CELEX: 62019CJ0938
Begäran om förhandsavgörande
Miljö
Direktiv 2003/87/EG
System för handel med utsläppsrätter för växthusgaser
Artikel 2.1
Tillämpningsområde
Artikel 3 e
Begreppet anläggning
Påverkan på utsläpp och föroreningar
Sekundära anläggningar som inte medför några utsläpp av växthusgaser
Artikel 10a
Övergångsbestämmelser för gratis tilldelning av utsläppsrätter
Mall för datainsamling
Korrigerad kvot
Beräkningsmetod
Beslut 2011/278/EU
Artikel 6.1 tredje stycket
Export av kyla till en enhet som tillhör en sektor som löper en betydande risk för koldioxidläckage

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/87/EG av den 13 oktober 2003 om ett system för handel med utsläppsrätter för växthusgaser inom gemenskapen och om ändring av rådets direktiv 96/61/EG (
EUT L 275, 2003, s. 32
), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/29/EG av den 23 april 2009 (
EUT L 140, 2009, s. 63
) (nedan kallat direktiv 2003/87), särskilt artiklarna 2.1 och 3 e i detta direktiv, av
corrected eligibility ratio
(korrigerad kvot) som härrör från
Data Collection Template
(Mall för datainsamling), som finns tillgänglig på Europeiska kommissionens websida, samt av kommissionens beslut 2011/278/EU av den 27 april 2011 om fastställande av unionstäckande övergångsbestämmelser för harmoniserad gratis tilldelning av utsläppsrätter enligt artikel 10a i Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/87/EG (
EUT L 130, 2011, s. 1
), särskilt artikel 6.1 i detta beslut.
Begäran har framställts i ett mål mellan Energieversorgungscenter Dresden-Wilschdorf GmbH & Co. KG (nedan kallat EDW) och Bundesrepublik Deutschland (Förbundsrepubliken Tyskland) angående en ansökan om gratis tilldelning av utsläppsrätter för växthusgaser (nedan kallade utsläppsrätter) till ett industriellt kraftvärmeverk med gasmotorer samt med absorptionskylmaskiner som sekundära enheter.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Direktiv 2003/87
I skäl 20 i direktiv 2003/87 anges följande:
”Detta direktiv syftar till att uppmuntra till användning av mer energieffektiv teknik, bland annat kraftvärme, som ger mindre utsläpp per produktionsenhet, medan Europaparlamentets och rådets direktiv om främjande av kraftvärme på grundval av efterfrågan på nyttiggjord värme på den inre marknaden för energi kommer att specifikt främja kraftvärme.”
I artikel 2 i direktivet, vilken har rubriken ”Tillämpningsområde”, anges följande i punkt 1:
”Detta direktiv skall tillämpas på utsläpp från de verksamheter som anges i bilaga I och för de växthusgaser som anges i bilaga II.”
I artikel 3 i direktivet, med rubriken ”Definitioner”, anges följande:
”I detta direktiv avses med
…
b)
utsläpp
: utsläpp i atmosfären av växthusgaser från källor belägna inom en anläggning eller utsläpp från ett luftfartyg vid bedrivande av luftfartsverksamhet enligt bilaga I av sådana gaser som är närmare angivna med avseende på denna verksamhet,
…
e)
anläggning
: en fast, teknisk enhet där en eller flera av de verksamheter som anges i bilaga I bedrivs, liksom all annan därmed direkt förknippad verksamhet, som tekniskt sett är knuten till de verksamheter som bedrivs på platsen och som kan påverka utsläpp och föroreningar,
…
u)
elproducent
: en anläggning som den 1 januari 2005 eller senare har producerat el för försäljning till tredje part och i vilken ingen verksamhet som anges i bilaga I bedrivs utom
förbränning av bränsle
.”
I artikel 8 i direktiv 2003/87, med rubriken ”Samordning med direktiv 96/61/EG”, föreskrivs följande:
”För anläggningar där det bedrivs sådan verksamhet som anges i bilaga I till [rådets direktiv 96/61/EG av den 24 september 1996 om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar (
EGT L 1996, 257, s. 26
)] skall medlemsstaterna vidta nödvändiga åtgärder för att villkoren och förfarandena för utfärdande av tillstånd för utsläpp av växthusgaser samordnas med de villkor och förfaranden som gäller för tillstånd enligt det direktivet. Kraven i artiklarna 5, 6 och 7 i detta direktiv får integreras med de förfaranden som anges i direktiv [96/61].
Artikel 10a, med rubriken ”Gemenskapstäckande övergångsbestämmelser för gratis tilldelning”, har följande lydelse:
”1.   Senast den 31 december 2010 ska kommissionen anta gemenskapstäckande och fullt harmoniserade genomförandebestämmelser för tilldelning av utsläppsrätter …
…
Genom de åtgärder som avses i första stycket ska det i möjligaste mån fastställas unionstäckande förhandsriktmärken för att garantera att tilldelningen sker på ett sätt som ger incitament till minskade växthusgasutsläpp och energieffektiv teknik genom att beakta de mest effektiva teknikerna, ersättningsmöjligheter, alternativa produktionsprocesser, högeffektiv kraftvärme, effektiv energiåtervinning från rökgaser, användande av biomassa samt avskiljning och lagring av CO
, om sådana möjligheter finns, och åtgärderna ska inte ge incitament till att öka utsläppen. …
…
3.   Om inte annat följer av punkterna 4 och 8, och trots vad som sägs i artikel 10c, ska ingen fri tilldelning ges till elproducenter, avskiljningsanläggningar, transportledningar eller till lagringsplatser för koldioxid.
4.   Gratis tilldelning ska ges för fjärrvärme och högeffektiv kraftvärme enligt definitionen i [Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/8/EG av den 11 februari 2004 om främjande av kraftvärme på grundval av efterfrågan på nyttiggjord värme på den inre marknaden för energi och om ändring av direktiv 92/42/EEG (
EUT L 52, 2004, s. 50
], förutsatt att det finns en ekonomiskt motiverad efterfrågan, med avseende på produktionen av värme eller kyla. …
…
11.   Om inte annat följer av artikel 10b ska antalet utsläppsrätter som under 2013 tilldelas gratis enligt punkterna 4–7 i denna artikel uppgå till 80 % av den kvantitet som fastställs i enlighet med de åtgärder som avses i punkt 1. Därefter ska gratis tilldelning minska med samma antal utsläppsrätter varje år för att uppgå till 30 % år 2020, med målsättningen att 2027 ha avskaffat all gratis tilldelning.
12.   Om inte annat följer av artikel 10b ska anläggningar inom sektorer eller delsektorer där det föreligger betydande risk för koldioxidläckage från och med 2013 och varje påföljande år till 2020 tilldelas gratis utsläppsrätter i enlighet med punkt 1 på 100 % av den kvantitet som fastställs i enlighet med åtgärderna som avses i punkt 1.
…”
Enligt artikel 13.1 i nämnda direktiv omfattar den tredje handelsperioden åtta år, från år 2013 till år 2020 (nedan kallad den tredje handelsperioden).
Beslut 2011/278
Artikel 3 i beslut 2011/278, med rubriken ”Definitioner”, har följande lydelse:
”I detta beslut gäller följande definitioner:
a)
befintlig anläggning: en anläggning vid vilken det bedrivs en eller flera av de verksamheter som förtecknas i bilaga I till direktiv 2003/87/EG eller en verksamhet som inbegrips i unionens system för första gången i enlighet med artikel 24 i det direktivet och som
i)
erhållit tillstånd för utsläpp av växthusgaser före den 30 juni 2011, eller
ii)
de facto är i drift, har erhållit alla relevanta miljötillstånd, däribland ett tillstånd i enlighet med [Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/1/EG av den 15 januari 2008 om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar (
EUT L 24, 2008, s. 8
)], i tillämpliga fall, före den 30 juni 2011, och före den 30 juni 2011 uppfyller alla andra kriterier enligt den berörda medlemsstatens nationella rättsordning och därför skulle ha haft rätt att få tillstånd att släppa ut växthusgaser.
…
c)
delanläggning med värmeriktmärke: insatsvaror, utgående varor och motsvarande som inte omfattas av en delanläggning med produktriktmärke, relaterade till produktion eller import från en anläggning eller annan enhet som omfattas av EU-systemet, eller båda, av mätbar värme som
–
förbrukas inom anläggningens gränser vid tillverkning av produkter, vid produktion av mekanisk energi som inte används vid elproduktion, vid uppvärmning eller kylning med undantag av förbrukning för elproduktion, eller
–
exporteras till en anläggning eller annan enhet som inte omfattas av EU-systemet med undantag av förbrukning för elproduktion.
…”
Artikel 6 i beslutet har rubriken ”Uppdelning i delanläggningar”. I punkt 1 i den artikeln föreskrivs följande:
”Vid tillämpning av detta beslut ska medlemsstaterna vid behov dela upp varje anläggning som har rätt till gratis utsläppsrätter enligt artikel 10a i direktiv [2003/87] i en eller flera av följande delanläggningar:
a)
Delanläggning med produktriktmärke.
b)
Delanläggning med värmeriktmärke.
c)
Delanläggning med bränsleriktmärke.
d)
Delanläggning med processutsläpp.
Delanläggningarna ska i den mån det är möjligt motsvara fysiska delar av anläggningen.
För delanläggningar med värmeriktmärke, bränsleriktmärke och processutsläpp ska medlemsstaterna använda Nace- och Prodcom-koder för att tydligt identifiera huruvida den relevanta processen tjänar en sektor eller delsektor som bedöms löpa en betydande risk för koldioxidläckage enligt [kommissionens beslut 2010/2/EU av den 24 december 2009 om fastställande, i enlighet med Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/87/EG, av förteckningen över sektorer och delsektorer som anses löpa avsevärd risk för koldioxidläckage (
EUT L 1, 2010, s. 10
)].
Om en anläggning som ingår i unionens system har producerat och exporterat mätbar värme till en anläggning eller en annan enhet som inte ingår i unionens system ska medlemsstaterna anse att den berörda processen vid delanläggningen med värmeriktmärke när det gäller denna värme inte tjänar en sektor eller delsektor som bedöms löpa en betydande risk för koldioxidläckage enligt kommissionens beslut [2010/2], såvida inte den behöriga myndigheten godkänner att förbrukaren av den mätbara värmen tillhör en sektor eller delsektor som bedöms löpa en betydande risk för koldioxidläckage enligt beslut [2010/2].”
I artikel 7 i beslutet, med rubriken ”Insamling av utgångsdata”, föreskrivs följande:
”1.   För varje befintlig anläggning som har rätt till gratis utsläppsrätter enligt artikel 10a i direktiv [2003/87], inklusive anläggningar som endast tidvis är i drift, särskilt anläggningar som hålls i reserv eller beredskap och anläggningar som hålls i drift beroende på säsong, ska medlemsstaterna, för alla år i perioden 1 januari 2005–31 december 2008 eller i tillämpliga fall 1 januari 2009–31 december 2010, från verksamhetsutövaren samla in all relevant information och relevanta data för varje parameter som förtecknas i bilaga IV, för de år som anläggningen har varit i drift.
…
5.   Medlemsstaterna ska samla in, registrera och dokumentera data enligt metoder som gör det möjligt för de behöriga myndigheterna att använda data på lämpligt sätt.
Medlemsstaterna får kräva att verksamhetsutövaren använder ett elektroniskt formulär eller specificera ett filformat för datainlämningen. Medlemsstaterna ska dock godkänna att verksamhetsutövaren använder något av de elektroniska formulär eller specificerade filformat som kommissionen har offentliggjort för datainsamling enligt denna artikel, om inte medlemsstatens formulär eller filformat minst kräver att samma data lämnas in.
…”
I artikel 9 i beslut 2011/278, med rubriken ”Historisk verksamhetsnivå”, föreskrivs följande i punkt 3:
”Den värmerelaterade historiska verksamheten ska avse medianen för den årliga historiska importen under referensperioden från en anläggning som omfattas av unionens system eller produktionen, eller båda, av mätbar värme som förbrukats inom anläggningens gränser vid tillverkning av produkter, för produktion av mekanisk energi som inte används för elproduktion, för uppvärmning eller kylning med undantag av förbrukning för elproduktion eller för export till anläggningar eller andra enheter som inte omfattas av unionens system, med undantag av export för elproduktion, uttryckt i terajoule per år.”
Artikel 10 i detta beslut, med rubriken ”Tilldelning på anläggningsnivå”, har följande lydelse:
”1.   Medlemsstaterna ska för varje år, på grundval av de data som samlats in enligt artikel 7, beräkna antalet utsläppsrätter som från och med 2013 gratis tilldelas varje befintlig anläggning på deras territorium i enlighet med punkterna 2–8.
2.   För dessa beräkningar ska medlemsstaterna först fastställa det preliminära årsantalet utsläppsrätter som tilldelas gratis, separat för varje delanläggning, enligt följande:
…
b)
För
i)
delanläggningen med värmeriktmärke ska det preliminära årsantalet utsläppsrätter som tilldelas gratis för ett givet år motsvara värdet för värmeriktmärket för mätbar värme enligt bilaga I multiplicerat med den värmerelaterade historiska verksamhetsnivån för förbrukningen av mätbar värme,
…”
Besluten 2010/2 och 2014/746/EU
I punkt 1.4 i bilagan till beslut 2010/2 anges tillverkning av elektroniska komponenter, som motsvarar kod 3210 i den allmänna näringsgrensindelningen inom Europeiska gemenskapen (NACE-nomenklaturen), bland de sektorer som anses löpa avsevärd risk för koldioxidläckage.
I punkt 1.1 i bilagan till kommissionens beslut 2014/746/EU av den 27 oktober 2014 om fastställande, i enlighet med Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/87/EG, av en förteckning över sektorer och delsektorer som anses löpa avsevärd risk för koldioxidläckage, för perioden 2015–2019 (
EUT L 308, 2014, s. 114
), genom vilket beslut 2010/2 upphävdes, nämns även tillverkning av elektroniska komponenter, som numera motsvaras av kod 2611 i NACE.
Delegerad förordning (EU) 2019/331
Kommissionens delegerade förordning (EU) 2019/331 av den 19 december 2018 om fastställande av unionstäckande övergångsbestämmelser för harmoniserad gratis tilldelning av utsläppsrätter enligt artikel 10a i Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/87/EG (
EUT L 59, 2019, s. 8
) innehåller en bilaga VII, med rubriken ”Metoder för övervakning av uppgifter”. Avsnitt 7 i bilagan, med rubriken ”Regler för fastställande av mätbar nettovärme”, innehåller en punkt 7.1, som i sin tur har rubriken ”Principer”. I fjärde stycket i denna punkt föreskrivs följande:
”I de fall värme används för att tillhandahålla kylning via en absorptionskylningsprocess, ska den kylningsprocessen betraktas som en värmeförbrukande process.”
Direktiv 96/61
I artikel 2 i direktiv 96/61, som upphävdes och ersattes av direktiv 2008/1, föreskrevs följande i artikel 2, med rubriken ”Definitioner”:
I detta direktiv avses med
[…]
2.
förorening
: direkt eller indirekt överföring genom mänsklig verksamhet av ämnen, vibrationer, värme eller buller till luft, vatten eller mark, som kan skada människors hälsa eller kvaliteten på miljön, medföra skador på materiell egendom, medföra skador på eller försvåra möjligheterna att dra nytta av de fördelar naturen erbjuder eller annan legitim användning av miljön.
3.
anläggning
: en fast, teknisk enhet där en eller flera av de verksamheter som anges i bilaga I bedrivs, liksom all annan därmed förknippad verksamhet som tekniskt sett är knuten till de verksamheter som bedrivs på platsen och som kan påverka utsläpp och föroreningar.
…
5.
utsläpp
: direkt eller indirekt utsläpp, från punktkällor eller diffusa källor inom anläggningen, av ämnen, vibrationer, värme eller buller till luft, vatten eller mark.
…”
Direktiv 2010/75/EU
Det framgår av skäl 1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2010/75/EU av den 24 november 2010 om industriutsläpp (samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar) (
EUT L 334, 2010, s. 17
) att direktivet innebar en omarbetning av sju direktiv, däribland direktiv 2008/1.
I artikel 3 i direktiv 2010/75, som har rubriken ”Definitioner”, anges följande:
”I detta direktiv gäller följande definitioner:
…
2.
förorening
: direkt eller indirekt överföring genom mänsklig verksamhet av ämnen, vibrationer, värme eller buller till luft, vatten eller mark, som kan skada människors hälsa eller kvaliteten på miljön, medföra skador på materiell egendom, medföra skador på eller försvåra möjligheterna att dra nytta av de fördelar naturen erbjuder eller annan legitim användning av miljön.
3.
anläggning
: en fast, teknisk enhet inom vilken en eller flera av de verksamheter som anges i bilaga I eller i del 1 i bilaga VII bedrivs, liksom all annan därmed förknippad verksamhet på samma plats som tekniskt sett är knuten till de verksamheter som anges i dessa bilagor och som kan påverka utsläpp och föroreningar.
4.
utsläpp
: direkt eller indirekt utsläpp, från punktkällor eller diffusa källor inom anläggningen, av ämnen, vibrationer, värme eller buller till luft, vatten eller mark.
…”
Den tyska lagstiftningen
I 4 § i Bundes-Immissionsschutzgesetz (tyska lagen om skydd mot utsläpp), av den 15 mars 1974 (BGBl. 1974 I, s. 721), i dess lydelse av den 17 maj 2013 (BGBl. 2013 I, s. 1274) (nedan kallad BImSchG), med rubriken ”Tillstånd”, föreskrivs följande i stycke 1:
”För uppförande och drift av anläggningar som på grund av sina egenskaper eller sin drift särskilt kan medföra skadliga verkningar på miljön, samt hota, särskilt missgynna eller störa samhället eller grannskapet … krävs tillstånd …”.
I 2 § Treibhausgas-Emissionshandelsgesetz (lagen om handel med utsläppsrätter för växthusgaser) av den 21 juli 2011 (BGBl. 2011 I, s. 1475) (nedan kallad TEHG), med rubriken ”Tillämpningsområde” föreskrivs följande:
”1)   Denna lag gäller utsläpp av de växthusgaser som avses i bilaga I del 2 och som härrör från där angivna verksamheter. Denna lag är även tillämplig på de anläggningar som avses i bilaga 1, del 2, om de utgör delar av eller sekundära anläggningar till en anläggning som inte anges i bilaga 1, del 2.
2)   För de anläggningar som avses i bilaga 1, del 2, punkterna 2–31, omfattar tillämpningsområdet för denna lag alla
1. delar av anläggningen och de steg i processen som är nödvändiga för driften, och
2. sekundära anläggningar som har ett rumsligt och driftstekniskt samband med de delar av anläggningen och processetapper som avses i punkt 1 och som kan bidra till uppkomsten av de växthusgaser som avses i bilaga, del 2.
Den första meningen gäller i tillämpliga delar de förbränningsenheter som avses i bilaga 1, del 2, punkt 1.
…
4)   För anläggningar som avses i bilaga 1, del 2, punkterna 2–30, och som kräver tillstånd enligt 4 § stycke 1 tredje meningen BImSchG ska de uppgifter som fastställs i tillståndet enligt BImSchG vara avgörande för avgränsningen av de anläggningar som avses i styckena 2 och 3. Den första meningen gäller i tillämpliga delar de förbränningsenheter som avses i bilaga 1, del 2, punkt 1. I de situationer som avses i stycke 1 andra meningen gäller den första meningen i tillämpliga delar för de uppgifter som fastställs i tillståndet enligt BImSchG beträffande delar av anläggningar och sekundära anläggningar.”
I 4 § TEHG, med rubriken ”Utsläppstillstånd”, föreskrivs följande:
”1)   Verksamhetsutövaren behöver tillstånd för utsläpp av växthusgaser som uppkommit genom en verksamhet som avses i bilaga 1, del 2, punkterna 1–32. Tillståndet ska beviljas av den behöriga myndigheten på ansökan av verksamhetsutövaren, när myndigheten kan fastställa de uppgifter som avses i stycke 3 på grundval av de handlingar som lämnats in i samband med ansökan.
…
4)   För anläggningar som beviljats tillstånd före den 1 januari 2013 enligt BImSchG, motsvarar tillstånd som beviljats i enlighet med bestämmelserna om skydd mot utsläpp tillstånd som beviljats i enlighet med stycke 1. I ett sådant fall som det som avses i första meningen, kan verksamhetsutövaren emellertid även ansöka om separat tillstånd i enlighet med stycke 1. I det fallet blir den första meningen tillämplig enbart fram till dess att det separata tillståndet beviljas.”
I 9 § TEHG, med rubriken ”Gratis tilldelning av utsläppsrätter till verksamhetsutövare”, föreskrivs följande i stycke 2:
”Utsläppsrätter tilldelas gratis efter det att en ansökan har lämnats in till den behöriga myndigheten. …”
I 34 § TEHG, i dess lydelse av den 18 januari 2019 (BGBl. 2019 I, s. 37), med rubriken ”Övergångsbestämmelse för verksamhetsutövare”, föreskrivs följande i stycke 1:
”1)   För utsläpp av växthusgaser från de verksamheter som anges i bilaga 1, ska 1–36 §§, i den lydelse som gällde till och med den 24 januari 2019, tillämpas på handelsperioden 2013–2020.”
2 § i Verordnung über die Zuteilung von Treibhausgas-Emissionsberechtigungen in der Handelsperiode 2013 bis 2020 (förordning om tilldelning av utsläppsrätter för växthusgaser under handelsperioden 2013–2020) av den 26 september 2011 (BGB1. 2011 I, s. 1921) (nedan kallad ZuV 2020) har rubriken ”Definitioner”, och i punkt 30, som har rubriken ”Tilldelningselement med värmeriktmärke”, anges följande:
”Samtliga insatsvaror, utgående varor och därmed sammanhängande utsläpp som inte täcks av ett tilldelningselement i den mening som avses i punkt 28 i samband med produktion av mätbar värme eller import av denna från en anläggning som omfattas av tillämpningsområdet för [TEHG], förutsatt att värmen varken har genererats från elektricitet eller vid produktionen av salpetersyra och inte har förbrukats för elproduktion eller exporterats för elproduktion och i den mån nämnda värme
a)
förbrukas i anläggningen, utöver ett tilldelningselement i den mening som avses i punkt 28, för tillverkning av produkter, för produktion av mekanisk energi eller för uppvärmning eller kylning, eller
b)
återlämnas till anläggningar och andra anordningar som inte omfattas av tillämpningsområdet för [TEHG].”
I 3 § ZuV 2020, med rubriken ”Bildandet av tilldelningselement”, föreskrivs följande:
”…
2)   Vid fastställandet av tilldelningselement som avses i stycke 1 punkt 2 ska leverans av mätbar värme till ett distributionsnät för värme betraktas som leverans till en annan anordning i den mening som avses i 2 § punkt 30 b. …
3)   När det gäller de tilldelningselement som avses i stycke 1 punkterna 2–4 ska sökanden bilda separata tilldelningselement för tillverkningsprocesser för produkter som avser sektorer där det finns risk för läckage, och för sådana processer där detta inte gäller. …
4)   När det gäller tilldelningselement med värmeriktmärke ska, vid anvisning till separata tilldelningselement i den mening som avses i stycke 3, följande gälla:
1. Vid direkt leverans av värme till en kund som inte omfattas av tillämpningsområdet för TEHG, ska denna värme hänföras till sektorer där det finns risk för läckage om verksamhetsutövaren visar att kunden tillhör en sektor där det finns risk för läckage. Värmen ska i övrigt hänföras till sektorer där det inte finns någon risk för läckage.
2. Vid leverans av värme till distributionsnät för värme ska de sektorer där det finns en risk för läckage tillskrivas den andel av den totala mängden levererad värme som motsvarar den andel värme som levereras till kunder inom sektorer där det finns risk för läckage från den totala värme som levereras av nätoperatören under den relevanta leveransperioden i enlighet med 8 § stycke 1. I övrigt ska denna värme hänföras till sektorer där det inte finns någon risk för läckage.
…”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
EDW, som är klagande i målet vid den nationella domstolen, driver ett högeffektivt industriellt kraftvärmeverk med gasmotorer som omfattas av systemet för handel med utsläppsrätter för växthusgaser på unionsnivå (nedan kallat systemet för handel med utsläppsrätter). Kraftvärmeverket har kylmaskiner som sekundära enheter, bland annat absorbtionskylmaskiner (nedan kallade kylmaskiner) som omvandlar värme till kyla. Dessa kylmaskiner släpper inte ut växthusgaser.
Kraftvärmeverket försörjer uteslutande Global Foundries fabrik för tillverkning av halvledare. Denna fabrik tillhör inte EDW. Global Foundries verksamhet, som inte omfattas av systemet för handel med utsläppsrätter, ingår i en sektor som anses löpa avsevärd risk för koldioxidläckage enligt besluten 2010/2 och 2014/746.
Kraftvärmeverket producerar närmare bestämt varmvatten med en temperatur på 80 °C och ånga. Från värmepannor levereras detta 80-gradiga varmvatten dels direkt till Global Foundries, dels tillsammans med ånga till kylmaskinerna i kraftvärmeverket. Kylmaskinerna levererar kyla i form av vatten med en temperatur på 5 °C eller 11 °C till Global Foundries avsedd för tillverkningen av halvledare. Dessutom produceras ljummet vatten med en temperatur på 32 °C från värmen som släpps ut från kylmaskinerna samt genom att använda den värme som vid en temperatur på 11 °C eller 17 °C återvänder från Global Foundries kylkrets till dessa maskiner.
För beviljande av det tillstånd som krävs enligt BImSchG ska kraftvärmeverket med tillhörande sekundära enheter, på grund av de bullerföroreningar som orsakas av driften av dessa, anses utgöra en och samma anläggning.
Den 19 januari 2012 ingav EDW en ansökan om gratis tilldelning av utsläppsrätter till Deutsche Emissionshandelsstelle (tysk myndighet för handel med utsläppsrätter) (nedan kallad DEHSt). Denna myndighet beviljade EDW, med stöd av bestämmelserna om en delanläggning med värmeriktmärke, 63770 gratis utsläppsrätter genom beslut av den 17 februari 2014 och ytterligare 14497 utsläppsrätter genom beslut av den 28 april 2017 efter en begäran om omprövning.
DEHSt ansåg bland annat i tilldelningsbeslutet och i beslutet efter begäran om omprövning att absorbtionskylmaskinerna ingick i EDW:s anläggning som omfattas av systemet för handel med utsläppsrätter. Myndigheten godtog dessutom inte tillämpning av de bestämmelser som gäller för de sektorer eller delsektorer som anses löpa avsevärd risk för koldioxidläckage avseende den kyla som levereras från kylmaskinerna till Global Foundries. DEHSt beviljade dessutom inte utsläppsrätter för värmeflödet av ljummet vatten med en temperatur på 32 °C, eftersom värmen härrör från den energi som frigörs från driften av kylmaskinerna. Myndigheten drog även av värmeimporten från en anläggning som inte omfattades av systemet för handel med utsläppsrätter från den värmemängd som begärts av EDW.
EDW väckte den 1 juni 2017 talan vid Verwaltungsgericht Berlin (Förvaltningsdomstolen i Berlin, Tyskland) och vidhöll sin ansökan om tilldelning av ytterligare 121013 gratis utsläppsrätter.
Den hänskjutande domstolen anser att utgången i det nationella målet först och främst beror på huruvida det är förenligt med direktiv 2003/87, och i synnerhet med artikel 2.1 och artikel 3 e i direktivet, att en nationell lagstiftning enligt vilken det för att fastställa gränserna för anläggningar som omfattas av systemet för handel med utsläppsrätter i förekommande fall ska tas hänsyn till specifikationer för dessa anläggningar såsom de anges i ett tillstånd som beviljats enligt andra nationella bestämmelser rörande föroreningar, vilket eventuellt innebär att sekundära enheter ska inbegripas inom gränserna för dessa anläggningar, såsom de kylmaskiner som är aktuella i det nationella målet vilka inte släpper ut några växthusgaser. Den hänskjutande domstolen har angett att frågan huruvida kylmaskinerna befinner sig inom eller utanför gränserna för den aktuella anläggningen som omfattas av det aktuella systemet för handel med utsläppsrätter påverkar det antal gratis utsläppsrätter som ska tilldelas EDW.
Vidare vill den hänskjutande domstolen, i förekommande fall, få klarhet i hur den mängd utsläppsrätter som tilldelas gratis för delanläggningar med värmeriktmärke ska fastställas. Den hänskjutande domstolen vill bland annat få klarhet i hur det, med hänsyn till den värme som importeras från anläggningar som inte omfattas av systemet för handel med utsläppsrätter, är lämpligt att beräkna och tillämpa den korrigerade kvot som avses i mallen för datainsamling och, i synnerhet, huruvida det finns anledning att behandla samtliga värmeflöden från den berörda anläggningen på ett övergripande sätt eller om det är möjligt, i syfte att ta hänsyn till denna värmeimport, att särskilja dessa olika flöden.
Den hänskjutande domstolen vill slutligen få klarhet i villkoren för genomförande av de bestämmelser som är tillämpliga inom de sektorer eller delsektorer som anses löpa avsevärd risk för koldioxidläckage, med tillämpning av artikel 6.1 tredje stycket i beslut 2011/278, vad gäller den kyla som produceras i EDW:s kylmaskiner och levereras till Global Foundries.
Mot denna bakgrund har Verwaltungsgericht Berlin (Förvaltningsdomstolen i Berlin) beslutat att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen:
”1)
Ska artikel 2.1 i direktiv [2003/87] tolkas så, att den inte utgör hinder mot en bestämmelse såsom 2 § stycke 4 första meningen [TEHG], enligt vilken en anläggning som beviljats tillstånd enligt [BImSchg] även omfattas av systemet för handel med utsläppsrätter i den utsträckning detta tillstånd också omfattar sekundära anläggningar som inte släpper ut några växthusgaser?
2)
Om fråga 1 besvaras jakande:
Framgår det av den [mall för datainsamling] som kommissionen har utarbetat och av de kriterier som fastställts för medlemsstaterna vid deras beräkning av den korrigerade kvoten, när det gäller värme som importeras från anläggningar som inte omfattas av systemet för handel med utsläppsrätter, att denna kvot även ska tillämpas på den sammanlagda värme som framställs i den anläggning som omfattas av systemet för handel med utsläppsrätter, när den importerade värmen entydigt kan hänföras till ett av flera identifierbara värmeflöden som redovisas separat och/eller till anläggningens interna värmeförbrukning?
3)
Ska artikel 6.1 tredje stycket i beslut [2011/278] tolkas så, att den berörda processen vid delanläggningen med värmeriktmärke avser en sektor eller delsektor som bedöms löpa en betydande risk för koldioxidläckage enligt beslut [2010/2] om denna värme används för att framställa kyla och denna kyla förbrukas av en anläggning som inte omfattas av systemet för handel med utsläppsrätter i en sektor eller delsektor som bedöms löpa en betydande risk för koldioxidläckage?
Är tillämpligheten av artikel 6.1 tredje stycket i kommissionens beslut 2011/278/EU beroende av huruvida kylan produceras eller inte produceras inom gränserna för anläggningen som omfattas av systemet för handel med utsläppsrätter?”
Förfarandet vid domstolen
Den hänskjutande domstolen har begärt att EU-domstolen ska handlägga detta mål skyndsamt med tillämpning av artikel 105.1 i domstolens rättegångsregler.
Till stöd för begäran anförde den hänskjutande domstolen att enligt tysk rättspraxis skulle rätten till gratis utsläppsrätter gå förlorad om den inte blev föremål för ett tilldelningsbeslut före den 30 april året efter utgången av den tredje handelsperioden, på grund av att det inte fanns några bestämmelser som gjorde det möjligt överföra dessa utsläppsrätter till den fjärde handelsperioden. I den mån en sådan tolkning är förenlig med unionsrätten skulle EDW, i avsaknad av ett avgörande som vunnit laga kraft före den 30 april 2021, således kunna förlora de ytterligare gratis utsläppsrätter som EDW begärt. Den hänskjutande domstolen har dessutom åberopat att denna fråga uppkommer i ett stort antal mål som är anhängiga vid den nationella domstolen.
Av artikel 105.1 i rättegångsreglerna följer att domstolens ordförande, på ansökan av den hänskjutande domstolen eller i undantagsfall på eget initiativ, får, efter att ha hört referenten och generaladvokaten, besluta att ett mål om förhandsavgörande ska handläggas skyndsamt med avvikelse från vad som gäller enligt dessa rättegångsregler, när målet är av sådan beskaffenhet att det måste avgöras utan dröjsmål.
Domstolens ordförande beslutade den 22 januari 2020, efter att ha hört referenten och generaladvokaten, att avslå den hänskjutande domstolens begäran om skyndsam handläggning av målet.
Som motivering till beslutet angavs att de skäl som den hänskjutande domstolen hade åberopat inte visade att villkoren i artikel 105.1 i rättegångsreglerna var uppfyllda i förevarande mål (se, analogt, dom av den 25 februari 2021, Gmina Wrocław (Omvandling av nyttjanderätten),
C‑604/19
,
EU:C:2021:132
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det framgår nämligen av domstolens praxis att enbart det intresse som enskilda har av att så snabbt som möjligt fastställa omfattningen av de rättigheter som de har enligt unionsrätten, som visserligen är legitimt, inte är av sådan art att en exceptionell omständighet i den mening som avses i artikel 105.1 i rättegångsreglerna kan anses styrkt (beslut av domstolens ordförande av den 18 januari 2019, VW (Rätt till tillgång till försvarare vid utebliven inställelse),
C‑659/18
, ej publicerat,
EU:C:2019:45
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Den omständigheten att EDW väckte talan den 1 juni 2017, det vill säga mer än två och ett halvt år innan den hänskjutande domstolen beslutade att hänskjuta förevarande begäran om förhandsavgörande till EU-domstolen, sätter den brådskande karaktären av det nationella målet i perspektiv (se, analogt, beslut av domstolens ordförande av den 18 januari 2019, Adusbef m.fl.,
C‑686/18
, ej publicerat,
EU:C:2019:68
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det följer dessutom av fast rättspraxis att enbart ekonomiska intressen, hur betydande och legitima de än må vara, inte i sig utgör skäl för en skyndsam handläggning av målet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 februari 2021, Gmina Wrocław (Omvandling av nyttjanderätten),
C‑604/19
,
EU:C:2021:132
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det ska dessutom påpekas att det förhållandet att ett stort antal personer eller rättsliga situationer kan komma att påverkas av det avgörande som den hänskjutande domstolen ska meddela efter att ha begärt förhandsavgörande av EU-domstolen inte i sig är ägnat att utgöra en sådan särskild omständighet som kan motivera en skyndsam handläggning av målet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 december 2020, Staatsanwaltschaft Wien (Förfalskade banköverföringar),
C‑584/19
,
EU:C:2020:1002
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artikel 2.1 och artikel 3 e i direktiv 2003/87 ska tolkas så, att de utgör hinder för en nationell lagstiftning som tillåter att sekundära enheter som inte släpper ut växthusgaser inkluderas inom gränserna för en anläggning som omfattas av systemet för handel med utsläppsrätter.
I förevarande fall föreskrivs i den aktuella nationella lagstiftningen att gränserna för en anläggning, vad gäller tillämpningen av systemet för handel med utsläppsrätter, fastställs i enlighet med de specifikationer som anges i tillståndet för anläggningen enligt en annan nationell lagstiftning rörande föroreningar. De i det nationella målet aktuella kylmaskinerna, vilka inte släpper ut växthusgaser, har således inkluderats inom anläggningens gränser såvitt avser detta tillstånd på grund av att de ger upphov till utsläpp i form av buller.
Domstolen erinrar om att begreppet anläggning i artikel 3 e i direktivet definieras som en fast teknisk enhet där en eller flera av de verksamheter som anges i bilaga I bedrivs och all annan därmed direkt förknippad verksamhet som tekniskt sett är knuten till de verksamheter som bedrivs på platsen och som kan påverka utsläpp och föroreningar.
Eftersom det inte bedrivs någon verksamhet som anges i bilaga I, kan sådana enheter som de kylmaskiner som är aktuella i det nationella målet endast ingå i en anläggning som omfattas av systemet för handel med utsläppsrätter om den verksamheten är direkt förknippad med en verksamhet som omfattas av nämnda bilaga I och som äger rum i anläggningen, och om denna direkta koppling kommer till uttryck genom ett tekniskt samband som innebär att kopplingen mellan de berörda verksamheterna ingår som ett led i den övergripande tekniska processen för den verksamhet som omfattas av bilaga I (se, för ett liknande resonemang, dom av den 29 april 2021, Granarolo,
C‑617/19
,
EU:C:2021:338
, punkterna
och
).
För det fall dessa kriterier är uppfyllda påpekar domstolen, vad gäller det tredje kriteriet som avser att den berörda verksamheten ska kunna påverka utsläpp och föroreningar, att direktiv 2003/87 enligt dess artikel 2.1, i vilken direktivets tillämpningsområde fastställs, är tillämpligt på ”utsläpp” av de växthusgaser som räknas upp i bilaga II till detta direktiv, däribland CO
, som härrör ”från de verksamheter som anges i bilaga I ” (dom av den 20 juni 2019, ExxonMobil Production Deutschland,
C‑682/17
,
EU:C:2019:518
, punkt
samt där angiven rättspraxis).
Domstolen har således slagit fast att de verksamheter som avses i nämnda bilaga I endast omfattas av tillämpningsområdet för denna bilaga, och därmed av systemet för handel med utsläppsrätter, om de leder till ”utsläpp” av sådana växthusgaser som förtecknas i nämnda bilaga II (dom av den 28 februari 2018, Trinseo Deutschland,
C‑577/16
,
EU:C:2018:127
, punkt
).
Det ska påpekas att unionslagstiftaren genom att föreskriva att verksamheter som har ett direkt samband med en verksamhet som anges i bilaga I till direktiv 2003/87 får inkluderas i en anläggning, förvisso har förutsett att systemet för handel med utsläppsrätter kan omfatta verksamheter som inte uppfyller de villkor som avgränsar tillämpningsområdet för detta direktiv och i synnerhet som inte finns med i nämnda bilaga I (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 juni 2016, Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid-Nederland EPZ,
C‑158/15
,
EU:C:2016:422
, punkterna
och
).
Härav kan emellertid inte slutsatsen dras att det tredje kriteriet i artikel 3 e i nämnda direktiv är uppfyllt när den berörda verksamheten, trots att den genererar utsläpp och föroreningar, inte släpper ut sådana växthusgaser som räknas upp i bilaga II till direktivet.
Enligt artikel 3 b i direktiv 2003/87 avses nämligen med utsläpp i detta direktiv, utsläpp i atmosfären av växthusgaser från källor belägna inom en anläggning. Det framgår således av ordalydelsen i denna bestämmelse att begreppet utsläpp, i den mening som avses i denna bestämmelse, förutsätter utsläpp av en växthusgas i atmosfären (beslut av den 6 februari 2019, Solvay Chemicals,
C‑561/18
,
EU:C:2019:101
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det är följaktligen mot bakgrund av denna definition som de utsläpp och de föroreningar som nämns i artikel 3 e i direktivet ska tolkas. Dessa utsläpp kan således endast avse de växthusgaser som anges i bilaga II till direktivet.
Härav följer att de utsläpp i form av buller som orsakas av driften av de aktuella kylmaskinerna inte uppfyller det tredje kriteriet som avser kravet enligt artikel 3 e i direktiv 2003/87 att verksamheten ska kunna påverka utsläpp och föroreningar. Av denna anledning kan dessa kylmaskiner och EDW:s kraftvärmeverk inte anses utgöra en och samma anläggning för tillämpningen av systemet för handel med utsläppsrätter.
Sådana kylmaskiner kan följaktligen inte, såsom föreskrivs i den aktuella nationella lagstiftningen, anses ingå i den anläggning som omfattas av systemet för handel med utsläppsrätter enbart på grund av att de till följd av nämnda utsläpp i form av buller, när det gäller tillstånd som beviljats med stöd av annan nationell lagstiftning om föroreningar, anses befinna sig inom anläggningens gränser.
Denna slutsats påverkas inte av den tyska regeringens argument att med hänsyn till unionslagstiftarens avsikt att i artikel 3 e i direktiv 2003/87 i huvudsak tillhandhålla samma definition av begreppet ”anläggning” som den definition som gäller i unionslagstiftningen om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar, i synnerhet direktiven 96/61 och 2010/75, är det tillåtet, för tillämpningen av systemet med handel av utsläppsrätter, att bibehålla den aktuella avgränsningen av den berörda anläggningen som redan är fastställd på grundval av den nationella lagstiftningen om genomförande av ovannämnda direktiv.
Domstolen konstaterar för det första att det i artikel 8 i direktiv 2003/87 förvisso föreskrivs att medlemsstaterna – för anläggningar där det bedrivs sådan verksamhet som anges i bilaga I till direktiv 96/61, ersatt senast av direktiv 2010/75 – ska vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att villkoren och förfarandet för utfärdande av tillstånd för utsläpp av växthusgaser samordnas med de villkor och förfaranden som gäller för tillstånd enligt direktiv 96/61.
Denna bestämmelse som gäller förfarandet kan emellertid inte ändra de materiella villkoren för tillämpningen av systemet för handel med utsläppsrätter, bland annat vad gäller fastställandet av de anläggningar som omfattas av systemet.
För det andra ska det påpekas att det i artikel 2.2 och 2.5 i direktiv 96/61 respektive i artikel 3.2 och 3.4 i direktiv 2010/75 föreskrivs att begreppet ”förorening” ska förstås som direkt eller indirekt överföring genom mänsklig verksamhet av ämnen, vibrationer, värme eller buller till luft, vatten eller mark, som kan skada människors hälsa eller kvaliteten på miljön, medföra försämring av materiell egendom, medföra försämring av eller hindra möjligheterna att dra nytta av de fördelar naturen erbjuder eller annan legitim användning av miljön, och begreppet ”utsläpp” definieras som direkt eller indirekt utsläpp, från punktkällor eller diffusa källor inom anläggningen, av ämnen, vibrationer, värme eller buller i luft, vatten eller mark. Dessa direktiv grundar sig således på en vidare ansats när det gäller dessa begrepp än den som gäller enligt direktiv 2003/87.
Om den tyska regeringens argument, som det redogjorts för i punkt 59 ovan, godtogs skulle det följaktligen leda till att de av unionslagstiftaren fastslagna gränserna för systemet för handel med utsläppsrätter – i förevarande fall i den del som avser utsläpp av växthusgaser – förlorade sin ändamålsenliga verkan, och, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 49 i sitt förslag till avgörande, leda till ett åsidosättande av de olika syften som lagstiftaren eftersträvade med å ena sidan direktiv 2003/87 och å andra sidan med direktiv 96/61 och direktiv 2010/75.
Det ska emellertid klargöras att med förbehåll för denna inskränkning som avser utsläpp och föroreningar som har samband med de växthusgaser som förtecknas i bilaga II till direktiv 2003/87, framgår det av ordalydelsen i artikel 3 e i direktivet att det inte ska göras en restriktiv tolkning av de villkor som gäller för att det tredje kriteriet som avses i denna bestämmelse kan anses uppfyllt.
Enligt denna bestämmelse krävs det nämligen inte att de berörda verksamheterna som sådana släpper ut växthusgaser, utan det krävs endast en påverkan i detta avseende. Eftersom verksamheten endast ska kunna ha en sådan påverkan, krävs det inte enligt detta kriterium att det fastställs att utsläppen och föroreningarna faktiskt har påverkats, utan endast att det kan fastställas att en sådan påverkan är möjlig.
Härav följer att om övriga kriterier i artikel 3 e i direktiv 2003/87 är uppfyllda, kan en verksamhet som kan påverka nivån på utsläppen av växthusgaser från en verksamhet som omfattas av bilaga I till detta direktiv inbegripas inom gränserna för samma anläggning som sistnämnda verksamhet.
En sådan tolkning stöds dessutom av de mål som eftersträvas med systemet för handel med utsläppsrätter. Syftet med direktiv 2003/87 är nämligen att inrätta ett system för handel med utsläppsrätter som eftersträvar att minska utsläppen av växthusgaser i atmosfären till en nivå som förhindrar farliga antropogena inverkningar på klimatsystemet och vars slutliga mål är att skydda miljön (dom av den 3 december 2020, Ingredion Germany,
C‑320/19
,
EU:C:2020:983
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Detta system bygger på en ekonomisk logik, nämligen att vara ett incitament för alla deltagare i detta system att släppa ut en mindre mängd växthusgaser än vad de ursprungligen getts rätt till, så att de kan sälja överskottet till någon annan deltagare vars utsläpp överskrider de utsläppsrätter som tilldelats (dom av den 3 december 2020, Ingredion Germany,
C‑320/19
,
EU:C:2020:983
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Såsom framgår av skäl 20 och artikel 10a.1 i direktiv 2003/87 syftar direktivet, inom ramen för förverkligandet av dessa mål, till att främja minskade växthusgasutsläpp och förbättra energieffektiviteten genom att använda de effektivaste teknikerna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 januari 2018, INEOS,
C‑58/17
,
EU:C:2018:19
, punkt
och där angiven rättspraxis, dom av den 12 april 2018, PPC Power,
C‑302/17
,
EU:C:2018:245
, punkt
, och dom av den 21 juni 2018, Polen/parlamentet och rådet,
C‑5/16
,
EU:C:2018:483
, punkt
).
I en situation där den nivå på vilken en verksamhetsutövare ägnar sig åt en sådan verksamhet som anges i bilaga I till detta direktiv, och därmed nivån på de växthusgaser som uppkommer, är beroende av en verksamhet som inte omfattas av nämnda bilaga I och som, i enlighet med de övriga kriterierna i artikel 3 e i direktivet som det erinras om i punkt 50 ovan, hänför sig direkt till denna verksamhet och utgör, på grund av ett tekniskt samband, ett led i dess övergripande tekniska process, kan det inte uteslutas att en deltagare i systemet för handel med utsläppsrätter – trots att den verksamhet som inte omfattas av nämnda bilaga inte i sig ger upphov till växthusgaser – motiveras att genomföra effektivitetsförbättringar i syfte att minska behovet av denna verksamhet som är kopplad till en verksamhet som omfattas av nämnda bilaga I, och följaktligen minska utsläppen från sistnämnda verksamhet.
I förevarande fall framgår det av uppgifterna i målet att en del av värmeproduktionen i EDW:s industriella kraftvärmeverk sker för att tillgodose kylmaskinernas behov, vilket innebär att dessa behov påverkar kraftverkets verksamhetsgrad och följaktligen nivån på de utsläpp av växthusgaser som följer därav.
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 65 i sitt förslag till avgörande är det således möjligt att anse att kylmaskinerna kan påverka utsläpp och föroreningar och att dessa kylmaskiner och EDW:s kraftvärmeverk följaktligen utgör en och samma anläggning, under förutsättning att övriga kriterier i artikel 3 e i direktiv 2003/87 är uppfyllda, vilket det i förekommande fall ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska den första frågan besvaras enligt följande. Artikel 2.1 och artikel 3 e i direktiv 2003/87 ska tolkas så, att de inte utgör hinder för en nationell lagstiftning enligt vilken det är tillåtet att inom gränserna för en anläggning som omfattas av systemet för handel med utsläppsrätter inkludera sekundära enheter som inte släpper ut växthusgaser, förutsatt att de uppfyller kriterierna i artikel 3 e i nämnda direktiv och, i synnerhet, att de kan påverka utsläpp och föroreningar vad avser sådana växthusgaser som förtecknas i bilaga II till detta direktiv.
Den andra frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida den korrigerade kvot som berättigar till gratis tilldelning av utsläppsrätter som avses i den mall för datainsamling som kommissionen har utarbetat enligt artikel 7.5 i beslut 2011/278 utgör – även när den mätbara värme som importerats från en anläggning som inte omfattas av systemet för handel med utsläppsrätter kan hänföras till ett specifikt värmeflöde – en enhetlig kvot som bland annat ska ligga till grund för beräkning av antalet utsläppsrätter som tilldelas gratis till en delanläggning med värmeriktmärke, ska fastställas och tillämpas genom en övergripande bedömning av värmeflödena i denna delanläggning.
Den hänskjutande domstolen vill särskilt få klarhet i huruvida, i den mån de kylmaskiner som är aktuella i det nationella målet inbegrips inom anläggningens gränser, det ska göras en sådan övergripande bedömning, trots att import av värme i form av vatten med en temperatur på 11 °C eller 17 °C från Global Foundries kan hänföras till värmeflödet med en temperatur på 32 °C som produceras av kylmaskinerna i kraftvärmeverket.
Domstolen erinrar inledningsvis om att det följer av artikel 10a.3 i direktiv 2003/87 att, med förbehåll för bland annat punkt 4 i denna artikel, ingen fri tilldelning ska ges elproducenter i den mening som avses i artikel 3 u i direktivet. Enligt 10a.4 i direktivet ska utsläppsrätter tilldelas gratis för högeffektiv kraftvärme enligt definitionen i direktiv 2004/8 för att tillgodose en ekonomiskt motiverad efterfrågan med avseende på produktionen av värme eller kyla.
Det framgår av de uppgifter som den hänskjutande domstolen har lämnat att EDW driver ett mycket effektivt industriellt kraftvärmeverk, vilket innebär att EDW, med förbehåll för den hänskjutande domstolens prövning, under alla omständigheter omfattas av bestämmelserna i artikel 10a.4 i direktiv 2003/87.
Efter dessa inledande anmärkningar ska det konstateras att det i artikel 7.1 i beslut 2011/278 föreskrivs att för varje befintlig anläggning som har rätt till gratis tilldelning av utsläppsrätter enligt artikel 10a i direktiv 2003/87, ska medlemsstaterna, för alla år under perioden 1 januari 2005–31 december 2008 eller, i tillämpliga fall, under perioden 1 januari 2009–31 december 2010, för de år som anläggningen har varit i drift, från verksamhetsutövaren samla in all relevant information och relevanta data för varje parameter som förtecknas i bilaga IV till detta beslut.
Enligt artikel 7.5 andra stycket i detta beslut får medlemsstaterna dessutom kräva att verksamhetsutövaren använder ett elektroniskt formulär eller specificerar ett filformat för datainlämningen. Medlemsstaterna ska dock godkänna att verksamhetsutövaren använder något av de elektroniska formulär eller specificerade filformat som kommissionen har offentliggjort för datainsamling enligt nämnda artikel, om inte medlemsstatens formulär eller filformat minst kräver att samma data lämnas in.
I förevarande fall framgår det av de uppgifter som ingetts till domstolen att DEHSt har antagit den mall för datainsamling som offentliggjorts av kommissionen, vilken behandlar den korrigerade kvoten i blad E (”
EnergyFlows
” – ”
Data on Energy Input, Measurable Heat and Electricity
” (”Energiflöden” – ”Data avseende energi-input, mätbar värme och ström”)) under punkt j i avsnitt II.2 (”
Complete balance of measurable heat at the installation
” (”Fullständig redovisning av mätbar värme i anläggningen”)).
För att besvara den andra frågan ska det för det första påpekas att det i artikel 6.1 första stycket i beslut 2011/278 föreskrivs att medlemsstaterna, vid tillämpningen av detta beslut, vid behov ska dela upp varje anläggning som har rätt till gratis tilldelning av utsläppsrätter enligt artikel 10a i direktiv 2003/87 i en eller flera av de delanläggningar som avses i denna bestämmelse. Där anges bland annat en delanläggning med värmeriktmärke, vilken låg till grund för den gratis tilldelning av utsläppsrätter som är föremål för tvisten i det nationella målet.
I artikel 3 c i nämnda beslut definieras begreppet ”delanläggning med värmeriktmärke” som insatsvaror, utgående varor och motsvarande som inte omfattas av en delanläggning med produktriktmärke, relaterade till produktion eller import från en anläggning eller annan enhet som omfattas av EU-systemet, eller båda, av mätbar värme som förbrukas inom anläggningens gränser vid tillverkning av produkter, vid produktion av mekanisk energi som inte används vid elproduktion, vid uppvärmning eller kylning med undantag av förbrukning för elproduktion, eller exporteras till en anläggning eller annan enhet som inte omfattas av EU-systemet med undantag av förbrukning för elproduktion.
Den anläggning som är aktuell i det nationella målet utgör dessutom, med förbehåll för den hänskjutande domstolens prövning, en ”befintlig anläggning” i den mening som avses i artikel 3 a i beslut 2011/278, såsom den ska förstås mot bakgrund av artikel 3 e i direktiv 2003/87.
Enligt artikel 10.1 och 10.2 b i i detta beslut ska beräkningen av det preliminära årsantalet utsläppsrätter som tilldelas gratis till en delanläggning på grundval av uppgifter som samlats in enligt artikel 7 i beslutet motsvara värdet för värmeriktmärket för mätbar värme enligt bilaga I multiplicerat med den värmerelaterade historiska verksamhetsnivån för förbrukningen av mätbar värme.
Enligt artikel 9.3 i samma beslut ska den historiska verksamhetsnivån i princip avse medianen för den årliga historiska importen under referensperioden från en anläggning som omfattas av unionens system eller produktionen, eller båda, av mätbar värme som förbrukats inom anläggningens gränser vid tillverkning av produkter, för produktion av mekanisk energi som inte används för elproduktion, för uppvärmning eller kylning med undantag av förbrukning för elproduktion eller för export till anläggningar eller andra enheter som inte omfattas av unionens system, med undantag av export för elproduktion.
Det kan således konstateras att enligt denna bestämmelse ska gratis tilldelning av utsläppsrätter i enlighet med kriterierna i begreppet ”delanläggning med värmeriktmärke”, i den mening som avses i artikel 3 c i beslut 2011/278, göras genom en övergripande bedömning, och inte genom en separat bedömning av värmeflödet från den berörda anläggningen.
För det andra ska det, mot bakgrund av det ovan anförda, påpekas att den mall för datainsamling som kommissionen offentliggjort uppfyller de krav som uppställs i detta beslut för att fastställa det antal gratis utsläppsrätter som en verksamhetsutövare som driver en delanläggning med värmeriktmärke kan göra anspråk på.
Enligt denna mall för datainsamling krävs nämligen för det första enligt blad E, avsnitt II.2, punkterna a–e dels en beräkning av hela den mätbara värme som finns tillgänglig i anläggningen, dels ett fastställande av ”
ratio of ’ETS heat’ to ’Total heat
’” (nedan kallad kvoten avseende värme som hänför sig till systemet för handel med utsläppsrätter i förhållande till den totala värmen), vilken motsvarar förhållandet mellan den del av denna mätbara värme som är berättigad till gratis tilldelning av utsläppsrätter i förhållande till den totala mätbara tillgängliga värmen.
Enligt nämnda beslut kan nämligen endast den mätbara värme som produceras i den berörda anläggningen och värme som importeras från en anläggning som omfattas av systemet för handel med utsläppsrätter, med undantag för mätbar värme som importeras från enheter som inte omfattas av systemet, beaktas vid denna tilldelning. I förevarande fall fastställs denna kvot för att beakta den mängd värme som importeras från Global Foundries, vilken inte kan beaktas vid beräkningen av de utsläppsrätter som ska tilldelas gratis, eftersom Global Foundries inte omfattas av systemet för handel med utsläppsrätter.
Nämnda kvot ska emellertid korrigeras, eftersom vissa kvantiteter av denna mätbara värme som är disponibla vid beräkningen av tilldelningen av gratis utsläppsrätter ska uteslutas, med hänsyn till användningsändamålet, i enlighet med bestämmelserna i beslut 2011/278. Det föreskrivs således i blad E, avsnitt II.2, punkterna f–h i mallen för datainsamling att beräkning ska göras av den andel mätbar värme som förbrukas i anläggningen för elproduktion, den andel mätbar värme som förbrukas i en delanläggning med produktriktmärke och den andel mätbar värme som exporteras till en anläggning som omfattas av systemet för handel med utsläppsrätter.
Det ska även, i förekommande fall, fastställas i vilken utsträckning den mätbara värme som ska uteslutas beroende på användningsändamålet härrör från en värmekvantitet som ger rätt till gratis tilldelning av utsläppsrätter.
Om ett sådant fastställande inte kan göras på grundval av en faktisk bedömning av värmeflödena, är det nödvändigt att tillämpa kvoten ”värme som hänför sig till systemet för handel med utsläppsrätter” i förhållande till ”den totala värmen”, som beräknas i blad E, avsnitt II.2, punkt e i mallen för datainsamling i enlighet med vad som föreskrivs i bland annat punkt f i nämnda avsnitt II.2 för den andel mätbar värme som förbrukas i anläggningen för elproduktion.
På grundval av de uppgifter som beräknas i punkterna f–h i nämnda avsnitt II.2 gör den korrigerade kvoten som avses i punkt j i detta avsnitt det möjligt, med beaktande av de mätbara värmekvantiteter som ska uteslutas på grund av deras användningsändamål enligt punkt i i nämnda avsnitt II.2, att vikta kvoten avseende mätbar värme, som kan komma i fråga med hänsyn till sitt ursprung, i förhållande till den totala mätbara tillgängliga värmen i anläggningen.
Härav följer att den korrigerade kvoten utgör en enhetlig kvot som fastställs och tillämpas på grundval av en övergripande bedömning av värmeflödena i en delanläggning med värmeriktmärke.
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 82 i sitt förslag till avgörande föreskrivs nämligen i E-bladet, avsnitt II.2, punkt o i mallen för datainsamling, in fine, att för att fastställa den mängd värme som är hänförlig till delanläggningen med värmeriktmärke, tillämpas den korrigerade kvoten på den mängd värme som potentiellt utgör en del av delanläggningen med värmeriktmärke, vilken motsvarar summan av dels den mätbara värme som förbrukas i anläggningen och som berättigar till gratis utsläppsrätter, dels den mätbara värme som exporteras till anläggningar eller enheter som inte omfattas av systemet med handel av utsläppsrätter.
Denna slutsats påverkas inte, i motsats till vad EDW har påstått, av ”
Guidance Document no 3 on the harmonized free allocation methodology for the EU-ETS post 2012 (Data collection guidance)
” (vägledningsdokument nr 3 om den harmoniserade metoden för gratis tilldelning i EU-systemet för handel med utsläppsrätter efter år 2012 (vägledning för datainsamling)) av den 14 april och den 29 juni 2011, som finns tillgänglig på kommissionens webbplats.
Såsom framgår av punkterna 91 och 92 ovan består nämligen ett av leden i den fullständiga redovisningen av den mätbara värmen i anläggningen i att fastställa i vilken utsträckning som de kvantiteter mätbar värme som är uteslutna beroende på deras användningsändamål härrör från en viss mängd värme som ger rätt till gratis tilldelning av utsläppsrätter. I detta skede ska det göras en faktisk bedömning av värmeflödena eller, i avsaknad av en sådan möjlighet, en tillämpning av kvoten ”värme som hänför sig till systemet för handel med utsläppsrätter” i förhållande till ”den totala värmen”, som beräknas i blad E, avsnitt II.2, punkt e i mallen för datainsamling.
Det är mot bakgrund av detta tillvägagångssätt som uppgiften på sidan 46 i ”
Guidance Document no 3 on the harmonized free allocation methodology for the EU-ETS post 2012 (Data collection guidance)
” (vägledningsdokument nr 3 om den harmoniserade metoden för gratis tilldelning i EU-systemet för handel med utsläppsrätter efter år 2012 (vägledning för datainsamling)) ska förstås, enligt vilken denna kvot endast är nödvändig om det inte är möjligt att tydligt fastställa vilka delar av de olika värmeflödena beaktade separat som produceras inom eller utom gränserna för anläggningar som omfattas av systemet med handel med utsläppsrätter.
Denna uppgift avser således den övergripande bedömningen av värmeflödena i den berörda delanläggningen med värmeriktmärke och det går inte att därav dra slutsatsen att den möjliggör gratis tilldelning av utsläppsrätter utifrån en separat bedömning av dessa olika värmeflöden, vilken dessutom skulle strida mot kraven i beslut 2011/278, som det erinrats om i punkt 86 i förevarande dom.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska den andra frågan besvaras enligt följande. Den korrigerade kvoten som avses i den mall för datainsamling som kommissionen har utarbetat i enlighet med artikel 7.5 i beslut 2011/278 utgör – även när den mätbara värme som importerats från en anläggning som inte omfattas av systemet för handel med utsläppsrätter kan hänföras till ett specifikt värmeflöde – en enhetlig kvot som, bland annat, för att ligga till grund för beräkning av antalet utsläppsrätter som tilldelas gratis till en delanläggning med värmeriktmärke ska fastställas och tillämpas genom en övergripande bedömning av värmeflödena i denna delanläggning.
Den tredje frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den tredje frågan för att få klarhet i huruvida artikel 6.1 tredje stycket i beslut 2011/278 ska tolkas så, att en process i en delanläggning med värmeriktmärke tjänar en sektor eller delsektor som bedöms löpa avsevärd risk för koldioxidläckage när denna process avser värme som förbrukas i syfte att framställa kyla som exporteras och förbrukas i en enhet som inte omfattas av systemet för handel med utsläppsrätter och som ingår i en sektor eller delsektor som bedöms löpa avsevärd risk för koldioxidläckage.
Domstolen erinrar om att enligt artikel 10a.11 i direktiv 2003/87 motsvarade antalet utsläppsrätter som under 2013 tilldelades gratis enligt punkterna 4–7 i denna artikel 80 procent av den kvantitet som fastställts i enlighet med de åtgärder som avses i punkt 1 i denna artikel. Därefter skulle gratis tilldelning minska med samma antal utsläppsrätter varje år för att uppgå till 30 procent år 2020, med målsättningen att 2027 ha avskaffat all gratis tilldelning.
I artikel 10a.12 i nämnda direktiv föreskrevs ett undantag från denna regel. För år 2013 och varje påföljande år till år 2020 skulle anläggningar inom sektorer eller delsektorer där det föreligger betydande risk för koldioxidläckage tilldelas gratis utsläppsrätter i enlighet med punkt 1 i denna artikel på 100 procent av den kvantitet som fastställs i enlighet med åtgärderna som avses i punkt 1 i denna artikel.
I artikel 6.1 andra stycket i beslut 2011/278 föreskrivs att för delanläggningar med värmeriktmärke, bränsleriktmärke och processutsläpp ska medlemsstaterna använda Nace- och Prodcom-koder för att tydligt identifiera huruvida den relevanta processen tjänar en sektor eller delsektor som bedöms löpa en betydande risk för koldioxidläckage enligt beslut 2010/2. Av artikel 6.1 tredje stycket i detta beslut följer att om en anläggning som ingår i systemet för handel med utsläppsrätter har producerat och exporterat mätbar värme till en anläggning eller en annan enhet som inte ingår i detta system ska medlemsstaterna anse att den berörda processen vid delanläggningen med värmeriktmärke, såvitt avser denna värme, inte tjänar en sektor eller delsektor som bedöms löpa en betydande risk för koldioxidläckage, såvida inte den behöriga myndigheten godkänner att förbrukaren av den mätbara värmen tillhör en sådan sektor eller delsektor.
Av detta följer att det under alla omständigheter är nödvändigt för att dra nytta av bestämmelserna om sektorer eller delsektorer som bedöms löpa en avsevärd risk för koldioxidläckage att den exporterade mätbara värmen förbrukas av en enhet som ingår i en sektor eller delsektor som är utsatt för en sådan risk.
Enligt definitionen av begreppet ”delanläggning med värmeriktmärke” i artikel 3 c i beslut 2011/278 hänför sig förbrukningen av mätbar värme som används för kylning till en sådan delanläggning.
I motsats till vad EDW har gjort gällande och såsom generaladvokaten har påpekat i punkterna 91 och 92 i sitt förslag till avgörande, följer det härav att en enhets förbrukning av kyla, när denna enhet ingår i en sektor eller delsektor som är utsatt för en sådan risk inte är detsamma som förbrukning av värme. Denna värmeförbrukning sker vid den anläggning där kylan framställs för att exporteras till en sådan enhet. Den process som avser den värme som därvid förbrukas kan således inte anses ha tjänat en sektor eller delsektor som bedöms löpa en betydande risk för koldioxidläckage i den mening som avses i artikel 6.1 tredje stycket i nämnda beslut.
I förevarande fall kan det konstateras att det är i EDW:s kylmaskiner där den mätbara värmen förbrukas som är nödvändig för framställning av den kyla som exporteras till Global Foundries fabrik, vilket innebär att bestämmelserna om sektorer eller delsektorer som bedöms löpa en betydande risk för koldioxidläckage inte kan tillämpas med anledning av sådan förbrukning.
I motsats till vad EDW har hävdat kan kommissionens dokument med titeln ”
Frequently Asked Questions on Free Allocation Rules for the EU ETS post 2020
” (Frågor som ofta ställs om reglerna för gratis tilldelning i EU-systemet för handel med utsläppsrätter efter år 2020) inte påverka denna slutsats. Såsom generaladvokaten har påpekat i punkterna 95–97 i sitt förslag till avgörande konstaterar domstolen, oaktat den omständigheten att detta dokument inte är bindande och att det avser en senare handelsperiod än den som är aktuell i det nationella målet, att denna handling, genom att hänvisa till avsnitt 7.1 i bilaga VII till delegerad förordning nr 2019/331, ska tolkas så, att det även följer av denna handling att användningen av värme för att framställa kyla i en absorbtionskylprocess, såsom den som äger rum i EDW:s kylmaskiner, utgör den process som förbrukar värme.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska den tredje frågan besvaras enligt följande. Artikel 6.1 tredje stycket i beslut 2011/278 ska tolkas så, att en process i en delanläggning med värmeriktmärke inte tjänar en sektor eller delsektor som bedöms löpa avsevärd risk för koldioxidläckage när denna process avser värme som förbrukas i syfte att framställa kyla som exporteras och förbrukas i en enhet som inte omfattas av systemet för handel med utsläppsrätter och som ingår i en sektor eller delsektor som bedöms löpa avsevärd risk för koldioxidläckage, eftersom det inte är denna enhet som är förbrukaren av värmen.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (femte avdelningen) följande:

1)
Artikel 2.1 och artikel 3 e i Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/87/EG av den 13 oktober 2003 om ett system för handel med utsläppsrätter för växthusgaser inom gemenskapen och om ändring av rådets direktiv 96/61/EG, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/29/EG av den 23 april 2009, ska tolkas så, att de inte utgör hinder för en nationell lagstiftning enligt vilken det är tillåtet att inom gränserna för en anläggning som omfattas av systemet för handel med utsläppsrätter inom Europeiska unionen inkludera sekundära enheter som inte släpper ut växthusgaser, förutsatt att de uppfyller kriterierna i artikel 3 e i nämnda direktiv, i ändrad lydelse, och, i synnerhet, att de kan påverka utsläpp och föroreningar vad avser sådana växthusgaser som förtecknas i bilaga II till detta direktiv, i ändrad lydelse.

2)
Den korrigerade kvoten som avses i den mall för datainsamling som kommissionen har utarbetat i enlighet med artikel 7.5 i kommissionens beslut 2011/278/EU av den 27 april 2011 om fastställande av unionstäckande övergångsbestämmelser för harmoniserad gratis tilldelning av utsläppsrätter enligt artikel 10a i Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/87/EG utgör – även när den mätbara värme som importerats från en anläggning som inte omfattas av systemet för handel med utsläppsrätter inom Europeiska unionen kan hänföras till ett specifikt värmeflöde – en enhetlig kvot som, bland annat, för att ligga till grund för beräkning av antalet utsläppsrätter som tilldelas gratis till en delanläggning med värmeriktmärke ska fastställas och tillämpas genom en övergripande bedömning av värmeflödena i denna delanläggning.

3)
Artikel 6.1 tredje stycket i beslut 2011/278 ska tolkas så, att en process i en delanläggning med värmeriktmärke inte tjänar en sektor eller delsektor som bedöms löpa avsevärd risk för koldioxidläckage när denna process avser värme som förbrukas i syfte att framställa kyla som exporteras och förbrukas i en enhet som inte omfattas av systemet för handel med utsläppsrätter inom Europeiska unionen och som ingår i en sektor eller delsektor som bedöms löpa avsevärd risk för koldioxidläckage, eftersom det inte är denna enhet som är förbrukaren av värmen.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: tyska.