CELEX: 62020CJ0354
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Prejudicinio sprendimo priėmimo skubos tvarka procedūra
Policijos ir teismų bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose
Europos arešto orderis
Pagrindų sprendimas 2002/584/TVR
1 straipsnio 3 dalis
6 straipsnio 1 dalis
Perdavimo tarp valstybių narių tvarka
Vykdymo sąlygos
Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija
47 straipsnio antra pastraipa
Teisė, kad bylą išnagrinėtų nepriklausomas ir nešališkas teismas
Sisteminiai arba bendri trūkumai
Sąvoka „išduodančioji teisminė institucija“
Atsižvelgimas į pokyčius išdavus atitinkamą Europos arešto orderį
Vykdančiosios teisminės institucijos pareiga konkrečiai ir tiksliai patikrinti, ar yra rimtų ir pagrįstų priežasčių manyti, kad suinteresuotajam asmeniui jį perdavus kils realus pavojus, kad bus pažeista jo teisė į teisingą bylos nagrinėjimą

Prašymai priimti prejudicinį sprendimą pateikti dėl ESS 19 straipsnio 1 dalies, Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsnio antros pastraipos ir 2002 m. birželio 13 d. Tarybos pagrindų sprendimo 2002/584/TVR dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos (OL L 190, 2002, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 34), iš dalies pakeisto 2009 m. vasario 26 d. Tarybos pamatiniu sprendimu 2009/299/TVR (OL L 81, 2009, p. 24) (toliau – Pagrindų sprendimas 2002/584), išaiškinimo.
Šie prašymai pateikti Nyderlanduose vykdant du Europos arešto orderius: 2015 m. rugpjūčio 31 d.
Sąd Okręgowy  w Poznaniu
(Poznanės apygardos teismas, Lenkija) išduotą orderį dėl L baudžiamojo persekiojimo (byla C‑354/20 PPU) ir 2015 m. gegužės 26 d.
Sąd Okręgowy w Sieradzu
(Seradzo apygardos teismas, Lenkija) išduotą orderį siekiant įvykdyti P paskirtą laisvės atėmimo bausmę (byla C‑412/20 PPU).

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisė
Pagrindų sprendimo 2002/584 5, 6 ir 10 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
„(5)      [Europos] Sąjungos siekis tapti laisvės, saugumo ir teisingumo erdve reikalauja panaikinti ekstradiciją tarp valstybių narių ir pakeisti ją perdavimo sistema tarp teisminių institucijų. Be to, pradėjus taikyti naują [supaprastintą] nuteistų ar įtariamų asmenų perdavimo sistemą vykdant baudžiamuosius nuosprendžius ar traukiant baudžiamojon atsakomybėn [ar baudžiamąjį persekiojimą], galima panaikinti dabartinės ekstradicijos tvarkos sudėtingumą ir jai būdingas vilkinimo tendencijas. Tradiciniai iki šiol egzistavę valstybių narių bendradarbiavimo santykiai laisvės, saugumo ir teisingumo erdvėje turėtų būti pakeisti teismo sprendimų baudžiamosiose bylose laisvo judėjimo sistema, taikoma ir ikiteisminiams [tarpiniams], ir galutiniams sprendimams.
(6)      Šiame pagrindų sprendime numatytas Europos arešto orderis baudžiamosios teisės srityje yra pirmoji konkreti priemonė, įgyvendinanti abipusio pripažinimo principą, kurį Europos Vadovų Taryba pavadino teisminio bendradarbiavimo „kertiniu akmeniu“.
<...>
(10)      Europos arešto orderio mechanizmas remiasi aukštu valstybių narių tarpusavio pasitikėjimu. Jo įgyvendinimą galima sustabdyti tik tuo atveju, jei viena iš valstybių narių sunkiai ir nuolat pažeidinėja [ESS] 6 straipsnio 1 dalyje išdėstytus principus, Tarybos nustatytus [kai šie pažeidimai nustatyti Europos Sąjungos Tarybos] pagal [ESS] 7 straipsnio 1 dalį, ir dėl to atsiranda [ESS] 7 straipsnio 2 dalyje nurodytos pasekmės.“
Šio pagrindų sprendimo 1 straipsnyje „Europos arešto orderio apibrėžimas ir įpareigojimas jį vykdyti“ numatyta:
„1. Europos arešto orderis yra teisminis sprendimas, kurį išduoda [priima] valstybė narė, kad kita valstybė narė areštuotų [suimtų] ir perduotų prašomą perduoti asmenį, siekiant patraukti baudžiamojon atsakomybėn arba vykdyti laisvės atėmimo bausmę [siekiant vykdyti baudžiamąjį persekiojimą arba laisvės atėmimo bausmę], arba sprendimą dėl įkalinimo.
2. Valstybės narės vykdo Europos arešto orderį, remdamosi tarpusavio pripažinimo principu ir vadovaudamosi šio pagrindų sprendimo nuostatomis.
3. Šis pagrindų sprendimas nekeičia pareigos gerbti pagrindines teises ir pagrindinius teisinius principus, įtvirtintus [ESS] 6 straipsnyje.“
Minėto pagrindų sprendimo 3, 4 ir 4a straipsniuose nurodyti Europos arešto orderio privalomojo ir neprivalomojo nevykdymo pagrindai.
To paties pagrindų sprendimo 6 straipsnyje „Kompetentingų teisminių institucijų nustatymas“ nurodyta:
„1. Išduodančioji teisminė institucija ‐ tai išduodančiosios valstybės narės teisminė institucija, kuri pagal tos valstybės teisę yra kompetentinga išduoti Europos arešto orderį.
2. Vykdančioji teisminė institucija ‐ tai vykdančiosios valstybės narės teisminė institucija, kuri pagal tos valstybės teisę yra kompetentinga vykdyti Europos arešto orderį.
3. Kiekviena valstybė narė Tarybos Generaliniam sekretoriatui praneša [apie] kompetentingą pagal jos teisę teisminę instituciją.“
Pagrindų sprendimo 2002/584 15 straipsnyje „Perdavimo sprendimas“ nustatyta:
„1. Vykdančioji teisminė institucija, laikydamasi šiame pamatiniame [pagrindų] sprendime nustatytų terminų ir sąlygų, nusprendžia, ar asmuo turi būti perduotas.
2. Jei vykdančioji teisminė institucija mano, kad išduodančiosios valstybės narės praneštos informacijos nepakanka sprendimui dėl perdavimo priimti, ji paprašo skubiai pateikti būtiną papildomą informaciją, ypač susijusią su 3–5 ir 8 straipsniais, ir, atsižvelgdama į tai, kad reikia laikytis 17 straipsnyje nustatytų terminų, gali nustatyti terminą, iki kurio ji turi gauti tokią informaciją.
3. Išduodančioji teisminė institucija gali bet kuriuo metu vykdančiajai teisminei institucijai nusiųsti bet kokią papildomą naudingą informaciją.“

Nyderlandų teisė
Pagrindų sprendimas 2002/584 buvo perkeltas į Nyderlandų teisę 2004 m. balandžio 29 d.
Wet tot implementatie van het kaderbesluit van de Raad van de Europese Unie betreffende het Europees aanhoudingsbevel en de procedures van overlevering tussen de lidstaten van de Europese Unie
(Įstatymas dėl Europos Sąjungos Tarybos pagrindų sprendimo dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos įgyvendinimo) (
Stb
., Nr. 195, 2004), kuris paskutinį kartą iš dalies pakeistas 2017 m. vasario 22 d. įstatymu (
Stb
., Nr. 82, 2017).

Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai

Byla
C
‑
54/20 PPU
2020 m. vasario 7 d.
officier van justitie
(prokuratūros atstovas, Nyderlandai) kreipėsi į
Rechtbank Amsterdam
(Amsterdamo apylinkės teismas, Nyderlandai) su prašymu vykdyti 2015 m. rugpjūčio 31 d.
Sąd Okręgowy w Poznaniu
(Poznanės apygardos teismas) išduotą Europos arešto orderį.
Šiuo Europos arešto orderiu siekiama, kad būtų suimtas ir perduotas nuolatinės ar įprastinės gyvenamosios vietos Nyderlanduose neturintis Lenkijos pilietis L, siekiant vykdyti baudžiamąjį persekiojimą už prekybą narkotikais ir padirbto asmens tapatybės dokumento turėjimą.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas 2020 m. kovo 10 d. viešame teismo posėdyje išnagrinėjo prašymą vykdyti minėtą Europos arešto orderį. Tų pačių metų kovo 24 d. jis priėmė tarpinį sprendimą, juo sustabdė bylos nagrinėjimą, kad L ir prokuratūra galėtų pateikti informacijos apie naujausius pokyčius Lenkijoje, susijusius su teisinės valstybės principo įgyvendinimu, taip pat apie dėl jų atsiradusias pasekmes, kiek tai susiję su šio teismo pareigomis, kylančiomis iš 2018 m. liepos 25 d. Sprendimo
Minister for Justice and Equality (Teismų sistemos trūkumai)
(C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586).
2020 m. birželio 12 d. viešame posėdyje, surengtame po to, kai L ir prokuratūra pateikė pastabas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas priėmė naują tarpinį sprendimą, juo paprašė prokuratūros pateikti tam tikrus klausimus aptariamą Europos arešto orderį išdavusiai teisminei institucijai. Tų pačių metų birželio 25 d. ir liepos 7 d. ši teisminė institucija atsakė į pateiktus klausimus, išskyrus klausimus, susijusius su
Sąd Najwyższy (Izba Dyscyplinarna)
(Aukščiausiojo Teismo drausmės bylų kolegija, Lenkija), dėl kurių ji nurodė, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi tiesiogiai kreiptis į
Sąd Najwyższy
(Aukščiausiasis Teismas).
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prašymu prokuratūra dar kartą pateikė klausimą dėl
Sąd Najwyższy
(Aukščiausiasis Teismas) aptariamą Europos arešto orderį išdavusiai teisminei institucijai, taip pat per
Eurojust
pačiam
Sąd Najwyższy
(Aukščiausiasis Teismas), tačiau į jį nebuvo atsakyta.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo kelis naujausius pokyčius, dėl kurių jam kyla abejonių dėl Lenkijos teisminės valdžios nepriklausomumo, įskaitant:
–        2019 m. lapkričio 19 d. Sprendimą
A. K. ir kt.
(Aukščiausiojo Teismo drausmės bylų kolegijos nepriklausomumas)
(C‑585/18, C‑624/18 ir C‑625/18, EU:C:2019:982) ir 2020 m. kovo 26 d. Sprendimą
Miasto Łowicz ir Prokurator Generalny
(C‑558/18 ir C‑563/18, EU:C:2020:234),
–        2019 m. gruodžio 5 d.
Sąd Najwyższy – Izba Pracy i Ubezpieczeń Społecznych
(Aukščiausiojo Teismo darbo ir socialinio draudimo bylų kolegija) sprendimą, kuriame šis teismas, nagrinėdamas ginčą, dėl kurio buvo pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą byloje C‑585/18, nusprendė, kad dabartinės sudėties
Krajowa Rada Sądownictwa
(Nacionalinė teismų taryba, Lenkija) nėra nešališka ir nuo įstatymų leidžiamosios ir vykdomosios valdžių nepriklausoma institucija,
–        Europos Komisijos Lenkijos Respublikai pareikštą ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo (byla C‑791/19) ir 2020 m. balandžio 8 d. Teisingumo Teismo nutartį
Komisija / Lenkija
(C‑791/19 R, EU:C:2020:277),
–        2019 m. gruodžio 20 d. Lenkijos Respublikos priimtą naują įstatymą dėl teismų sistemos, kuris įsigaliojo 2020 m. vasario 14 d. ir kuriuo remdamasi Komisija tų pačių metų balandžio 29 d. pradėjo pažeidimo nagrinėjimo procedūrą ir išsiuntė šiai valstybei oficialų pranešimą dėl šio naujo įstatymo, ir
–        2020 m. birželio 9 d.
Sąd Najwyższy (Izba Dyscyplinarna)
(Aukščiausiojo Teismo drausmės bylų kolegija) surengtą posėdį dėl Lenkijos teisėjo imuniteto nuo baudžiamosios atsakomybės atšaukimo ir sprendimo paskelbimo tą pačią dieną.
Remdamasis, be kita ko, šiomis naujomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad Lenkijos teismų, įskaitant teisminę instituciją, kuri išdavė pagrindinėje byloje nagrinėjamą Europos arešto orderį, nepriklausomumas nėra užtikrintas. Iš tiesų, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, kyla pavojus, kad Lenkijos teisėjams gali būti taikoma drausminė procedūra institucijoje, kurios nepriklausomumas nėra užtikrintas, be kita ko, tuo atveju, jei šie teisėjai patikrintų, ar teisėjas arba teismas laikosi Sąjungos teisėje reikalaujamų nepriklausomumo garantijų.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, kyla klausimas, ar pagal Sąjungos teisę vykdančiajai teisminei institucijai draudžiama vykdyti Europos arešto orderį, išduotą išduodančiosios teisminės institucijos, kurios nepriklausomumas nebeužtikrinamas, atsižvelgiant į pokyčius, įvykusius išdavus šį arešto orderį.
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad iš 2019 m. gegužės 27 d. Sprendimo
OG ir PI (Liubeko ir Cvikau prokuratūros)
(C‑508/18 ir C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456, 74 punktas) matyti, kad net jei Europos arešto orderį išduodančioji institucija yra teisėjas arba teismas, ši institucija turi galėti užtikrinti vykdančiąją teisminę instituciją, kad ji nepriklausomai atlieka savo funkcijas, susijusias su arešto orderio išdavimu. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, Europos arešto orderį išdavęs teismas turi ir toliau laikytis šio reikalavimo net jį išdavus, nes jam gali tekti vykdyti užduotis, neatsiejamai susijusias su Europos arešto orderio išdavimu, kaip antai pateikti papildomą informaciją, kaip tai suprantama pagal Pagrindų sprendimo 2002/584 15 straipsnio 2 ir 3 dalis, arba garantiją dėl perduoto asmens kalinimo ar priėmimo sąlygų. Vis dėlto Teisingumo Teismas dar nėra nagrinėjęs klausimo, ar vykdančioji teisminė institucija turi vykdyti išduodančiosios teisminės institucijos, kuri nebeatitinka veiksmingos teisminės gynybos reikalavimų, išduotą Europos arešto orderį.
Jeigu į pirmąjį prejudicinį klausimą būtų atsakyta neigiamai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad iš šio sprendimo 14 punkte nurodytų naujausių pokyčių matyti, jog yra sisteminių ir bendrų trūkumų, susijusių su Lenkijos teisminės valdžios nepriklausomumu, todėl kiekvieno asmens, privalančio atvykti į Lenkijos teismą, teisė į nepriklausomą teismą nebeužtikrinama. Taigi kyla klausimas, ar vien tokios išvados pakanka Europos arešto orderio nevykdymui pateisinti, nesant reikalo nagrinėti asmens, dėl kurio išduotas toks arešto orderis, asmeninės padėties, kaip to reikalaujama 2018 m. liepos 25 d. Sprendime
Minister for Justice and Equality (Teismų sistemos trūkumai)
(C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 79 punktas).
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, į šį klausimą reikia atsakyti teigiamai, nepaisant šio sprendimo, kuris iš tiesų nesusijęs su atvejais, kai teisminės valdžios nepriklausomumo sisteminiai ir bendri trūkumai yra tokie, kad išduodančiosios valstybės narės teisės aktai nebeužtikrina šio nepriklausomumo.
Jeigu į antrąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad nors pagrindinėje byloje nagrinėjamą Europos arešto orderį išdavusiai teisminei institucijai pateiktas klausimas dėl
Sąd Najwyższy (Izba Dyscyplinarna)
(Aukščiausiojo Teismo drausmės bylų kolegija) liko neatsakytas, iš kitų šaltinių jis žino, kad ši institucija ir toliau nagrinėjo bylas, susijusias su Lenkijos teisėjais, net ir po to, kai Teisingumo Teismas priėmė 2020 m. balandžio 8 d. Nutartį
Komisija / Lenkija
(C‑791/19 R, EU:C:2020:277). Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar šios išvados pakanka, kad būtų pripažinta, jog yra rimtų ir pagrįstų priežasčių manyti, kad asmeniui, dėl kurio išduotas Europos arešto orderis, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kils realus pavojus, kad bus pažeista jo pagrindinė teisė į teisingą bylos nagrinėjimą, net jeigu jo asmeninė padėtis, baudžiamųjų veikų, už kurias pradėtas jo baudžiamasis persekiojimas, pobūdis ir arešto orderio išdavimo faktinės aplinkybės neleidžia daryti prielaidos, kad vykdomoji arba įstatymų leidžiamoji valdžia darys spaudimą išdavusios valstybės narės teismams, siekdamos paveikti prieš šį asmenį pradėtos baudžiamosios bylos nagrinėjimą. Šio teismo teigimu, atsakymas į šį klausimą taip pat turėtų būti teigiamas.
Šiomis aplinkybėmis
Rechtbank Amsterdam
(Amsterdamo apylinkės teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar, vadovaujantis Pagrindų sprendimu [2002/584], ESS 19 straipsnio 1 dalies antra pastraipa ir (arba) Chartijos 47 straipsnio antra pastraipa, vykdančiajai teisminei institucijai draudžiama vykdyti teismo išduotą [Europos arešto orderį], jei išdavusios valstybės narės teisės aktai išdavus šį [Europos arešto orderį] buvo pakeisti taip, kad teismas nebeatitinka veiksmingos teisminės gynybos reikalavimų, nes šiais teisės aktais nebeužtikrinamas jo nepriklausomumas?
2.      Ar, vadovaujantis Pagrindų sprendimu [2002/584] ir Chartijos 47 straipsnio antra pastraipa, vykdančiajai teisminei institucijai draudžiama vykdyti [Europos arešto orderį], jeigu ji konstatuoja, kad jį išdavusioje valstybėje narėje kiekvienam įtariamajam, taigi ir prašomam perduoti asmeniui, nepriklausomai nuo šios valstybės narės teismų, turinčių jurisdikciją nagrinėti procedūras, kurios bus taikomos prašomam perduoti asmeniui, jo asmeninės padėties, baudžiamosios veikos, už kurią jis persekiojamas, pobūdžio ir faktinių aplinkybių, kuriomis remiantis išduotas šis [Europos arešto orderis], kyla realus pavojus, kad bus pažeista jo pagrindinė teisė į tai, kad jo bylą išnagrinėtų nepriklausomas teismas, nes [Europos arešto orderį] išdavusios valstybės narės teismai dėl sisteminių ir bendrų trūkumų nebėra nepriklausomi?
3.      Ar, vadovaujantis Pagrindų sprendimu [2002/584] ir Chartijos 47 straipsnio antra pastraipa, vykdančiajai teisminei institucijai draudžiama vykdyti [Europos arešto orderį], jeigu ji nustatė, kad:
–        išduodančiojoje valstybėje narėje įtariamajam kyla realus jo pagrindinės teisės į teisingą bylos nagrinėjimą pažeidimo pavojus, susijęs su sisteminiais ir bendrais šios valstybės narės teisminių institucijų nepriklausomumo trūkumais,
–        šie sisteminiai ir bendri trūkumai dėl to ne tik gali turėti, bet ir iš tikrųjų turi įtakos šios valstybės narės teismams, turintiems jurisdikciją nagrinėti procedūras, kurios bus taikomos prašomam perduoti asmeniui, ir
–        dėl to yra rimtų ir pagrįstų priežasčių manyti, kad prašomam perduoti asmeniui kils realus pavojus, kad bus pažeista jo pagrindinė teisė į tai, kad jo bylą išnagrinėtų nepriklausomas teismas, o kartu ir pagrindinė teisė į teisingą bylos nagrinėjimą,
net ir tuo atveju, jei prašomas perduoti asmuo, nepriklausomai nuo šių sisteminių ir bendrų trūkumų, neišreiškė konkretaus susirūpinimo, o asmeninė jo padėtis, baudžiamųjų veikų, dėl kurių pradėtas jo baudžiamasis persekiojimas, pobūdis ir faktinės aplinkybės, kuriomis grindžiamas [Europos arešto orderis], nepriklausomai nuo šių sisteminių ir bendrų trūkumų, nesudaro pagrindo nuogąstauti, kad vykdomosios ir (arba) įstatymų leidžiamosios valdžios institucijos vykstant šios baudžiamosios bylos nagrinėjimui iš tikrųjų darys spaudimą, siekdamos kištis į šią bylą?“

Byla
C
‑
12/20 PPU
2020 m. birželio 23 d. prokuratūra kreipėsi į
Rechtbank Amsterdam
(Amsterdamo apylinkės teismas) su prašymu vykdyti Europos arešto orderį, kurį 2020 m. gegužės 26 d. išdavė
Sąd Okręgowy w Sieradzu
(Seradzo apygardos teismas).
Šiuo Europos arešto orderiu siekiama suimti ir perduoti P, kad būtų įvykdyta likusi laisvės atėmimo bausmė, kuri P buvo skirta 2019 m. liepos 18 d.
Sąd Rejonowy w Wieluniu
(Veliunio apylinkės teismas, Lenkija) nuosprendžiu. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad P buvo nuteistas už įvairius persekiojimo ir smurto veiksmus, kuriuos visus padarė per penkerius metus po to, kai atliko jam už analogiškas veikas paskirtą šešių mėnesių arba didesnę laisvės atėmimo bausmę.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo motyvus, kurie pateikti byloje C‑354/20 PPU nagrinėjamame prašyme priimti prejudicinį sprendimą. Jis patikslina manantis, kad Europos arešto orderį išduodančioji teisminė institucija turi įvykdyti sąlygas, būtinas veiksmingai teisminei apsaugai užtikrinti, ir kai prašoma perduoti asmenį siekiant patraukti jį baudžiamojon atsakomybėn, ir kai tai daroma siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę. Jis priduria, kad byloje C‑412/20 PPU aptariamas Europos arešto orderis buvo išduotas po šio sprendimo 14 punkte nurodytų naujausių pokyčių.
Šiomis aplinkybėmis
Rechtbank Amsterdam
(Amsterdamo apylinkės teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar, vadovaujantis Pagrindų sprendimu [2002/584], [ESS] 19 straipsnio 1 dalies antra pastraipa ir (arba) [Chartijos] 47 straipsnio antra pastraipa, vykdančiajai teisminei institucijai draudžiama vykdyti teismo išduotą [Europos arešto orderį], jei tas teismas neatitinka ir [Europos arešto orderio] išdavimo momentu nebeatitiko veiksmingos teisminės gynybos arba veiksmingos teisinės apsaugos reikalavimų, nes išduodančiosios valstybės narės įstatymai neužtikrina ir [Europos arešto orderio] išdavimo momentu nebeužtikrino to teismo nepriklausomumo?“

Procesas Teisingumo Teisme
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paprašė, kad būtų pritaikyta Teisingumo Teismo procedūros reglamento 107 straipsnyje numatyta prejudicinio sprendimo priėmimo skubos tvarka procedūra. Savo prašymus ji grindė tuo, kad ir L ir P šiuo metu yra atimta laisvė.
Pirmiausia pažymėtina, kad šie prašymai priimti prejudicinį sprendimą pateikti dėl Pagrindų sprendimo 2002/584, patenkančio į SESV trečiosios dalies V antraštinės dalies, susijusios su laisvės, saugumo ir teisingumo erdve, nuostatų taikymo sritį, išaiškinimo. Todėl jie gali būti nagrinėjami pagal prejudicinio sprendimo priėmimo skubos tvarka procedūrą.
Antra, pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją reikia atsižvelgti į aplinkybę, kad asmeniui, su kuriuo susijusi pagrindinė byla, šiuo metu atimta laisvė ir jo tolesnis suėmimas priklausys nuo sprendimo pagrindinėje byloje (2019 m. gegužės 27 d. Sprendimo
OG ir PI (Liubeko ir Cvikau prokuratūros)
, C‑508/18 ir C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456, 38 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Kaip paaiškino prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, suėmimas L paskirtas vykdant dėl jo išduotą Europos arešto orderį. Kalbant apie P, pažymėtina, kad nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė, kad perduodant Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą byloje C‑412/20 PPU jis dar buvo suimtas vykdant Nyderlandų teismo paskirtą laisvės atėmimo bausmę, vis dėlto patikslino, kad šis suėmimas pasibaigs 2020 m. spalio 20 d. ir kad nuo kitos dienos P bus suimtas, kad būtų įvykdytas dėl jo išduotas Europos arešto orderis.
Šiomis aplinkybėmis atsižvelgusi į teisėjo pranešėjo siūlymą ir susipažinusi su generalinio advokato nuomone Teisingumo Teismo ketvirtoji kolegija atitinkamai 2020 m. rugpjūčio 12 d. ir rugsėjo 10 d. nusprendė tenkinti nacionalinio teismo prašymus ir nagrinėti prašymus priimti prejudicinį sprendimą pagal sprendimo priėmimo skubos tvarka procedūrą.
Be to, ji nusprendė perduoti bylas C‑354/20 PPU ir C‑412/20 PPU Teisingumo Teismui, kad jos būtų paskirtos didžiajai kolegijai.
2020 m. rugsėjo 15 d. Teisingumo Teismo nutartimi bylos C‑354/20 PPU ir C‑412/20 PPU buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma žodinė proceso dalis ir priimtas sprendimas, atsižvelgiant į jų ryšį.

Dėl prejudicinių klausimų
Šiose dviejose bylose pateiktais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Pagrindų sprendimo 2002/584 6 straipsnio 1 dalis ir 1 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinamos taip, kad kai vykdančioji teisminė institucija, turinti nuspręsti dėl asmens, dėl kurio išduotas Europos arešto orderis, perdavimo, turi duomenų, patvirtinančių su šį arešto orderį išdavusios valstybės narės teisminės valdžios nepriklausomumu susijusius sisteminius ar bendrus trūkumus, kurie jau buvo išduodant šį arešto orderį arba atsirado jį išdavus, ji gali atsisakyti pripažinti „išduodančiąja teismine institucija“ teismą, išdavusį minėtą arešto orderį, ir daryti prielaidą, kad yra rimtų ir pagrįstų priežasčių manyti, jog šį asmenį perdavus prašančiajai valstybei narei kiltų realus jo pagrindinės teisės į teisingą bylos nagrinėjimą, užtikrintą Chartijos 47 straipsnio antroje pastraipoje, pažeidimo pavojus, neatlikdama konkretaus ir tikslaus patikrinimo, kuriuo visų pirma būtų atsižvelgiama į minėto asmens asmeninę padėtį, aptariamos baudžiamosios veikos pobūdį ir minėto orderio išdavimo faktines aplinkybes.
Siekiant atsakyti į pateiktus klausimus, pirmiausia reikia nustatyti, ar Pagrindų sprendimo 2002/584 6 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad vykdančioji teisminė institucija gali atsisakyti pripažinti „išduodančiąja teismine institucija“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, Europos arešto orderį išdavusį teismą vien dėl to, kad turi duomenų, patvirtinančių sisteminius ar bendrus išduodančiosios valstybės narės teisminės valdžios nepriklausomumo trūkumus, kurie jau buvo išduodant šį arešto orderį arba atsirado jį išdavus.
Reikia priminti, kad tiek valstybių narių tarpusavio pasitikėjimo principas, tiek tarpusavio pripažinimo principas, kuris savo ruožtu pagrįstas šių valstybių abipusiu pasitikėjimu, Sąjungos teisėje yra ypač svarbūs, nes leidžia sukurti ir išlaikyti erdvę be vidaus sienų. Kalbant konkrečiai, tarpusavio pasitikėjimo principas, be kita ko, reikalauja, kad, kiek tai susiję su laisvės, saugumo ir teisingumo erdve, kiekviena valstybė pripažintų, jog, išskyrus atvejus, kai yra išimtinių aplinkybių, visos kitos valstybės narės paiso Sąjungos teisės ir ypač šios teisės pripažintų pagrindinių teisių (2014 m. gruodžio 18 d. Nuomonės 2/13, EU:C:2014:2454, 191 punktas ir 2019 m. gegužės 27 d. Sprendimo
OG ir PI (Liubeko ir Cvikau prokuratūros)
, C‑508/18 ir C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456, 43 punktas).
Pažymėtina, kad iš Pagrindų sprendimo 2002/584 6 konstatuojamosios dalies matyti, kad jame numatytas Europos arešto orderis baudžiamosios teisės srityje yra „pirmoji konkreti priemonė baudžiamosios teisės srityje, įgyvendinanti abipusio pripažinimo principą, kurį Europos Vadovų Taryba pavadino teisminio bendradarbiavimo „kertiniu akmeniu“. Kaip pažymėjo Teisingumo Teismas, šis principas taikomas pagal šio pagrindų sprendimo 1 straipsnio 2 dalį, kurioje įtvirtinta taisyklė, jog valstybės narės privalo vykdyti Europos arešto orderį, remdamosi tarpusavio pripažinimo principu ir vadovaudamosi minėto pagrindų sprendimo nuostatomis (2018 m. liepos 25 d. Sprendimo
Minister for Justice and Equality (Teismų sistemos trūkumai)
, C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 41 punktas).
Darytina išvada, kad vykdančiosios teisminės institucijos iš esmės gali atsisakyti vykdyti tokį orderį tik Pagrindų sprendime 2002/584 išsamiai išvardytais nevykdymo atvejais, o Europos arešto orderio vykdymas gali būti siejamas tik su kuria nors iš šio pagrindų sprendimo 5 straipsnyje išsamiai išvardytų sąlygų. Todėl Europos arešto orderio vykdymas yra principas, o atsisakymas jį vykdyti – jo išimtis, kurią reikia aiškinti siaurai (2018 m. liepos 25 d. Sprendimo
Minister for Justice and Equality (Teismų sistemos trūkumai)
, C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 41 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Vis dėlto tarpusavio pripažinimo principas reiškia, kad tik Europos arešto orderiai, kaip jie suprantami pagal Pagrindų sprendimo 2002/584 1 straipsnio 1 dalį, turi būti vykdomi laikantis šio sprendimo nuostatų, o tai reiškia, kad tokį orderį, kuris šioje nuostatoje kvalifikuojamas kaip „teisminis sprendimas“, turi išduoti „teisminė institucija“, kaip tai suprantama pagal šio Pagrindų sprendimo 6 straipsnio 1 dalį (2019 m. gegužės 27 d. Sprendimo
OG ir PI (Liubeko ir Cvikau prokuratūros)
, C‑508/18 ir C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456, 46 punktas ir nurodyta jurisprudencija). Pastaroji sąvoka reiškia, kad vykdydama savo funkcijas, susijusias su Europos arešto orderio išdavimu, atitinkama institucija veikia nepriklausomai (šiuo klausimu žr. 2019 m. gegužės 27 d. Sprendimo
OG ir PI (Liubeko ir Cvikau prokuratūros)
, C‑508/18 ir C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456, 74 ir 88 punktus).
Šiuo aspektu svarbu priminti, kad teismų nepriklausomumo reikalavimas yra pagrindinės teisės į teisingą bylos nagrinėjimą pagrindas, o ši teisė ypač svarbi, nes yra visų teisių, kurias teisės subjektai turi pagal Sąjungos teisę, apsaugos ir valstybių narių bendrų vertybių, nurodytų ESS 2 straipsnyje, įskaitant teisinės valstybės principą, išsaugojimo garantas (2018 m. liepos 25 d. Sprendimo
Minister for Justice and Equality (Teismų sistemos trūkumai)
, C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 48 punktas).
Šiomis aplinkybėmis kiekviena valstybė narė, siekdama užtikrinti visišką tarpusavio pasitikėjimo ir pripažinimo principų, kuriais grindžiamas Pagrindų sprendimu 2002/584 nustatyto Europos arešto orderio mechanizmo veikimas, taikymą, kontroliuojant Teisingumo Teismui turi užtikrinti, kad būtų išsaugotas jos teisminės valdžios nepriklausomumas, nesiimdama jokių priemonių, galinčių tam pakenkti.
Vis dėlto vykdančioji teisminė institucija, kuri turi duomenų, patvirtinančių sisteminius ar bendrus išduodančiosios valstybės narės teisminės valdžios nepriklausomumo trūkumus, kurie buvo išduodant nagrinėjamą Europos arešto orderį arba atsirado jį išdavus, negali paneigti, kad šios valstybės narės bet kuris teisėjas arba teismas, kurie veikia visiškai nepriklausomai nuo vykdomosios valdžios, turi „išduodančiosios teisminės institucijos“, kaip tai suprantama pagal Pagrindų sprendimo 2002/584 6 straipsnio 1 dalį, statusą.
Iš tiesų tokių trūkumų buvimas nebūtinai turi įtakos bet kokiam sprendimui, kurį šios valstybės narės teismai gali priimti kiekvienu konkrečiu atveju.
Aiškinant priešingai, tai reikštų, kad tarpusavio pasitikėjimo ir pripažinimo principų galimi ribojimai būtų taikomi ne tik „išimtiniams atvejams“, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 35 punkte primintą jurisprudenciją, ir dėl to šie principai apskritai būtų netaikomi Europos arešto orderiams, kuriuos išduoda šių trūkumų turintys valstybės narės teismai.
Be to, šis aiškinimas reikštų, kad nė vienas šios valstybės narės teismas nebegalėtų būti laikomas „teismu“, taikant kitas Sąjungos teisės nuostatas, visų pirma SESV 267 straipsnį (šiuo klausimu žr. 2018 m. vasario 27 d. Sprendimo
Associação Sindical dos Juízes Portugueses
, C‑64/16, EU:C:2018:117, 38 ir 43 punktus).
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytame 2019 m. gegužės 27 d. Sprendime
OG ir PI (Liubeko ir Cvikau prokuratūros)
(C‑508/18 ir C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456) padarytos išvados negali paneigti pirma išdėstytų argumentų.
Šiame spendime Teisingumo Teismas pirmiausia priminė, jog sąvoka „teisminė institucija“, esanti Pagrindų sprendimo 2002/584 6 straipsnio 1 dalyje, reiškia ne tik valstybės narės teisėjus ar teismus, bet apima ir institucijas, dalyvaujančias vykdant tos valstybės narės baudžiamąjį teisingumą, skirtingai nuo vykdomajai valdžiai priskirtinų ministerijų ar policijos institucijų (2019 m. gegužės 27 d. Sprendimo
OG ir PI (Liubeko ir Cvikau prokuratūros)
, C‑508/18 ir C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456, 50 punktas).
Teisingumo Teismas pažymėjo, kad išduodančioji teisminė institucija turi turėti galimybę vykdančiajai teisminei institucijai pateikti patikinimą, jog, atsižvelgiant į garantijas, teikiamas pagal išduodančiosios valstybės narės teisės sistemą, vykdydama Europos arešto orderio išdavimo funkcijas ji veikia nepriklausomai. Jis pabrėžė, jog šio nepriklausomumo reikalaujama, kad jos veiklos nuostatuose būtų nustatytos organizacinio pobūdžio taisyklės, pagal kurias, priimant sprendimą išduoti tokį arešto orderį, išduodančiajai teisminei institucijai nekiltų jokios rizikos, kad, be kita ko, gali būti duoti konkretūs vykdomosios valdžios nurodymai (2019 m. gegužės 27 d. Sprendime
OG ir PI (Liubeko ir Cvikau prokuratūros)
, C‑508/18 ir C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456, 74 punktas).
Taigi Teisingumo Teismas nusprendė, kad bylose, kuriose priimtas tas sprendimas, nagrinėjamos prokuratūros neatitiko nepriklausomumo reikalavimo, kuris būdingas sąvokai „išduodančioji teisminė institucija“, kaip ji suprantama pagal Pagrindų sprendimo 2002/584 6 straipsnio 1 dalį, ne dėl duomenų, kuriais siekiama įrodyti, kad yra sisteminių ar bendrų trūkumų, susijusių su valstybės narės teisminės valdžios, kuriai priklausė šios prokuratūros, nepriklausomumu, bet dėl remiantis valstybės narės procedūrine autonomija jos priimtų statutinių ir organizacinių taisyklių, pagal kurias minėtos prokuratūros turėjo teisinio pavaldumo santykį su vykdomąja valdžia, todėl kilo rizika, kad ši valdžia joms duos konkrečius pavedimus arba nurodymus priimant sprendimą, susijusį su Europos arešto orderio išdavimu.
Vis dėlto teisinėje Sąjungoje teismų nepriklausomumo reikalavimas reiškia, kad jie negali būti susieti hierarchiniais ar pavaldumo ryšiais su kitai subjektais ir gauti bet kokio pobūdžio pavedimų arba nurodymų (šiuo klausimu žr. 2018 m. vasario 27 d. Sprendimo
Associação Sindical dos Juízes Portugueses
, C‑64/16, EU:C:2018:117, 44 punktą; 2018 m. liepos 25 d. Sprendimo
Minister for Justice and Equality (Teismų sistemos trūkumai)
, C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 63 punktą ir 2020 m. sausio 21 d. Sprendimo
Banco de Santander
, C‑274/14, EU:C:2020:17, 57 punktą).
Šiomis aplinkybėmis iš 2019 m. gegužės 27 d. Sprendimo
OG ir PI (Liubeko ir Cvikau prokuratūros)
(C‑508/18 ir C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456) negalima daryti išvados, kad vien sisteminių ar bendrų išduodančiosios valstybės narės teisminės valdžios nepriklausomumo trūkumų, kad ir kokie dideli jie būtų, galėtų pakakti, kad vykdančioji teisminė institucija galėtų manyti, jog visos šios valstybės narės teisminės institucijos nepatenka į sąvoką „išduodančioji teisminė institucija“, kaip tai suprantama pagal Pagrindų sprendimo 6 straipsnio 1 dalį.
Reikia nustatyti, ar Pagrindų sprendimo 2002/584 1 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinama taip, kad kai vykdančioji teisminė institucija, kurios prašoma priimti sprendimą dėl asmens, dėl kurio išduotas Europos arešto orderis, perdavimo, turi duomenų, kad esama realaus pavojaus, jog bus pažeista pagrindinė teisė į teisingą bylos nagrinėjimą, užtikrinama Chartijos 47 straipsnio antroje pastraipoje, dėl sisteminių ar bendrų trūkumų, susijusių su išduodančiosios valstybės narės teisminės valdžios nepriklausomumu, ji gali daryti prielaidą, kad yra rimtų ir pagrįstų priežasčių manyti, kad tam asmeniui kils toks pavojus, jeigu bus perduotas šiai valstybei narei, neatlikdama konkretaus ir tikslaus patikrinimo, kuriuo visų pirma būtų atsižvelgiama į minėto asmens asmeninę padėtį, aptariamos baudžiamosios veikos pobūdį ir minėto orderio išdavimo faktines aplinkybes.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad 2018 m. liepos 25 d. Sprendime
Minister for Justice and Equality (Teismų sistemos trūkumai)
(C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 79 punktas) Teisingumo Teismas nusprendė, jog Pagrindų sprendimo 2002/584 1 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinama taip, kad kai vykdančioji teisminė institucija, turinti nuspręsti, ar perduoti asmenį, dėl kurio išduotas Europos arešto orderis, siekiant jį patraukti baudžiamojon atsakomybėn, turi duomenų, kaip antai pateiktų Komisijos pagal ESS 7 straipsnio 1 dalį priimtame pagrįstame pasiūlyme, rodančių, jog kyla realus pavojus, kad dėl sisteminių ar bendrų išduodančiosios valstybės narės teisminės valdžios nepriklausomumo trūkumų bus pažeista Chartijos 47 straipsnio antroje pastraipoje užtikrinama pagrindinė teisė į teisingą bylos nagrinėjimą, ji konkrečiai ir tiksliai turi patikrinti, ar, atsižvelgiant į to asmens asmeninę padėtį, baudžiamosios veikos, už kurią jis persekiojamas, pobūdį, faktines aplinkybes, kuriomis remiantis išduotas Europos arešto orderis, taip pat šios valstybės narės pateiktą informaciją pagal šio pagrindų sprendimo 15 straipsnio 2 dalį, yra rimtų ir pagrįstų priežasčių manyti, jog, šį asmenį perdavus šiai valstybei narei, jam kils toks pavojus.
Iš to matyti, kad galimybė atsisakyti vykdyti Europos arešto orderį remiantis Pagrindų sprendimo 2002/584 1 straipsnio 3 dalimi, kaip ji išaiškinta tame sprendime, atsiranda atlikus dviejų etapų nagrinėjimą.
Per pirmąjį etapą atitinkama Europos arešto orderį vykdanti teisminė institucija turi nustatyti, ar yra objektyvių, patikimų, tikslių ir tinkamai atnaujintų duomenų, galinčių įrodyti, kad esama realaus pavojaus, kad bus pažeista pagrindinė teisė į teisingą bylos nagrinėjimą, užtikrinama Chartijos 47 straipsnio antroje pastraipoje, dėl sisteminių ar bendrų išduodančiosios valstybės narės teisminės valdžios nepriklausomumo trūkumų (šiuo klausimu žr. 2018 m. liepos 25 d. Sprendimo
Minister for Justice and Equality (Teismų sistemos trūkumai)
, C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 61 punktą).
Per antrąjį etapą ši institucija turi konkrečiai ir tiksliai patikrinti, kiek šie trūkumai gali turėti įtakos šios valstybės narės teismams, turintiems jurisdikciją nagrinėti procedūras, kurios bus taikomos prašomam perduoti asmeniui, ir ar, atsižvelgiant į asmeninę šio asmens padėtį, baudžiamosios veikos, dėl kurios jis yra persekiojamas, pobūdį ir faktines aplinkybes, kuriomis šis arešto orderis išduodamas, taip pat į minėtos valstybės narės galimai pateiktą informaciją pagal Pagrindų sprendimo 2002/584 15 straipsnio 2 dalį, yra rimtų ir pagrįstų priežasčių manyti, kad minėtam asmeniui kils toks pavojus, jeigu bus perduotas šiai valstybei narei (šiuo klausimu žr. 2018 m. liepos 25 d. Sprendimo
Minister for Justice and Equality (Teismų sistemos trūkumai)
, C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 74–77 punktus).
Reikia pabrėžti, kad, kaip priminta šio sprendimo 53–55 punktuose, abu šio nagrinėjimo etapai apima informacijos, gautos remiantis skirtingais kriterijais, analizę, todėl jų negalima painioti.
Primintina, kad, kaip matyti iš Pagrindų sprendimo 2002/584 10 konstatuojamosios dalies, Europos arešto orderio mechanizmo įgyvendinimą galima sustabdyti tik tuo atveju, jei viena iš valstybių narių šiurkščiai ir nuolat pažeidžia ESS 2 straipsnyje išdėstytus principus, o Europos Vadovų Taryba tai konstatuoja pagal ESS 7 straipsnio 2 dalį, ir dėl to atsiranda to paties straipsnio 3 dalyje nurodytos pasekmės.
Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad tik esant Europos Vadovų Tarybos sprendimui, kaip antai nurodytam pirmesniame punkte, po kurio Taryba sustabdo Pagrindų sprendimo 2002/584 taikymą atitinkamai valstybei narei, vykdančioji teisminė institucija privalo automatiškai atsisakyti vykdyti bet kokį Europos arešto orderį, išduotą minėtos valstybės narės, neprivalėdama konkrečiai įvertinti atitinkamam asmeniui kylančio realaus pavojaus, kad bus pakenkta jo pagrindinės teisės į teisingą bylos nagrinėjimą esmei (2018 m. liepos 25 d. Sprendimo
Minister for Justice and Equality (Teismų sistemos trūkumai)
, C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 72 punktas).
Taigi pripažinus, kad sisteminiai ar bendri trūkumai, susiję su išduodančiosios valstybės narės teisminės valdžios nepriklausomumu, kad ir kokie dideli jie būtų, leidžia daryti prielaidą, jog asmens, dėl kurio išduotas Europos arešto orderis, atžvilgiu yra rimtų ir pagrįstų priežasčių manyti, kad jam kils realus pavojus, kad bus pažeista jo pagrindinė teisė į teisingą bylos nagrinėjimą jį perdavus šiai valstybei narei (tai pateisintų šio orderio nevykdymą), būtų automatiškai nevykdomi visi minėtos valstybės narės išduoti arešto orderiai, todėl faktiškai būtų sustabdytas Europos arešto orderio mechanizmo įgyvendinimas šios valstybės narės atžvilgiu, nors Europos Vadovų Taryba ir Taryba nepriėmė pirmesniame punkte nurodytų sprendimų.
Nesant tokių sprendimų, Europos arešto orderį vykdanti teisminė institucija, konstatavusi, kad yra duomenų, patvirtinančių sisteminius ar bendrus trūkumus, susijusius su išduodančiosios valstybės narės teisminės valdžios nepriklausomumu, arba tokių trūkumų padidėjimą, turi, kaip savo išvados 76 punkte iš esmės pažymėjo generalinis advokatas, būti atidi ir neturėtų pasitenkinti tik vienu konstatavimu ir atsisakyti šio sprendimo 53–55 punktuose priminto patikrinimo antrojo etapo.
Iš tiesų ši institucija per antrąjį etapą turi nustatyti, prireikus įvertinusi tokį trūkumų padidėjimą, ar atsižvelgiant į asmens, kurį prašoma perduoti pagal atitinkamą Europos arešto orderį, asmeninę padėtį, į baudžiamosios veikos, dėl kurios šis asmuo persekiojamas, pobūdį ir faktines aplinkybes, kuriomis šis arešto orderis išduodamas, kaip antai valdžios institucijų pareiškimus, galinčius paveikti individualių atvejų nagrinėjimą, taip pat į informaciją, kurią pateikė išduodančioji teisminė institucija pagal Pagrindų sprendimo 2002/584 15 straipsnio 2 dalį, yra rimtų ir pagrįstų priežasčių manyti, kad minėtam asmeniui kils realus pavojus, jog bus pažeista jo pagrindinė teisė į teisingą bylos nagrinėjimą, jį perdavus išduodančiajai valstybei narei. Jei taip, vykdančioji teisminė institucija pagal šio pagrindų sprendimo 1 straipsnio 3 dalį neturi vykdyti atitinkamo Europos arešto orderio. Priešingu atveju ji turi įvykdyti šį orderį, laikydamasi minėto pagrindų sprendimo 1 straipsnio 2 dalyje nustatytos pagrindinės pareigos.
Šiuo klausimu taip pat reikia pridurti, kad Europos arešto orderio mechanizmu siekiama, be kita ko, kovoti su prašomo perduoti asmens, esančio kitoje teritorijoje nei ta, kurioje jis tariamai padarė baudžiamąją veiką, nebaudžiamumu (šiuo klausimu žr. 2018 m. gruodžio 6 d. Sprendimo
IK (Papildomos bausmės vykdymas)
, C‑551/18 PPU, EU:C:2018:991, 39 punktą).
Šiam tikslui prieštarauja Pagrindų sprendimo 2002/584 1 straipsnio 3 dalies aiškinimas, pagal kurį vien sisteminių ar bendrų teisminės valdžios nepriklausomumo valstybėje narėje trūkumų buvimo ar jų padaugėjimo pakanka pateisinti atsisakymą vykdyti šios valstybės narės teisminės institucijos išduotą Europos arešto orderį.
Toks aiškinimas iš tiesų reikštų didelį asmenų, kurie bando išvengti teisingumo po to, kai buvo nuteisti ar jiems pareikšti įtarimai baudžiamosios veikos padarymu, nebaudžiamumo pavojų, net jei nėra duomenų, susijusių su asmenine šių asmenų padėtimi, leidžiančių manyti, kad perdavus atitinkamą Europos arešto orderį išdavusiai valstybei narei kiltų realus pavojus, kad bus pažeista jų pagrindinė teisė į teisingą bylos nagrinėjimą.
Dėl klausimo, ar vykdančioji teisminė institucija prireikus turi atsižvelgti į sisteminius ar bendrus teisminės valdžios nepriklausomumo išduodančioje valstybėje narėje trūkumus, atsiradusius po to, kai išduotas prašomas vykdyti Europos arešto orderis, reikia priminti, kad pagal Pagrindų sprendimo 2002/584 1 straipsnio 1 dalį Europos arešto orderį gali išduoti valstybė narė, kad kita valstybė narė suimtų ir perduotų prašomą perduoti asmenį, siekiant vykdyti baudžiamąjį persekiojimą arba laisvės atėmimo bausmę, arba sprendimą dėl įkalinimo.
Tuo atveju, kai Europos arešto orderį, kaip antai nagrinėjamą byloje C‑354/20 PPU, valstybė narė išduoda, kad asmuo būtų perduotas siekiant vykdyti jo baudžiamąjį persekiojimą, vykdančioji teisminė institucija, siekdama konkrečiai ir tiksliai įvertinti, ar konkrečiomis bylos aplinkybėmis yra rimtų ir pagrįstų priežasčių manyti, jog dėl šio perdavimo gali kilti realus pavojus, kad bus pažeista jo pagrindinė teisė į teisingą bylos nagrinėjimą, turi išnagrinėti, be kita ko, kiek sisteminiai ar bendri trūkumai, susiję su išduodančiosios valstybės narės teisminės valdžios nepriklausomumu, gali daryti poveikį šios valstybės narės teismams, turintiems jurisdikciją nagrinėti procedūras, kurios bus taikomos prašomam perduoti asmeniui (2018 m. liepos 25 d. Sprendimo
Minister for Justice and Equality (Teismų sistemos trūkumai)
, C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 68 ir 74 punktai). Taigi atliekant šį nagrinėjimą reikia atsižvelgti į tokių trūkumų, atsiradusių po atitinkamo Europos arešto orderio išdavimo, poveikį.
Taip yra ir Europos arešto orderio, išduoto valstybės narės siekiant perduoti prašomą perduoti asmenį, kad būtų įvykdyta laisvės atėmimo bausmė arba sprendimas dėl įkalinimo, atveju, jeigu po galimo perdavimo dėl šio asmens bus pradėta nauja teisminė procedūra, prireikus dėl skundo, susijusio su šios laisvės atėmimo bausmės arba šio sprendimo dėl įkalinimo vykdymu, arba dėl skundo, susijusio su teismo sprendimu dėl šio Europos arešto orderio vykdymo.
Vis dėlto antruoju atveju vykdančioji teisminė institucija taip pat turi išnagrinėti, kiek sisteminiai ar bendri trūkumai, kurių išduodančiojoje valstybėje narėje buvo Europos arešto orderio išdavimo momentu, šios bylos aplinkybėmis turėjo įtakos valstybės narės teismo, skyrusio laisvės atėmimo bausmę arba priėmusio sprendimą dėl įkalinimo, dėl kurių vykdymo išduotas šis Europos arešto orderis, nepriklausomumui.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti: Pagrindų sprendimo 2002/584 6 straipsnio 1 dalis ir 1 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinamos taip, kad kai vykdančioji teisminė institucija, turinti nuspręsti dėl asmens, dėl kurio išduotas Europos arešto orderis, perdavimo, turi duomenų, patvirtinančių su šį arešto orderį išdavusios valstybės narės teisminės valdžios nepriklausomumu susijusius sisteminius ar bendrus trūkumus, kurie jau buvo išduodant šį arešto orderį arba atsirado jį išdavus, ji negali atsisakyti pripažinti „išduodančiąja teismine institucija“ teismo, išdavusio minėtą arešto orderį, ir daryti prielaidos, kad yra rimtų ir pagrįstų priežasčių manyti, jog šį asmenį perdavus prašančiajai valstybei narei kils realus jo pagrindinės teisės į teisingą bylos nagrinėjimą, užtikrintos Chartijos 47 straipsnio antroje pastraipoje, pažeidimo pavojus, neatlikdama konkretaus ir tikslaus patikrinimo, kuriuo visų pirma būtų atsižvelgiama į minėto asmens asmeninę padėtį, aptariamos baudžiamosios veikos pobūdį ir minėto orderio išdavimo faktines aplinkybes, kaip antai vešiosios valdžios institucijų pareiškimus, galinčius paveikti individualaus atvejo nagrinėjimą.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
2002 m. birželio 13 d. Tarybos pagrindų sprendimo 2002/584/TVR dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos, iš dalies pakeisto 2009 m. vasario 26 d. Tarybos pamatiniu sprendimu 2009/299/TVR,  6 straipsnio 1 dalis ir 1 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinamos taip, kad kai vykdančioji teisminė institucija, turinti nuspręsti dėl asmens, dėl kurio išduotas Europos arešto orderis, perdavimo, turi duomenų, patvirtinančių su šį arešto orderį išdavusios valstybės narės teisminės valdžios nepriklausomumu susijusius sisteminius ar bendrus trūkumus, kurie jau buvo išduodant šį arešto orderį arba atsirado jį išdavus, ji negali atsisakyti pripažinti „išduodančiąja teismine institucija“ teismo, išdavusio minėtą arešto orderį, ir daryti prielaidos, kad yra rimtų ir pagrįstų priežasčių manyti, jog šį asmenį perdavus prašančiajai valstybei narei kils realus jo pagrindinės teisės į teisingą bylos nagrinėjimą, užtikrintos Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnio antroje pastraipoje, pažeidimo pavojus, neatlikdama konkretaus ir tikslaus patikrinimo, kuriuo visų pirma būtų atsižvelgiama į minėto asmens asmeninę padėtį, aptariamos baudžiamosios veikos pobūdį, minėto orderio išdavimo faktines aplinkybes, kaip antai vešiosios valdžios institucijų pareiškimus, galinčius paveikti individualaus atvejo nagrinėjimą.
Parašai.
*
Proceso kalba: nyderlandų.