CELEX: 62020CJ0285
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Regula (EK) Nr. 883/2004
65. panta 2. un 5. punkts
Piemērošanas joma
Darba ņēmējs, kas kļuvis par pilnīgu bezdarbnieku
Bezdarbnieka pabalsti
Darba ņēmējs, kas dzīvo un veic darbību nodarbinātas personas statusā kompetentajā dalībvalstī
Viņa dzīvesvietas maiņa uz citu dalībvalsti
Persona, kas pirms kļūšanas par pilnīgu bezdarbnieku faktiski nav nodarbināta kompetentajā dalībvalstī
Persona, kura slimības dēļ ir pārtraukusi darbu un šajā saistībā saņem kompetentās dalībvalsts izmaksātos slimības pabalstus
Darbības veikšana nodarbinātas personas statusā
Salīdzināmas juridiskās situācijas

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 65. panta 2. un 5. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (
OV 2004, L 166, 1. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 465/2012 (2012. gada 22. maijs) (
OV 2012, L 149, 4. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 883/2004”).
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp K un
Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen
(
Uwv
) (Darba ņēmēju sociālās apdrošināšanas iestādes valde, Nīderlande; turpmāk tekstā – “Darba ņēmēju sociālās apdrošināšanas iestāde”) par pēdējās minētās atteikumu izmaksāt viņam bezdarbnieka pabalstus dalībvalstī, kas nav Nīderlandes Karaliste, pēc darba pārtraukšanas laikposma, kurā viņš saņēma šīs citas dalībvalsts slimības pabalstus.
Atbilstošās tiesību normas
Regulas Nr. 883/2004 4. un 45. apsvērumā ir noteikts:
“(4)
Jāievēro valstu sociālās nodrošināšanas tiesību aktu īpatnības un jāizstrādā vienīgi koordinācijas sistēma.
[..]
(45)
Tādēļ, ka dalībvalstis nevar pienācīgi īstenot iecerētās darbības mērķi, proti, koordinēt pasākumus, lai garantētu personu brīvas pārvietošanās tiesību pilnvērtīgu izmantošanu, un minētās rīcības mērogu un seku dēļ šo mērķi labāk var sasniegt Kopienas līmenī, Kopiena var noteikt pasākumus saskaņā ar subsidiaritātes principu, kas noteikts Līguma 5. pantā. Atbilstīgi minētajā pantā noteiktajam proporcionalitātes principam šī regula nosaka tikai tādus pasākumus, kas nepārsniedz minētā mērķa sasniegšanai nepieciešamo.”
Regulas Nr. 883/2004 1. pantā “Definīcijas” ir paredzēts:
“Šajā regulā:
a)
“darbība nodarbinātas personas statusā” ir katra darbība vai līdzvērtīga situācija, ko par tādu uzskata tās dalībvalsts sociālās nodrošināšanas tiesību aktu piemērošanas nolūkā, kurā tiek veikta minētā darbība vai pastāv līdzvērtīgā situācija;
[..]
f)
“pierobežas darbinieks” ir katra persona, kas veic darbību nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusā kādā dalībvalstī, bet dzīvo citā dalībvalstī, kurā parasti atgriežas katru dienu vai vismaz vienreiz nedēļā;
[..]
j)
“dzīvesvieta” ir vieta, kurā persona pastāvīgi dzīvo;
[..]
q)
“kompetentā iestāde” ir:
i)
iestāde, kurā attiecīgā persona ir apdrošināta brīdī, kad tiek iesniegts pieteikums pabalsta saņemšanai;
vai
ii)
iestāde, no kuras attiecīgā persona ir tiesīga vai būtu tiesīga saņemt pabalstus, ja viņa vai kāds viņas ģimenes loceklis vai ģimenes locekļi pastāvīgi dzīvotu tās dalībvalsts teritorijā, kurā atrodas šī iestāde;
vai
iii)
iestāde, kuru norīkojusi attiecīgās dalībvalsts kompetentā varas iestāde;
[..]
s)
“kompetentā dalībvalsts” ir tā dalībvalsts, kurā atrodas kompetentā iestāde;
[..].”
Šīs regulas 2. panta “Personas, uz kurām attiecas šī regula” 1. punktā ir noteikts:
“Šī regula attiecas uz dalībvalstu piederīgajiem, uz bezvalstniekiem un uz bēgļiem, kas dzīvo dalībvalstī, kuri ir pakļauti vai bijuši pakļauti vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem, kā arī uz viņu ģimenes locekļiem un viņu apgādību zaudējušām personām.”
Minētās regulas II sadaļā “Piemērojamo tiesību aktu noteikšana” ir ietverts tās 11.–16. pants.
Regulas Nr. 883/2004 11. panta “Vispārīgi noteikumi” 2. punktā ir paredzēts:
“Šajā sadaļā personas, kuras saņem naudas pabalstus sakarā ar savu darbību nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusā vai tās rezultātā, uzskatāmas par tādām, kas veic minēto darbību. Tas neattiecas uz invaliditātes vai vecuma pensijām vai apgādnieka zaudējuma pabalstiem, vai pensijām saistībā ar nelaimes gadījumiem darbā vai arodslimībām, vai slimības pabalstiem naudā, ar kuriem sedz ārstēšanas izdevumus neierobežotā laika posmā.”
Šīs regulas III sadaļas “Īpaši noteikumi par dažādajām pabalstu kategorijām” 6. nodaļā, kurā ir ietverts minētās regulas 61.–65.a pants, ir paredzēti noteikumi par bezdarbnieku pabalstiem.
Regulas Nr. 883/2004 65. panta “Bezdarbnieki, kas dzīvo dalībvalstī, kura nav kompetentā valsts” 2. un 5. punktā ir noteikts:
“2.   Pilnīgs bezdarbnieks, kas savas pēdējās darbības laikā nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusā dzīvojis dalībvalstī, kura nav kompetentā dalībvalsts, un turpina dzīvot šajā dalībvalstī vai atgriežas šajā dalībvalstī, nodod sevi dzīvesvietas dalībvalsts nodarbinātības dienestu rīcībā. Neskarot 64. pantu, pilnīgs bezdarbnieks papildus var nodot sevi tās dalībvalsts nodarbinātības dienestu rīcībā, kurā viņš ir veicis savu pēdējo darbību nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusā.
Bezdarbnieks, kas nav pierobežas darbinieks un kas neatgriežas savā dzīvesvietas dalībvalstī, nodod sevi nodarbinātības dienestu rīcībā dalībvalstī, kuras tiesību aktiem viņš ir bijis pakļauts pēdējiem.
[..]
5.
a)
Bezdarbnieks, kas minēts 2. punkta pirmajā un otrajā teikumā, saņem pabalstus saskaņā ar dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem tā, kā tas būtu noticis, ja viņš būtu pakļauts šiem tiesību aktiem savas pēdējās darbības laikā nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusā. Šos pabalstus nodrošina dzīvesvietas iestāde;
b)
tomēr darbinieks, kas nav pierobežas darbinieks un kam tikuši nodrošināti pabalsti par tās dalībvalsts kompetentās iestādes līdzekļiem, kuras tiesību aktiem viņš bijis pakļauts pēdējiem, pēc viņa atgriešanās dzīvesvietas dalībvalstī, pirmkārt, saņem pabalstus saskaņā ar 64. pantu, vienlaikus pabalstu saņemšana saskaņā ar 5.a punktu ir pārtraukta uz laiku, kamēr viņš saņem pabalstus atbilstoši tiesību aktiem, kuriem viņš ir bijis pakļauts pēdējiem.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Prasītājs pamatlietā izbrauca no Turcijas un apmetās uz dzīvi Nīderlandē 1979. gadā un tur strādāja pie dažādiem darba devējiem līdz 2015. gadam.
Kopš 2005. gada prasītājs pamatlietā kopā ar savu ģimeni dzīvo Vācijā.
2015. gada 1. maijā viņu pieņēma darbā darba devējs Vācijā.
2015. gada 24. augustā prasītājs pamatlietā pārtrauca darbu slimības dēļ un kopš šī datuma vairs faktiski darbu neveica.
Sākumā viņš turpināja saņemt darba samaksu, pēc tam no 2015. gada 14. oktobra viņš saņēma slimības pabalstu Vācijā.
2016. gada 2. februārī prasītājs pamatlietā pārcēlās uz dzīvi pie sava brāļa Nīderlandē un lūdza sevi svītrot no iedzīvotāju reģistra Vācijā.
2016. gada 15. februārī viņa darba devējs Vācijā izbeidza darba līgumu.
2016. gada 16. februārī viņam tika veikta operācija kādā slimnīcā Vācijā, kur viņš uzturējās līdz 2016. gada 19. februārim.
2016. gada 4. martā prasītājs pamatlietā reģistrējās iedzīvotāju reģistrā Nīderlandē, norādot sava brāļa adresi.
2016. gada 15. martā darba līguma starp prasītāju pamatlietā un viņa darba devēju Vācijā izbeigšanās stājās spēkā.
2016. gada 4. aprīlī Vācijas kompetentā iestāde uzskatīja, ka prasītājs pamatlietā atkal ir spējīgs veikt savam veselības stāvoklim atbilstošu darbu, un tādējādi pārtrauca viņam izmaksāt slimības pabalstu.
2016. gada 22. aprīlī prasītājs pamatlietā iesniedza Darba ņēmēju sociālās apdrošināšanas iestādē pieteikumu bezdarbnieka pabalsta saņemšanai no 2016. gada 4. aprīļa.
Ar 2016. gada 7. jūlija lēmumu Darba ņēmēju sociālās apdrošināšanas iestāde atzina, ka tai nav kompetences lemt par prasītāja pamatlietā tiesībām uz bezdarbnieka pabalstiem.
Prasītājs pamatlietā par šo lēmumu iesniedza sūdzību, kas tika noraidīta ar Darba ņēmēju sociālās apdrošināšanas iestādes 2016. gada 14. septembra lēmumu. Šī iestāde atkārtoti pauda savu nostāju, ka tai nav tiesību lemt par ieinteresētās personas pieteikumu bezdarbnieka pabalsta saņemšanai. Tā uzskata, ka kompetentā dalībvalsts kā pēdējā nodarbinātības valsts šajā ziņā ir Vācijas Federatīvā Republika, jo līdz 2015. gada 24. augustam prasītājs pamatlietā faktiski veica darbību nodarbinātas personas statusā Vācijā un nebija pārrobežu darba ņēmējs.
Prasītājs pamatlietā cēla prasību par šo lēmumu
rechtbank Overijssel
(Overeiselas tiesa, Nīderlande), kas to noraidīja kā nepamatotu. Šī tiesa uzskatīja, ka Darba ņēmēju sociālās apdrošināšanas iestāde ir pamatoti paziņojusi, ka prasītājs pamatlietā nav pārrobežu darba ņēmējs un viņam nav tiesību uz bezdarbnieka pabalstu Nīderlandē, pamatojoties uz Regulas Nr. 883/2004 65. pantu.
Iesniedzējtiesa, kurā ir celta prasība par
rechtbank Overijssel
(Overeiselas tiesa) spriedumu, norāda, ka lietas dalībnieki nav vienisprātis par to, vai prasītājs pamatlietā var pretendēt uz bezdarbnieka pabalstu Nīderlandē saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 65. panta 2. un 5. punktu.
Šajā ziņā tā uzsver, ka prasītājs pamatlietā dzīvoja un strādāja Vācijā un ka no 2015. gada 14. oktobra viņš bija pārtraucis darbu un saņēma slimības pabalstus Vācijā līdz 2016. gada 4. aprīlim, datumam, no kura viņš bija pilnīgs bezdarbnieks. Tā kā prasītājs pamatlietā savu dzīvesvietu pārcēla uz Nīderlandi 2016. gada 2. februārī, no šī datuma viņš dzīvoja dalībvalstī, kas nav kompetentā dalībvalsts Regulas Nr. 883/2004 1. panta q) un s) punkta izpratnē, proti, Vācijā.
Iesniedzējtiesas skatījumā pamatlietā rodas jautājums, vai Regulas Nr. 883/2004 65. panta 2. un 5. punkts ir piemērojams situācijā, kurā ieinteresētā persona pirms kļūšanas par pilnīgu bezdarbnieku kompetentajā dalībvalstī faktiski neveica darbību nodarbinātas personas statusā, bet bija pārtraukusi darbu slimības dēļ un šajā saistībā saņēma šīs dalībvalsts izmaksātu slimības pabalstu.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka šāda situācija ir jāuzskata par juridisku situāciju, kas ir salīdzināma ar darbības veikšanu nodarbinātas personas statusā, un ka līdz ar to uz šo jautājumu ir jāatbild apstiprinoši. Šajā ziņā tā norāda, ka Regulas Nr. 883/2004 11. pantā, kas ietilpst šīs regulas II sadaļā, slimības pabalsta saņemšana ir pielīdzināta darbības veikšanai nodarbinātas personas statusā, un uzskata, ka šī pielīdzināšana ir jāpiemēro minētās regulas 65. panta 2. un 5. punkta nolūkos. Tā pamato savu argumentāciju ar to, ka jēdziena “darbības veikšana nodarbinātas personas statusā” loģiska un konsekventa interpretācija liek šo jēdzienu interpretēt vienādi šīs pašas regulas dažādo sadaļu noteikumos.
Papildus iesniedzējtiesa apgalvo, ka Tiesas iedibinātā judikatūra saistībā ar Padomes Regulas (EEK) Nr. 1408/71 (1971. gada 14. jūnijs) par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā, kas grozīta un atjaunota ar Padomes Regulu (EK) Nr. 118/97 (1996. gada 2. decembris) (
OV 1997, L 28, 1. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”), 71. panta 1. punkta b) apakšpunkta ii) punktu, kas bija spēkā pirms Regulas Nr. 883/2004 65. panta (spriedumi, 1994. gada 27. janvāris, Maitland Toosey,
C‑287/92
,
EU:C:1994:27
,
13.
punkts, kā arī 1995. gada 29. jūnijs, van Gestel,
C‑454/93
,
EU:C:1995:205
,
13.
,
20.
un
24.
punkts), ir būtiska šajā lietā.
Tā atgādina, ka saskaņā ar šo judikatūru vienīgais atbilstošais elements Regulas Nr. 1408/71 71. panta 1. punkta b) apakšpunkta ii) punkta piemērošanai ir apstāklis, ka attiecīgā persona dzīvo citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā tā bija nodokļu maksātājs savas pēdējās nodarbinātības laikā. Turklāt Tiesa esot atzinusi, ka šī tiesību norma ir piemērojama personai, kuras darba tiesiskās attiecības tiek saglabātas, pamatojoties uz atvaļinājumu, un kura tātad faktiski neveic savu darbību (spriedums, 1988. gada 22. septembris, Bergemann,
236/87
,
EU:C:1988:443
). Iesniedzējtiesa no tā secina, ka Regulas Nr. 883/2004 65. pants attiecas ne tikai uz pēdējās darbības faktisku veikšanu nodarbinātas personas statusā, bet arī uz situāciju, kurā ieinteresētā persona faktiski neveic darbību. Šī tiesa turklāt uzskata, ka nav nozīmes iemesliem, kuru dēļ ieinteresētā persona savu dzīvesvietu ir mainījusi uz dalībvalsti, kas nav kompetentā dalībvalsts.
Iesniedzējtiesa apgalvo, ka šo interpretāciju nevar atspēkot tas, ka Tiesa ir nospriedusi, ka Regulas Nr. 1408/71 71. panta 1. punkta b) apakšpunkta ii) punkts ir jāinterpretē šauri, it īpaši, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu (spriedums, 1977. gada 17. februāris, Di Paolo,
76/76
,
EU:C:1977:32
,
13.
punkts). Turklāt šāda interpretācija atbilstu šīs tiesību normas mērķim, proti, nodrošināt, ka migrējošs darba ņēmējs saņem bezdarbnieku pabalstus vislabvēlīgākajos apstākļos (spriedumi, 1988. gada 22. septembris, Bergemann,
236/87
,
EU:C:1988:443
,
18.
un
20.
punkts, kā arī 1995. gada 29. jūnijs, van Gestel,
C‑454/93
,
EU:C:1995:205
,
20.
punkts). Proti, saikne ar dzīvesvietas dalībvalsti principā sniedzot attiecīgajai personai vislabākās profesionālās integrācijas iespējas.
Uzskatot, ka tās izskatāmajā lietā ir radušies jautājumi, kurus nevar atrisināt, nepastāvot pamatotām šaubām,
Centrale Raad van Beroep
(Sociālā nodrošinājuma un civildienesta lietu apelācijas tiesa, Nīderlande) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Regulas [..] Nr. 883/2004 65. panta 2. un 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pilnīgam bezdarbniekam, kurš laikā, kad kompetentajā dalībvalstī ir saņēmis pabalstus [šīs regulas] 11. panta 2. punkta nozīmē, un/vai pirms darba attiecību izbeigšanas ir mainījis savu dzīvesvietu uz citu dalībvalsti, ir tiesības saņemt bezdarbnieka pabalstu saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā viņš dzīvo?
2)
Vai šajā sakarā ir būtiski, kādu apstākļu, piemēram, ģimenes apstākļu, dēļ attiecīgā persona ir mainījusi savu dzīvesvietu uz dalībvalsti, kas nav kompetentā dalībvalsts?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Vispirms ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 883/2004 65. panta 2. punktā ir paredzēts, ka pilnīgs bezdarbnieks, kas savas pēdējās darbības nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusā laikā dzīvojis dalībvalstī, kura nav kompetentā dalībvalsts, un turpina dzīvot šajā dalībvalstī vai atgriežas šajā dalībvalstī, nodod sevi dzīvesvietas dalībvalsts nodarbinātības dienestu rīcībā.
Minētās regulas 65. panta 5. punkta a) apakšpunktā ir precizēts, ka bezdarbnieks, kas minēts 2. punkta pirmajā un otrajā teikumā, saņem pabalstus saskaņā ar dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem tā, kā tas būtu noticis, ja viņš būtu pakļauts šiem tiesību aktiem savas pēdējās darbības laikā nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusā. Šos pabalstus nodrošina dzīvesvietas iestāde.
Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pirmais jautājums ir jāsaprot tādējādi, ka ar to būtībā tiek vaicāts, vai Regulas Nr. 883/2004 65. panta 2. un 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie ir piemērojami situācijā, kad attiecīgā persona pirms kļūšanas par pilnīgu bezdarbnieku bija dzīvojusi dalībvalstī, kas nav kompetentā dalībvalsts, un faktiski neveica darbību nodarbinātas personas statusā, bet bija pārtraukusi darbu slimības dēļ un šajā saistībā saņēma kompetentās dalībvalsts izmaksātos slimības pabalstus.
No tā izriet, ka, lai iesniedzējtiesai sniegtu lietderīgu atbildi, ir jānosaka, vai Regulas Nr. 883/2004 65. panta 2. un 5. punktā ietvertais formulējums “savas pēdējās darbības nodarbinātas [..] personas statusā laikā” attiecas tikai uz to, ka attiecīgā persona faktiski veic darbību nodarbinātas personas statusā kompetentajā dalībvalstī, vai arī attiecas uz situāciju, kurā šī persona faktiski neveic darbību nodarbinātas personas statusā, bet saņem šīs dalībvalsts izmaksātos slimības pabalstus.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka pretēji tam, ko apgalvo iesniedzējtiesa, kā arī Čehijas un Polijas valdības, Regulas Nr. 883/2004 65. panta 2. un 5. punkts, kas ietverts šīs regulas III sadaļā, nevar tikt interpretēts, ņemot vērā minētās regulas 11. panta 2. punktu, jo no šīs pēdējās minētās tiesību normas formulējuma, kas citēts šī sprieduma 7. punktā, skaidri izriet, ka tā ir piemērojama šīs pašas regulas II sadaļas mērķiem.
Savukārt Regulas Nr. 883/2004 65. panta 2. un 5. punktā ietvertais formulējums “savas pēdējās darbības nodarbinātas [..] personas statusā laikā” ir jāinterpretē, ņemot vērā šīs regulas 1. panta a) punktu. Proti, šajā tiesību normā jēdziens “darbība nodarbinātas personas statusā” minētajā regulā ir definēts kā “katra darbība vai līdzvērtīga situācija, ko par tādu uzskata tās dalībvalsts sociālās nodrošināšanas tiesību aktu piemērošanas nolūkā, kurā tiek veikta minētā darbība vai pastāv līdzvērtīgā situācija”.
No tā izriet, ka situācija, kad attiecīgā persona kompetentajā dalībvalstī faktiski neveic darbību nodarbinātas personas statusā, bet ir pārtraukusi darbu slimības dēļ un šajā saistībā saņem šīs dalībvalsts izmaksātus slimības pabalstus, var tikt uzskatīta par juridisko situāciju, kas ir salīdzināma ar to, kādā atrodas persona, kas veic darbību nodarbinātas personas statusā, un tādējādi ietilpst Regulas Nr. 883/2004 65. panta 2. un 5. punkta piemērošanas jomā, ja saskaņā ar kompetentās dalībvalsts tiesību aktiem šādu pabalstu saņemšana ir pielīdzināma darbības veikšanai nodarbinātas personas statusā.
Līdz ar to uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 883/2004 65. panta 2. un 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie ir piemērojami situācijā, kad attiecīgā persona pirms kļūšanas par pilnīgu bezdarbnieku dzīvoja dalībvalstī, kas nav kompetentā dalībvalsts, un faktiski neveica darbību nodarbinātas personas statusā, bet bija pārtraukusi darbu slimības dēļ un šajā saistībā saņēma kompetentās dalībvalsts izmaksātus slimības pabalstus, tomēr ar nosacījumu, ka saskaņā ar kompetentās dalībvalsts tiesību aktiem šādu pabalstu saņemšana ir pielīdzināma darbības veikšanai nodarbinātas personas statusā.
Par otro jautājumu
Uzdodot otro jautājumu, iesniedzējtiesa jautā, vai Regulas Nr. 883/2004 65. panta 2. un 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs tiesību normas piemērošanā ir nozīme iemesliem, tostarp ģimenes apstākļiem, kuru dēļ attiecīgā persona ir mainījusi savu dzīvesvietu uz dalībvalsti, kas nav kompetentā dalībvalsts.
Ir jānorāda, ka no minētās tiesību normas formulējuma, kas ir ietverts šī sprieduma 33. un 34. punktā, neizriet, ka attiecīgās personas dzīvesvietas maiņas iemesliem šajā ziņā būtu kāda nozīme. Proti, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 4. un 45. apsvērumu šīs regulas mērķis ir koordinēt dalībvalstu sociālā nodrošinājuma sistēmas, lai garantētu personu brīvas pārvietošanās tiesību pilnvērtīgu izmantošanu. Šajā regulā ir modernizēti un vienkāršoti Regulā Nr. 1408/71 paredzētie noteikumi, tomēr saglabājot to pašu mērķi (spriedums, 2018. gada 21. marts, Klein Schiphorst,
C‑551/16
,
EU:C:2018:200
,
31.
punkts).
No Regulas Nr. 1408/71 71. panta kontekstā iedibinātās pastāvīgās judikatūras, kas, ņemot vērā iepriekš minēto, ir attiecināma uz Regulas Nr. 883/2004 65. pantu – tā kā ar šo tiesību normu tika aizstāts minētais 71. pants –, izriet, ka tās mērķis ir bezdarbniekiem, kuru dzīvesvieta ir dalībvalstī, kas nav kompetentā dalībvalsts, radīt vislabvēlīgākos apstākļus jauna darba meklēšanai (spriedumi, 1988. gada 22. septembris, Bergemann,
236/87
,
EU:C:1988:443
,
18.
punkts; 1992. gada 8. jūlijs, Knoch,
C‑102/91
,
EU:C:1992:303
,
14.
punkts, un 1995. gada 29. jūnijs, van Gestel,
C‑454/93
,
EU:C:1995:205
,
20.
punkts).
Tātad, ja Regulas Nr. 883/2004 65. panta 2. un 5. punkts būtu jāinterpretē tādējādi, ka tie ir piemērojami tikai personām, kuras ir mainījušas savu dzīvesvietu dažādu iemeslu dēļ, piemēram, ģimenes apsvērumu dēļ, tas ierobežotu šīs tiesību normas piemērošanas jomu un līdz ar to attiecīgajām personām tiktu apgrūtināta darba meklēšana dzīvesvietas dalībvalstī, kurā tām, kā tiek pieņemts, tiek nodrošināti vislabvēlīgākie apstākļi jauna darba meklēšanai, vēl jo vairāk tāpēc, ka šādu maiņu vispārēji pamato vairāki iemesli. Līdz ar to šāda interpretācija būtu pretrunā minētās tiesību normas mērķim.
Tādējādi uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 883/2004 65. panta 2. un 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs tiesību normas piemērošanas nolūkos nav jāņem vērā iemesli, tostarp ģimenes apstākļi, kuru dēļ attiecīgā persona ir mainījusi savu dzīvesvietu uz dalībvalsti, kas nav kompetentā dalībvalsts.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 465/2012 (2012. gada 22. maijs), 65. panta 2. un 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie ir piemērojami situācijā, kad attiecīgā persona pirms kļūšanas par pilnīgu bezdarbnieku dzīvoja dalībvalstī, kas nav kompetentā dalībvalsts, un faktiski neveica darbību nodarbinātas personas statusā, bet bija pārtraukusi darbu slimības dēļ un šajā saistībā saņēma kompetentās dalībvalsts izmaksātus slimības pabalstus, tomēr ar nosacījumu, ka saskaņā ar kompetentās dalībvalsts tiesību aktiem šādu pabalstu saņemšana ir pielīdzināma darbības veikšanai nodarbinātas personas statusā.

2)
Regulas Nr. 883/2004, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 465/2012, 65. panta 2. un 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs tiesību normas piemērošanas nolūkos nav jāņem vērā iemesli, tostarp ģimenes apstākļi, kuru dēļ attiecīgā persona ir mainījusi savu dzīvesvietu uz dalībvalsti, kas nav kompetentā dalībvalsts.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – holandiešu.