Unije ni določen, je treba poudariti, da iz pravnih ureditev držav članic izhaja skupno splošno načelo, da v podobnih okoliščinah, kot so v tem primeru, nacionalno sodišče prizna pravico bratov in sester pokojnega delavca, da glede na okoliščine primera zahtevajo odškodnino za nepremoženjsko škodo, ki jim je nastala zaradi te smrti.
V teh okoliščinah je treba ugotoviti ne le, da Komisija napačno trdi, da člen 73 Kadrovskih predpisov, kot je razložen v sodni praksi, nasprotuje temu, da bi bratje in sestre pokojnega uradnika glede na okoliščine primera lahko dobili odškodnino za nepremoženjsko škodo, ki jim je nastala zaradi te smrti, temveč da iz splošnih načel, ki so skupna pravnim ureditvam držav članic, izhaja, da lahko bratje in sestre osebe, katerih smrt je povzročila tretja oseba, po potrebi od nje dosežejo povrnitev njihove nepremoženjske škode.
Glede pogojev za to povračilo tožeče stranke v bistvu trdijo, da ugotovitve, ki jih je Splošno sodišče že podalo v sodbi, izdani po vrnitvi zadeve v razsojanje, glede napake, vzročne zveze in nepremoženjske škode v veliki meri veljajo za zahtevke brata in sestre pokojnega uradnika ter da v tem primeru ne bi bilo nobene dvojne odškodnine.
Komisija stališču tožečih strank nasprotuje. Kar zadeva vzročno zvezo med kršitvijo obveznosti zaščite uradnika in škodo, je treba ob upoštevanju dejstva, da bratje in sestre niso v enakem razmerju do pokojnika kot predniki in potomci, dati prednost teoriji adekvatne vzročnosti pred teorijo enakosti pogojev. Tožeče stranke pa niso dokazale adekvatne vzročnosti.
V vsakem primeru bi, tudi če bi se uporabila teorija enakosti pogojev, ostalo dejstvo, da je zatrjevana nepremoženjska škoda dovolj „oddaljena“ od napake, ki je bila storjena, tako da izključuje vsakršno odškodnino. Šlo naj bi za posredno škodo, ki je ni mogoče naložiti Komisiji kot takojšnjo in neposredno posledico kršitve specifične obveznosti zaščite uradnika.
Poleg tega naj ne bi bilo mogoče šteti, da obstaja splošno načelo, ki je skupno pravnim ureditvam držav članic in ki določa obstoj domneve nepremoženjske škode v primeru smrti brata ali sestre.
Tožeče stranke zavračajo stališče Komisije z ugotovitvijo, da je bilo razmerje med teorijama adekvatne vzročnosti in enakosti pogojev upoštevno le za namene vzpostavitve odgovornosti Komisije za smrt Alessandra Missirja, kar naj v tem primeru ne bi bilo več upoštevno, in nikakor ne za namene vzpostavitve zveze med to smrtjo in nepremoženjsko škodo, ki je zato nastala bližnjim pokojnega uradnika, katerih nepremoženjska škoda naj bi se štela za
in re ipsa
.
Ugotoviti je treba, da preučitev razlogovanja sodišča Unije v prvostopenjski sodbi in v sodbi, izdani po vrnitvi zadeve v razsojanje, v bistvu potrjuje stališče tožečih strank.
Opozoriti je treba, da je v prvostopenjski sodbi Sodišče za uslužbence presodilo, da je Komisija s svojimi krivdnimi neizpolnitvami obveznosti zagotoviti zaščito Alessandra Missirja storila napako, zaradi katere odgovarja (prvostopenjska sodba, točka 176, in sodba, izdana po vrnitvi zadeve v razsojanje, točka 9).
Vzročno zvezo med to napako in umorom uradnika je Sodišče za uslužbence štelo za podano (prvostopenjska sodba, točke od 182 do 190). Komisija zoper prvostopenjsko sodbo ni vložila pritožbe. Splošno sodišče je v sodbi, izdani po vrnitvi zadeve v razsojanje, (točka 63, šesti stavek) poleg tega poudarilo, da Komisija ni izpodbijala presoje Sodišča za uslužbence v zvezi s tem.
Vendar kot pravilno poudarjajo tožeče stranke, je bila razprava o razmerju med teorijama enakosti pogojev in adekvatne vzročnosti (prvostopenjska sodba, točke od 178 do 190, in sodba, izdana po vrnitvi zadeve v razsojanje, točka 63, tretji stavek, in točke od 64 do 95) vodena izključno zaradi ugotovitve, ali je bila Komisija, ki očitno ni bila avtor umora, vseeno lahko razglašena za odgovorno, drugače povedano, ali je za napako Komisije mogoče šteti, da je povzročila smrt Alessandra Missirja. Če bi bil odgovor nikalen, Komisija ne bi bila odgovorna za nič. V primeru pritrdilnega odgovora, kot ga je ugotovilo sodišče Unije, pa je bila vsaj delno odgovorna za to smrt.
Ko je Sodišče za uslužbence ugotovilo to vzročno zvezo – na podlagi teorije enakosti pogojev in brez napačne uporabe prava, kot je Splošno sodišče izrecno poudarilo v točkah 79 in 80 sodbe, izdane po vrnitvi zadeve v razsojanje – je Sodišče za uslužbence presodilo, da mu za ugotovitev preostaja še delež odgovornosti morilca za nastanek škod (prvostopenjska sodba, točka 191, in sodba, izdana po vrnitvi zadeve v razsojanje, točka 9).
V tem okviru je Sodišče za uslužbence ocenilo, da je treba Komisiji pripisati odgovornost za 40 % nastalih škod (prvostopenjska sodba, točka 197, in sodba, izdana po vrnitvi zadeve v razsojanje, točka 10).
To rešitev deljene odgovornosti, ki so jo tožeče stranke v pritožbi izpodbijale, in zahtevale, da se Komisija ugotovi za solidarno odgovorno skupaj z morilcem, je Splošno sodišče zavrnilo in glede tega ugodilo pritožbi ter ugotovilo solidarno odgovornost Komisije (torej za 100 % škode) (sodba, izdana po vrnitvi zadeve v razsojanje, točke od 96 do 119).
Splošno sodišče je ugotovilo to solidarno odgovornost Komisije na podlagi splošnega načela, skupnega državam članicam, v skladu s katerim v okoliščinah, ki so podobne tem v obravnavani zadevi, nacionalno sodišče ugotovi solidarno odgovornost sostorilcev za isto škodo, pri čemer se šteje za pravično, da oškodovancu po eni strani ni treba določiti deleža škode, za katerega je odgovoren posamezen sostorilec, in po drugi strani ne nosi tveganja, da bo oseba, zoper katero je sprožil postopek, insolventna (sodba, izdana po vrnitvi zadeve v razsojanje, točka 118).
Poudariti je treba, prvič, da odgovornost Komisije za umor, ki je bila ugotovljena v odločbi, ki je postala pravnomočna, ni sporna (glej točko 155 zgoraj), in drugič, da načelo solidarne odgovornosti Komisije za škodo, ki izhaja iz tega umora, ni nikakor sporna niti to ne bi bilo razumno.
V teh okoliščinah je treba ugovor Komisije […], da je treba adekvatni vzročnosti dati prednost pred enakostjo pogojev, zavrniti, saj se lahko dokončna ugotovitev sodišča Unije o vzročni zvezi med napako Komisije in umorom Alessandra Missirja v celoti prenese na ta primer.
Edini razlikovalni element med obravnavanim primerom in zadevo F‑50/09 je po sprejetju te dokončne ugotovitve to, da tožeče stranke niso otroci ali starši pokojnega uradnika, temveč njegova brat in sestra.
Bilo pa je že ugotovljeno, da člen 73 Kadrovskih predpisov, kot ga razlaga sodna praksa, ni vsebinska omejitev, ki brate in sestre izključuje iz možnosti pridobitve odškodnine (glej točko 145 zgoraj), in da ob nerazrešitvi tega vprašanja v pravu Unije pravica bratov in sester, da po potrebi zahtevajo odškodnino za nepremoženjsko škodo zaradi izgube svojega brata, izhaja iz splošnih načel, skupnih državam članicam (glej točko 146 zgoraj).
Iz istih razlogov je treba zavrniti argumente Komisije […], v skladu s katerimi naj bi bila nepremoženjska škoda, ki je nastala bratom in sestram, preveč oddaljena oziroma naj bi bila le posledica, ki ne daje pravice do odškodnine. Okoliščina, da je nepremoženjska škoda za brate in sestre enaka tudi škodi, ki jo imajo starši in otroci pokojnika, in sicer je posredna nepremoženjska škoda v primerjavi z neposredno škodo, ki jo je utrpel pokojni uradnik, to je izguba življenja, v ničemer ne spremeni dejstva, da je ta nepremoženjska škoda v skladu s splošnimi načeli, ki so skupna državam članicam, priznana za popravljivo.
Prej navedene ugotovitve se ne izpodbijejo s preudarki Komisije o obsegu točke 198 sodbe, izdane po vrnitvi zadeve v razsojanje, […] ker ‑ kot je bilo že navedeno ‑ Splošnemu sodišču v sodbi, izdani po vrnitvi zadeve v razsojanje, ni bilo predloženo vprašanje povrnitve nepremoženjske škode bratov in sester.
Glede stališča Komisije, da ni mogoče šteti, da obstaja splošno načelo, ki ga priznavajo države članice in ki vzpostavlja domnevo nepremoženjske škode v primeru smrti brata ali sestre […], zadošča ugotovitev, da se tožeče stranke niso zadovoljile z uveljavljanjem obstoja domneve nepremoženjske škode, nastale bratom in sestram, temveč so navajali posebne preudarke zaradi dokaza obstoja in intenzivnosti nepremoženjske škode glede brata in sestre Alessandra Missirja.
Tako so tožeče stranke navedle še posebej dramatične okoliščine smrti Alessandra Missirja in velike bojazni družine za prihodnost otrok (stran 7, zadnji odstavek, zahtevka z dne 17. septembra 2011 in stran 9, drugi odstavek, predhodnega upravnega ugovora) ter so v isti smeri navajali „nepravično bolečino in trpljenje, ki izhaja iz izgube njihovega brata v tako tragičnih in okrutnih okoliščinah“, ter se sklicevali na edinstvene okoliščine tega primera in posebej grozljivo in tragično naravo zadeve.
Poleg teh preudarkov, ki so bratu in sestri pokojnega uradnika dejansko lahko povzročile psihično trpljenje neobičajne intenzivnosti, tožeče stranke niso predložile dokaza o obstoju čustvenih vezi med tem uradnikom in njegovima bratom in sestro, ki bi presegale običajne čustvene vezi med odraslimi brati in sestrami, ki imajo samostojno življenje.
Dokaze, ki so jih tožeče stranke predložile v fazi replike in ki se nanašajo na psihološko in psihiatrično zdravljenje brata in sestre Alessandra Missirja, je treba zavreči kot prepozne na podlagi člena 85(2) Poslovnika.
Glede določitve zneska nepremoženjske škode je treba opozoriti, da sodišče Unije določi ta znesek
ex æquo et bono
(glej v tem smislu sodbo z dne 5. junija 1980, Oberthür/Komisija,
24/79
,
EU:C:1980:145
, točka
), pri čemer izpostavi merila, ki jih je v ta namen upoštevalo (glej v tem smislu sodbe z dne 14. maja 1998, Svet/de Nil in Impens,
C‑259/96 P
,
EU:C:1998:224
, točki
in
; sodbo Lucaccioni, točka 35, ter sodbo z dne 6. junija 2006, Girardot/Komisija,
T‑10/02
,
EU:T:2006:148
, točka
).
Ob upoštevanju dejanskega stanja obravnavane zadeve in zlasti posebej dramatičnih okoliščin smrti Alessandra Missirja, opisanih v točki 2 sodbe, izdane v pritožbenem postopku, elementov, navedenih v točki 168 zgoraj, nespornega obstoja čustvenih vezi običajne intenzitete med odraslimi brati in sestrami, ki imajo samostojno življenje, in glede na načela, razdelana v točkah 146, 147 in 164 zgoraj, je treba Komisiji solidarno naložiti, naj bratu in sestri Alessandra Missirja za povrnitev nepremoženjske škode, ki sta jo utrpela zaradi njegove smrti, plača znesek, ki je
ex æquo et bono
ocenjen na 10.000 EUR vsakemu.
[…]
Sklepna ugotovitev
Iz vseh prej navedenih preudarkov izhaja, da je treba Komisiji solidarno naložiti, da iz naslova povrnitve njihove nepremoženjske škode, utrpele zaradi smrti Alessandra Missirja, plača znesek 50.000 EUR materi pokojnega uradnika, A. J. C. M. M. Sintobin, ter znesek 10.000 EUR bratu in 10.000 EUR sestri pokojnega uradnika, in sicer Stefanu Missirju in Marii Letizii Missir, skupaj z obrestmi, ter da se tožba v preostalem zavrne.
Stroški
[…]

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat)
razsodilo:

1.
Postopek s predlogi, naj se Evropski komisiji zaradi povrnitve nepremoženjske škode naloži plačilo zneska 463.050 EUR vsakemu upravičencu po Alessandru Missirju Mamachiju di Lusignanu, znesek 574.000 EUR istim upravičencem in znesek 308.700 EUR upravičencem po Liviu Missirju Mamachiju di Lusignanu, se ustavi.

2.
Komisiji se solidarno naloži plačilo zneska 50.000 EUR Anne Jeanne Cécile Magdaleni Marii Sintobin iz naslova nepremoženjske škode, ki jo je utrpela.

3.
Komisiji se solidarno naloži plačilo zneska 10.000 EUR Marii Letizii Missir Mamachi di Lusignano iz naslova nepremoženjske škode, ki jo je utrpela.

4.
Komisiji se solidarno naloži plačilo zneska 10.000 EUR Stefanu Missirju Mamachiju di Lusignanu iz naslova nepremoženjske škode, ki jo je utrpel.

5.
Na odškodnine iz točk od 2 do 4 tega izreka tečejo zamudne obresti od izreka te sodbe do celotnega plačila po obrestni meri, ki jo Evropska centralna banka (ECB) določi za svoje operacije glavnega refinanciranja, povečani za dve odstotni točki.

6.
V preostalem se tožba zavrne.

7.
Komisiji se naloži plačilo stroškov.

Collins
Barents
Passer
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 20. novembra 2019.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: italijanščina.
(
)	Seznam drugih tožečih strank je priložen le k različici, ki je vročena strankam.
(
)	Navedene so le točke te sodbe, za katere Splošno sodišče meni, da je njihova objava koristna.