CELEX: 62020CJ0033
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Vartotojų apsauga
Direktyva 2008/48/EB
Vartojimo kreditas
10 straipsnio 2 dalis
Informacija, kurią privaloma pateikti sutartyje
Pareiga nurodyti kredito rūšį, kredito sutarties trukmę, palūkanų už pavėluotus mokėjimus normą ir kredito sutarties sudarymo momentu taikomos palūkanų už pavėluotus mokėjimus normos tikslinimo tvarką
Palūkanų už pavėluotus mokėjimus normos keitimas atsižvelgiant į valstybės narės centrinio banko nustatomą bazinės palūkanų normos pakeitimą
Išankstinio paskolos grąžinimo atveju mokėtina kompensacija
Pareiga nurodyti palūkanų už pavėluotus mokėjimus normos pokyčio ir kompensacijos apskaičiavimo būdą
Įpareigojimo nurodyti galimybes nutraukti kredito sutartį, numatytas nacionalinės teisės aktuose, bet nenumatytas Direktyvoje 2008/48, nebuvimas
14 straipsnio 1 dalis
Vartotojo įgyvendinama teisė atsisakyti sutarties, grindžiama pagal 10 straipsnio 2 dalį privalomos informacijos nepateikimu
Pasinaudojimas teise pasibaigus terminui
Draudimas kreditoriui remtis teisės praradimu arba piktnaudžiavimu teise

Prašymai priimti prejudicinį sprendimą pateikti dėl 2008 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/48/EB dėl vartojimo kredito sutarčių ir panaikinančios Tarybos direktyvą 87/102/EEB (
OL L 133, 2008, p. 66
) 10 straipsnio 2 dalies ir 14 straipsnio 1 dalies aiškinimo.
Šie prašymai pateikti nagrinėjant UK ginčą su
Volkswagen Bank
GmbH
(byla C‑33/20), RT, SV ir BC ginčą su
Volkswagen Bank ir Skoda Bank
,
Volkswagen Bank
patronuojamąja bendrove (toliau –
Skoda Bank
) (byla C‑155/20), ir JL bei DT ginčą su
BMW Bank
GmbH
ir
Volkswagen Bank
(byla C‑187/20) dėl UK, RT, SV, BC, JL ir DT įvykdyto su šiais bankais sudarytų kredito sutarčių atsisakymo galiojimo.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyvos 2008/48 30 ir 31 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(30)
Šioje direktyvoje nereglamentuojami sutarčių teisės klausimai, susiję su kredito sutarčių galiojimu. Todėl toje srityje valstybės narės gali toliau taikyti ar priimti Bendrijos teisę atitinkančias nacionalines nuostatas. <…>
(31)
Siekiant, kad vartotojas žinotų savo teises ir įsipareigojimus pagal kredito sutartį, joje turėtų būti aiškiai ir glaustai pateikta visa būtina informacija.“
Šios direktyvos 3 straipsnyje „Sąvokų apibrėžtys“ nustatyta:
„Šioje direktyvoje taikomos tokios sąvokų apibrėžtys:
<…>
i)
bendros kredito kainos metinė norma – bendra kredito kaina vartotojui, išreikšta metiniu bendros kredito kainos procentu, prireikus įskaičiuojant kainą, nurodytą 19 straipsnio 2 dalyje;
j)
kredito palūkanų norma – palūkanų norma, išreikšta fiksuotu arba kintamu procentiniu dydžiu, kasmet taikomu išmokėtai kredito daliai;
k)
fiksuotoji kredito palūkanų norma – nuostata kredito sutartyje, kuria kreditorius ir vartotojas susitaria dėl vienos kredito palūkanų normos visai kredito sutarties trukmei arba dėl keleto kredito palūkanų normų daliniams laikotarpiams, išimtinai taikant fiksuotą konkrečią procentinę dalį. Jei kredito sutartyje nustatytos ne visos kredito palūkanų normos, laikoma, kad kredito palūkanų norma yra fiksuota tik daliniams laikotarpiams, kurių kredito palūkanų normos yra nustatomos išimtinai taikant fiksuotą konkrečią procentinę dalį, dėl kurios susitarta sudarant kredito sutartį;
<…>
n)
susietojo kredito sutartis – kredito sutartis, kai:
i)
tas kreditas yra skirtas išimtinai konkrečių prekių tiekimo ar konkrečių paslaugų teikimo sutarčiai finansuoti; ir
ii)
šios dvi sutartys, objektyviai vertinant, sudaro vieną komercinį sandorį; laikoma, kad yra vienas komercinis sandoris, kai prekių tiekėjas arba paslaugų teikėjas pats finansuoja vartotojui suteikiamą kreditą arba, jei jį finansuoja trečioji šalis, – jei kreditorius, sudarant ar rengiant kredito sutartį, naudojasi prekių tiekėjo arba paslaugų teikėjo paslaugomis arba kai kredito sutartyje aiškiai nurodomos specifinės prekės arba nuostata dėl specifinių paslaugų.“
Minėtos direktyvos 10 straipsnyje „Informacija, kuri turi būti pateikta kredito sutartyse“ numatyta:
„1.   Kredito sutartys parengiamos popieriuje arba kitoje patvarioje laikmenoje.
Visos susitariančiosios šalys gauna po kredito sutarties egzempliorių. Šis straipsnis neturi įtakos Bendrijos teisę atitinkančioms nacionalinėms taisyklėms dėl kredito sutarčių sudarymo galiojimo.
2.   Kredito sutartyje aiškiai ir glaustai nurodoma:
a)
kredito rūšis;
<…>
c)
kredito sutarties trukmė;
d)
bendra kredito suma ir lėšų išmokėjimą reglamentuojančios sąlygos;
e)
jei kreditas suteikiamas atidedant mokėjimą už konkrečią prekę ar paslaugą arba susietojo kredito sutarčių atveju – tas produktas ar ta prekė ir jo kaina grynaisiais pinigais;
<…>
l)
kredito sutarties sudarymo dieną galiojančios palūkanos [galiojančių palūkanų] už pavėluotus mokėjimus [norma] ir jų [jos] tikslinimo tvarka bei, kai taikoma, bet kurie mokesčiai, mokami už įsipareigojimų neįvykdymą;
<…>
r)
kredito išankstinio grąžinimo teisė, išankstinio grąžinimo procedūra, taip pat, kai taikoma, informacija apie kreditoriaus teisę į kompensaciją ir apie tai, kaip ši kompensacija bus nustatyta;
s)
tvarka, kurios turi būti laikomasi pasinaudojant teise nutraukti kredito sutartį;
t)
ar vartotojui yra numatytas neteisminis apskundimo ir žalos atlyginimo [teisių gynimo] mechanizmas ir, jei taip, galimybės juo naudotis būdai;
u)
kai taikoma, kitos sutarties nuostatos ir sąlygos;
<…>“
Tos pačios direktyvos 13 straipsnyje „Neterminuotos kredito sutartys“ yra numatytos sąlygos, kuriomis vartotojas ir kreditorius gali nutraukti neterminuotą kredito sutartį.
Direktyvos 2008/48 14 straipsnio „Teisė atsisakyti sutarties“ 1 dalyje nustatyta:
„Vartotojas, nenurodydamas priežasties, gali atsisakyti kredito sutarties per keturiolika kalendorinių dienų.
Toks sutarties atsisakymo laikotarpis prasideda:
a)
nuo kredito sutarties sudarymo dienos; arba
b)
nuo dienos, kurią vartotojas gauna sutarties nuostatas ir sąlygas bei informaciją pagal 10 straipsnį, jei toji diena yra vėlesnė, nei nurodytoji šios pastraipos a punkte.“
Šios direktyvos 22 straipsnio „Suderinimas ir šios direktyvos privalomas pobūdis“ 1 dalyje nustatyta:
„Kadangi šioje direktyvoje pateikiamos suderintos nuostatos, valstybės narės negali toliau taikyti arba priimti savo nacionalinės teisės aktų nuostatų, besiskiriančių nuo nustatytų šioje direktyvoje.“
Minėtos direktyvos 23 straipsnis „Sankcijos“ išdėstytas taip:
„Valstybės narės nustato taisykles dėl sankcijų, taikomų už pagal šią direktyvą priimtų nacionalinių nuostatų pažeidimus, ir imasi visų priemonių, būtinų užtikrinti, kad jos būtų įgyvendinamos. Numatytos sankcijos turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios.“
Vokietijos teisė
Pagrindinės bylos aplinkybėms taikytinos redakcijos 1994 m. rugsėjo 21 d.
Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuche
(Civilinio kodekso įvadinis įstatymas) (
BGBl
. 1994 I, p. 2494, ir klaidų ištaisymas
BGBl
. 1997 I, p. 1061; toliau – EGBGB) 247 straipsnyje „Reikalavimai dėl informacijos, kuri turi būti pateikta vartojimo paskolų sutartyse, teikiant mokamą finansinę paramą ir kredito tarpininkavimo sutartyse“ nustatyta:
„<…>
§ 3   Prieš sudarant sutartį teikiamos informacijos turinys
1.
Prieš sudarant sutartį teikiama informacija apie:
<…>
11.
palūkanų už pavėluotus mokėjimus normą ir jos tikslinimo tvarką, taip pat atitinkamais atvejais – mokesčius už įsipareigojimų nevykdymą,
<…>
§ 6   Sutarties turinys
1.
Vartojimo kredito sutartyje aiškiai ir suprantamai nurodoma tokia informacija:
1)
3 dalies 1 punkto 1–14 papunkčiuose ir 4 punkte nurodyta informacija;
<…>
5)
tvarka, kurios turi būti laikomasi siekiant nutraukti sutartį;
<…>
§ 7   Kita sutartyje pateikiama informacija
1.
Vartojimo kredito sutartyje aiškiai ir suprantamai nurodoma ši informacija, jeigu ji svarbi sutarčiai:
<…>
3)
kompensacijos už kredito išankstinį grąžinimą tvarka, jeigu kreditorius ketina pasinaudoti teise į tokią kompensaciją kredito gavėjui grąžinus kreditą prieš terminą;
<…>“
Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos
Bürgerliches Gesetzbuch
(Civilinis kodeksas) (toliau – BGB) 247 straipsnyje „Bazinė palūkanų norma“ numatyta:
„1.   Bazinė palūkanų norma yra 3,62 %. Kiekvienų metų sausio 1 d. ir liepos 1 d. ji koreguojama tiek procentinių punktų, kiek po paskutinio patikslinimo orientacinė vertė padidėjo arba sumažėjo. Orientacinė vertė atitinka palūkanų normą, kurią Europos Centrinis Bankas nustatė paskutinei pagrindinei refinansavimo operacijai, įvykdytai iki atitinkamo pusmečio pirmos kalendorinės dienos.
2.
Deutsche Bundesbank
[Vokietijos federalinis bankas] iš karto po 1 dalies antrame sakinyje nurodytų datų skelbia bazinę palūkanų normą
Bundesanzeiger
.“
BGB 288 straipsnio „Palūkanos už pavėluotus mokėjimus ir kitos kompensacijos“ 1 dalyje nustatyta:
„Už pavėluotus mokėjimus vėlavimo laikotarpiu skaičiuojamos palūkanos. Palūkanų už pavėluotus mokėjimus metinė norma yra penkiais procentiniais punktais didesnė už bazinę palūkanų normą.“
BGB 314 straipsnyje „Tęstinio vykdymo sutarčių nutraukimas dėl svarbios priežasties“ 1 dalyje numatyta:
„Kiekviena šalis gali nutraukti bet kurią tęstinio vykdymo sutartį dėl svarbios priežasties, nesilaikydama išankstinio pranešimo termino. Svarbia priežastimi pripažįstami atvejai, kai atsižvelgiant į visas aplinkybes ir atitinkamus abiejų šalių interesus negalima reikalauti, kad sutartį nutraukianti šalis išlaikytų sutartinius santykius iki sutarto termino arba išankstinio pranešimo laikotarpio pabaigos.“
BGB 355 straipsnyje „Teisė atsisakyti vartojimo sutarčių“ įtvirtinta:
„1.   Jeigu pagal įstatymus vartotojui suteikiama teisė atsisakyti sutarties šioje nuostatoje nustatyta tvarka, vartotojo ir verslininko nebesaisto jų pareiškimai apie ketinimą sudaryti sutartį, jeigu vartotojas atsisako šio pareiškimo per nustatytą terminą.
2.   Sutarties atsisakymo laikotarpis yra 14 dienų. Jeigu nenustatyta kitaip, šis terminas prasideda sutarties sudarymo momentu.“
BGB 356b straipsnio „Vartojimo kredito sutartyse numatyta teisė atsisakyti sutarties“ 2 dalyje nustatyta:
„Jeigu kredito gavėjui pagal 1 dalį pateiktame dokumente nenurodyta pagal 492 straipsnio 2 dalį privaloma informacija, terminas nepradedamas skaičiuoti tol, kol šis trūkumas neištaisomas pagal 492 straipsnio 6 dalį. <…>“
BGB 357 straipsnio „Ne prekybai skirtose patalpose ir nuotoliniu būdu sudarytų sutarčių, išskyrus finansinių paslaugų sutartis, atsisakymo teisinės pasekmės“ 1 dalyje įtvirtinta:
„Gautos išmokos turi būti grąžintos ne vėliau kaip per 14 dienų.“
BGB 357a straipsnio pavadinimas – „Finansinių paslaugų sutarčių atsisakymo teisinės pasekmės“. Jo 1 dalis suformuluota taip:
„Gautos išmokos turi būti grąžintos ne vėliau kaip per 30 dienų.“
BGB 358 straipsnyje „Su sutartimi, kurios buvo atsisakyta, susieta sutartis“ nurodyta:
„<…>
2.
Jeigu vartotojas pagal 495 straipsnio 1 dalį pagrįstai atsisakė pareiškimo apie ketinimą sudaryti vartojimo kredito sutartį, jis taip pat nebesaistomas pareiškimo apie ketinimą sudaryti su šia vartojimo kredito sutartimi susietą prekių tiekimo arba paslaugų teikimo sutartį.
3.
Prekių tiekimo arba kitų paslaugų teikimo sutartis yra susiejama su kredito sutartimi pagal 1 ir 2 dalis, jeigu kreditas yra skirtas kitai sutarčiai visiškai arba iš dalies finansuoti ir jeigu šios dvi sutartys sudaro vieną komercinį sandorį. Turi būti laikoma, kad yra vienas komercinis sandoris, be kita ko, kai pats verslininkas finansuoja vartotojo mokamą atlygį arba, jeigu jį finansuoja trečioji šalis, kai kreditorius, sudarydamas arba rengdamas kredito sutartį, naudojasi verslininko paslaugomis.
4.
355 straipsnio 3 dalis ir, atsižvelgiant į susietosios sutarties rūšį, 357–357b straipsniai
mutatis mutandis
taikomi susietosios sutarties atšaukimui, nepaisant pardavimo būdo <…>
<…> Santykiuose su vartotoju kreditorius prisiima verslininko teises ir pareigas, kylančias iš susietosios sutarties, kiek tai susiję su sutarties atsisakymo pasekmėmis, jeigu tuo metu, kai įsigalioja sutarties atsisakymas, paskolos suma jau yra sumokėta verslininkui.“
BGB 491a straipsnio „Pareigos informuoti prieš sudarant kredito sutartis su vartotojais“ 1 dalyje numatyta:
„Sudarydamas su vartotoju kredito sutartį kreditorius turi pateikti kredito gavėjui [EGBGB] 247 straipsnyje nurodytą informaciją tame straipsnyje nurodyta forma.“
BGB 492 straipsnyje „Sutarties rašytinė forma ir turinys“ įtvirtinta:
„1.   Vartojimo kredito sutartys sudaromos raštu, išskyrus atvejus, kai numatyta griežtesnė forma. <…>
2.   Sutartyje turi būti pateikta [EGBGB] 247 straipsnio 6–13 dalyse su vartotojais sudaromoms kredito sutartims nustatyta informacija.
<…>
5.   Informacija, kurią kreditorius turi pateikti kredito gavėjui po sutarties sudarymo, pateikiama patvarioje laikmenoje.“
BGB 495 straipsnio „Teisė atsisakyti sutarties“ 1 dalyje nustatyta:
„Su vartotoju sudarytos kredito sutarties atveju kredito gavėjas turi teisę atsisakyti sutarties pagal BGB 355 straipsnį.“
Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
Byla C‑33/20
2015 m. gruodžio 19 d. vartotojas UK sudarė su
Volkswagen Bank
kredito sutartį dėl 10671,63 EUR sumos, skirtos asmeniniam naudojimui įsigyti
Volkswagen
markės transporto priemonę (toliau – byloje C‑33/20 nagrinėjama sutartis). Šios transporto priemonės pardavėjas buvo bendrovė
Hahn Automobile GmbH & Co. KG
(toliau – pardavėjas A). Kadangi pardavimo kaina buvo 15200 eurų, UK sumokėjo pardavėjui A 5000 eurų pradinę įmoką, o iš kredito finansavo 10200 eurų sumą ir vienkartinę 471,63 EUR skolos likučio draudimo įmoką – iš viso 10671,63 EUR.
Byloje C‑33/20 nagrinėjamoje sutartyje buvo ši nuostata:
„Sutarties nutraukimo atveju pareikalausime sumokėti įstatymuose nustatytą palūkanų už pavėluotus mokėjimus normą. Metinė palūkanų už pavėluotus mokėjimus norma yra bazinė palūkanų norma, padidinta penkiais procentiniais punktais.“
Be to, UK buvo perduotas dokumentas „Europos tipinė informacija apie vartojimo kreditą“. Šiame dokumente buvo nurodyta:
„Metinė palūkanų už pavėluotus mokėjimus norma yra atitinkama bazinė palūkanų norma, padidinta penkiais procentiniais punktais. Bazinę palūkanų normą kiekvienų metų sausio 1 d. ir liepos 1 d. nustato Vokietijos federalinis bankas.“
Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslina, kad byloje C‑33/20 nagrinėjamoje sutartyje nebuvo absoliučiais skaičiais nurodyta taikytina palūkanų už pavėluotus mokėjimus norma ar bent taikytina orientacinė palūkanų norma, t. y. BGB 247 straipsnyje numatyta bazinė palūkanų norma. Be to, šis teismas konstatuoja, kad šioje sutartyje nenurodyta ir palūkanų už pavėluotus mokėjimus normos tikslinimo tvarka, o dokumentas, kuris buvo pateiktas UK ir kuris aptartas pirmesniame punkte, nėra byloje C‑33/20 nagrinėjamos sutarties dalis, nes nesilaikyta rašytinės formos reikalavimo, numatyto BGB 492 straipsnio 1 dalyje.
Byloje C‑33/20 nagrinėjamoje sutartyje buvo numatyta:
„Bankas gali reikalauti tinkamos išankstinės kompensacijos už nuostolius, tiesiogiai susijusius su išankstiniu grąžinimu. Bankas apskaičiuoja nuostolius remdamasis
Bundesgerichtshof
(Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija) nurodytu finansiniu aritmetiniu pagrindu, kuriuo, be kita ko, atsižvelgiama į:
–
palūkanų normos pokyčius per atitinkamą laikotarpį,
–
pinigų srautus, dėl kurių iš pradžių susitarta paskolos tikslais,
–
banko negautą pelną,
–
administracines išlaidas, susijusias su išankstiniu grąžinimu (administravimo išlaidos), ir
–
rizikos išlaidas ir administracines išlaidas, sutaupytas dėl išankstinio grąžinimo.“
Kalbant apie sąlygas, kuriomis kreditorius gali dėl svarbios priežasties nutraukti byloje C‑33/20 nagrinėjamą sutartį, pažymėtina, kad sutartyje nebuvo numatyta tokio nutraukimo forma, taip pat nenurodytas kreditoriui taikomas minėtos sutarties nutraukimo terminas. Kaip matyti iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, minėtoje sutartyje nenurodyta apie kredito gavėjo teisę ją nutraukti pagal BGB 314 straipsnį.
Volkswagen Bank
naudojosi pardavėjo A paslaugomis rengiant ir sudarant byloje C‑33/20 nagrinėjamą sutartį. Šis pardavėjas veikė kaip
Volkswagen Bank
kredito tarpininkas ir naudojo jo pateiktas tipines sutartis. Tokioje sutartyje buvo numatyta, kad nuo 2016 m. vasario 15 d. UK turi grąžinti kredito sumą –11545,26 EUR (kurią sudaro 10671,63 EUR skolinamo grynojo kapitalo ir 873,63 EUR palūkanų) sumokėdamas 48 vienodas 150,08 EUR mėnesines įmokas ir 4341,42 EUR paskutinę įmoką, kuri turi būti sumokėta 2020 m. sausio 16 d.
UK reguliariai mokėjo numatytas mėnesines įmokas. Vis dėlto 2019 m. sausio 22 d. laišku jis atsisakė minėtos sutarties.
Volkswagen Bank
atmetė šį atsisakymą.
UK mano, kad dėl 2019 m. sausio 22 d. jo atsisakymo byloje C‑33/20 nagrinėjama sutartis virto pareiga taikyti restituciją. Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pareikštame ieškinyje jis prašo pripažinti, kad neprivalo mokėti
Volkswagen Bank
mėnesinių įmokų nuo 2019 m. sausio 22 d. Be to, jis reikalauja, kad
Volkswagen Bank
grąžintų jau sumokėtas mėnesines įmokas ir pradinę įmoką, sumokėtą pardavėjui A, – visa tai mainais už nupirktos transporto priemonės grąžinimą.
Volkswagen Bank
mano, kad JK pareiškimas dėl sutarties atsisakymo yra pavėluotas, todėl sutarties atsisakymas negalioja.
Šiomis aplinkybėmis
Landgericht Ravensburg
(Ravensburgo apygardos teismas, Vokietija) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar [Direktyvos 2008/48] 10 straipsnio 2 dalies l punktas turi būti aiškinamas taip, kad kredito sutartyje:
a)
turi būti nurodyta sudarant kredito sutartį galiojanti, absoliučiu skaičiumi išreikšta palūkanų už pavėluotus mokėjimus norma ar bent galiojanti orientacinė palūkanų norma (šiuo atveju bazinė palūkanų norma pagal BGB 247 straipsnį), kuria remiantis pridėjus tam tikrą priedą (šiuo atveju penkis procentinius punktus pagal BGB 288 straipsnio 1 dalies antrą sakinį) apskaičiuojama galiojanti palūkanų už pavėluotus mokėjimus norma, išreikšta absoliučiu skaičiumi;
b)
turi būti konkrečiai paaiškinta palūkanų už pavėluotus mokėjimus normos tikslinimo tvarka ar bent daroma nuoroda į nacionalinės teisės normas, kuriose reglamentuojamas palūkanų už pavėluotus mokėjimus normos tikslinimas (BGB 247 straipsnis ir 288 straipsnio 1 dalies antras sakinys)?
2.
Ar Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies r punktas turi būti aiškinamas taip, kad kredito sutartyje būtina nurodyti konkretų, vartotojui suprantamą išankstinio paskolos grąžinimo atveju mokėtinos kompensacijos apskaičiavimo metodą, kad vartotojas galėtų bent apytikriai apskaičiuoti kompensacijos, kurią privalės sumokėti nutraukdamas sutartį anksčiau nustatyto termino, dydį;
3.
Ar 2008/48 10 straipsnio 2 dalies s punktas turi būti aiškinamas taip, kad kredito sutartyje:
a)
taip pat turi būti nurodomos nacionalinėje teisėje reglamentuojamos kredito sutarties šalių teisės nutraukti sutartį, visų pirma kredito gavėjo teisė nutraukti sutartį dėl svarbios priežasties pagal BGB 314 straipsnį terminuotų paskolos sutarčių atveju;
b)
visais kredito sutarties šalių teisės nutraukti sutartį atvejais turi būti nurodyti teisės nutraukti sutartį įgyvendinimui taikomi reikalavimai – išankstinio pranešimo laikotarpis ir pranešimo forma?“
Byla C‑155/20
2015 m. sausio 3 d. RT sudarė su
Volkswagen Bank
kredito sutartį dėl 11257,14 EUR sumos. 2015 m. gegužės 23 d. SV sudarė tos pačios rūšies sutartį su tuo pačiu banku dėl 16400 EUR sumos. 2014 m. liepos 24 d. BC sudarė kredito sutartį dėl 7332,34 EUR sumos su
Skoda Bank
(toliau – byloje C‑155/20 nagrinėjamos sutartys). Šiomis kredito sutartimis siekta finansuoti asmeniškai naudoti skirtos transporto priemonės pirkimą –
Volkswagen
markės RT ir SV atvejais ir
Skoda
markės BC atveju. Šių transporto priemonių pardavėjai atitinkamai buvo
Autohaus Kilgus GmbH & Co. KG
(toliau – pardavėjas B),
Autohaus Humm GmbH
(toliau – pardavėjas C) ir
Held & Ströhle GmbH & Co. KG
(toliau – pardavėjas D). RT įsigytos transporto priemonės pardavimo kaina buvo 15750 EUR, SV –23900 EUR, o BC –15940 EUR. Šie vartotojai sumokėjo atitinkamai 5000 EUR, 7500 EUR ir 8900 EUR pradines įmokas pardavėjams B, C ir D, be to, pagal byloje C‑155/20 nagrinėjamas sutartis finansavo atitinkamai 10750 EUR, 16400 EUR ir 7040 EUR sumas, o RT ir BC atveju taip pat ir skolos likučio draudimo vienkartines įmokas – atitinkamai 507,14 EUR ir 292,34 EUR, taigi iš viso 11257,14 EUR ir 7332,34 EUR.
Byloje C‑155/20 nagrinėjamose sutartyse buvo tokia pati nuostata kaip nurodytoji šio sprendimo 23 punkte.
Be to, RT, SV ir BC buvo pateiktas šio sprendimo 24 punkte nurodytas dokumentas „Europos tipinė informacija apie vartojimo kreditą“.
Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslina, kad byloje C‑155/20 nagrinėjamoje sutartyje nebuvo absoliučiais skaičiais nurodyta taikytina palūkanų už pavėluotus mokėjimus norma ar bent taikytina orientacinė palūkanų norma, t. y. BGB 247 straipsnyje numatyta bazinė palūkanų norma. Be to, šis teismas konstatuoja, kad šiose sutartyse nenurodyta ir palūkanų už pavėluotus mokėjimus normos tikslinimo tvarka, o dokumentas, aptartas pirmesniame punkte, nėra minėtų sutarčių dalis, nes nesilaikyta rašytinės formos reikalavimo, numatyto BGB 492 straipsnio 1 dalyje.
Byloje C‑155/20 nagrinėjamose sutartyse taip pat buvo numatyta sąlyga, identiška nurodytajai šio sprendimo 26 punkte.
Kalbant apie sąlygas, kuriomis kreditorius gali dėl svarbios priežasties nutraukti šias sutartis, kaip ir byloje C‑33/20 nagrinėjamos sutarties atveju, byloje C‑155/20 nagrinėjamose sutartyse nebuvo numatyta tokio nutraukimo forma, nenurodytas kreditoriui taikomas minėtos sutarties nutraukimo terminas ir nenurodyta kredito gavėjo teisė nutraukti sutartį pagal BGB 314 straipsnį.
Volkswagen Bank
ir
Skoda Bank
naudojosi pardavėjų B, C ir D paslaugomis rengiant ir sudarant byloje C‑155/20 nagrinėjamas sutartis. Šie pardavėjai veikė kaip
Volkswagen Bank
ir
Skoda Bank
kredito tarpininkai ir naudojo jų pateiktas tipines sutartis. Šiose sutartyse buvo numatyta, kad RT, SV ir BC atitinkamai nuo 2015 m. vasario 15 d., 2015 m. birželio 1 d. ir 2014 m. rugsėjo 3 d. turi grąžinti kredito sumas su palūkanomis, kurių bendra suma buvo 669,90 EUR RT atveju, 1241,97 EUR SV atveju ir 225,87 EUR BC atveju. Atitinkamos sumos turėjo būti grąžintos sumokant 48, 36 ir 24 vienodas 248,48 EUR, 146,87 EUR ir 150 EUR mėnesines įmokas, o SV ir BC dar turėjo sumokėti paskutinę įmoką – atitinkamai 12354,65 EUR 2018 m. gegužės 1 d. ir 3958,21 EUR 2016 m. rugpjūčio 3 d.
RT reguliariai mokėjo numatytas mėnesines įmokas. Vis dėlto likus nedaug laiko iki visiško savo mokėjimo prievolių įvykdymo, numatyto 2018 m. gruodžio 15 d., RT 2018 m. lapkričio 22 d. laišku atsisakė 2015 m. sausio 3 d. su
Volkswagen Bank
sudarytos kredito sutarties.
SV reguliariai mokėjo sutartas mėnesines įmokas ir grąžino kreditą, sumokėdama paskutinę mokėtiną mėnesinę įmoką 2018 m. gegužės 1 d.2018 m. birželio 4 d. ji perleido tokiu būdu finansuotą transporto priemonę pardavėjui C už 8031,46 EUR sumą. 2019 m. sausio 5 d. laišku SV atsisakė savo pareiškimo apie ketinimą sudaryti kredito sutartį, kuri su
Volkswagen Bank
sudaryta 2015 m. gegužės 23 d.
BC reguliariai mokėjo sutartas mėnesines įmokas ir visiškai grąžino kreditą, sumokėdama paskutinę mėnesinę įmoką sutartą dieną – 2016 m. rugpjūčio 3 d.2019 m. balandžio 25 d. ji atsisakė 2014 m. liepos 24 d. su
Skoda Bank
sudarytos kredito sutarties.
RT mano, kad atsisakymas galiojantis, nes atsisakymo terminas neprasidėjo dėl klaidingos informacijos kredito sutartyje, sudarytoje su
Volkswagen Bank
2015 m. sausio 3 d. Jis reikalauja, kad
Volkswagen Bank
grąžintų 11997,04 EUR jau sumokėtų mėnesinių įmokų ir pardavėjui B sumokėtą 5000 EUR pradinę įmoką, t. y. iš viso 16927,04 EUR sumą atėmus iki sutarties atsisakymo susidariusias palūkanas –668,41 EUR. Taigi RT prašo grąžinti likusią 16258,63 EUR sumą už grąžinamą įsigytą transporto priemonę. Be to, RT prašo pripažinti, kad
Volkswagen Bank
atsisako priimti tą transporto priemonę.
SV mano, kad dėl jos atsisakymo kredito sutartis, su
Volkswagen Bank
sudaryta 2015 m. gegužės 23 d., virto pareiga taikyti restituciją. Ji reikalauja, kad
Volkswagen Bank
grąžintų sumokėtas mėnesines įmokas –17641,97 EUR ir 7500 EUR pradinę įmoką, sumokėtą pardavėjui C, iš viso 25141,97 EUR sumą atskaičius už parduotą transporto priemonę gautus 8031,46 EUR, taigi iš viso bendrą 17770,51 EUR sumą.
BC mano, kad dėl jos atsisakymo kredito sutartis, su
Skoda Bank
sudaryta 2014 m. liepos 24 d., virto pareiga taikyti restituciją. Ji reikalauja, kad
Skoda Bank
grąžintų jai sumokėtas kredito grąžinimo įmokas, t. y. 7332,34 EUR, ir 8900 EUR pradinę įmoką, sumokėtą pardavėjui D po nupirktos transporto priemonės perdavimo. Be to, BC prašo pripažinti, kad
Skoda Bank
atsisako priimti tą transporto priemonę.
Šiomis aplinkybėmis
Landgericht Ravensburg
(Ravensburgo apygardos teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar [Direktyvos 2008/48] 10 straipsnio 2 dalies l punktas turi būti aiškinamas taip, kad kredito sutartyje:
a)
turi būti nurodyta sudarant kredito sutartį galiojanti, absoliučiu skaičiumi išreikšta palūkanų už pavėluotus mokėjimus norma ar bent galiojanti orientacinė palūkanų norma (šiuo atveju bazinė palūkanų norma pagal BGB 247 straipsnį), kuria remiantis pridėjus tam tikrą priedą (šiuo atveju penkis procentinius punktus pagal BGB 288 straipsnio 1 dalies antrą sakinį) apskaičiuojama galiojanti palūkanų už pavėluotus mokėjimus norma, išreikšta absoliučiu skaičiumi;
b)
turi būti konkrečiai paaiškinta palūkanų už pavėluotus mokėjimus normos tikslinimo tvarka ar bent daroma nuoroda į nacionalinės teisės normas, kuriose reglamentuojamas palūkanų už pavėluotus mokėjimus normos tikslinimas (BGB 247 straipsnis ir 288 straipsnio 1 dalies antras sakinys)?
2.
Ar Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies r punktas turi būti aiškinamas taip, kad kredito sutartyje būtina nurodyti konkretų, vartotojui suprantamą išankstinio paskolos grąžinimo atveju mokėtinos kompensacijos apskaičiavimo metodą, kad vartotojas galėtų bent apytikriai apskaičiuoti kompensacijos, kurią privalės sumokėti nutraukdamas sutartį anksčiau nustatyto termino, dydį?
3.
Ar Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies s punktas turi būti aiškinamas taip, kad:
a)
kredito sutartyje taip pat turi būti nurodomos nacionalinėje teisėje reglamentuojamos kredito sutarties šalių teisės nutraukti sutartį, visų pirma kredito gavėjo teisė nutraukti sutartį dėl svarbios priežasties pagal BGB 314 straipsnį terminuotų paskolos sutarčių atveju;
b)
(jeigu į šio klausimo a dalį būtų atsakyta neigiamai) jam neprieštarauja nacionalinės teisės norma, kurioje nustatyta, kad kaip privaloma informacija pagal Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies s punktą turi būti nurodyta ir nacionalinėje teisėje numatyta specialioji teisė nutraukti sutartį;
c)
visais kredito sutarties šalių teisės nutraukti sutartį atvejais kredito sutartyje turi būti nurodyti teisės nutraukti sutartį įgyvendinimui taikomi reikalavimai – išankstinio pranešimo laikotarpis ir pranešimo forma?
4.
Ar vartojimo kredito sutarties atveju kreditorius neturi galimybės reikšti prieštaravimo remdamasis tuo, kad vartotojas neteko Direktyvos 2008/48 14 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje numatytos teisės atsisakyti sutarties, kai:
a)
Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalyje nustatyta privaloma informacija nebuvo nei nustatyta tvarka pateikta kredito sutartyje, nei nustatyta tvarka suteikta vėliau ir todėl Direktyvos 2008/48 14 straipsnio 1 dalyje numatytas sutarties atsisakymo laikotarpis neprasidėjo;
b)
(jeigu į šio klausimo a dalį būtų atsakyta neigiamai) teisės netekimas iš esmės grindžiamas nuo sutarties sudarymo praėjusiu laikotarpiu ir (arba) visišku abipusiu sutarties įvykdymu, ir (arba) kreditoriaus disponavimu jam grąžinta paskolos suma arba kredito garantijų grąžinimu, ir (arba) (su kredito sutartimi susietos pirkimo–pardavimo sutarties atveju) tuo, kad vartotojas naudojosi finansuotu turtu arba jį pardavė, tačiau vartotojas reikšmingu laikotarpiu ir reikšmingų aplinkybių susidarymo momentu ne dėl savo kaltės nieko nežinojo apie tebeturimą teisę atsisakyti sutarties, o kreditorius taip pat negalėjo preziumuoti, kad vartotojas apie ją žino?
5.
Ar vartojimo kredito sutarties atveju kreditorius neturi galimybės reikšti prieštaravimo remdamasis tuo, kad vartotojas piktnaudžiauja 2008/48 14 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje numatyta teise atsisakyti sutarties, kai:
a)
Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalyje nustatyta privaloma informacija nebuvo nei nustatyta tvarka pateikta kredito sutartyje, nei nustatyta tvarka suteikta vėliau ir todėl Direktyvos 2008/48 14 straipsnio 1 dalyje numatytas sutarties atsisakymo laikotarpis neprasidėjo;
b)
(jeigu būtų atsakyta neigiamai) piktnaudžiavimas teise iš esmės grindžiamas nuo sutarties sudarymo praėjusiu laikotarpiu ir (arba) visišku abipusiu sutarties įvykdymu, ir (arba) kreditoriaus disponavimu jam grąžinta paskolos suma arba kredito garantijų grąžinimu, ir (arba) (su kredito sutartimi susietos pirkimo–pardavimo sutarties atveju) tuo, kad vartotojas naudojosi finansuotu turtu arba jį pardavė, tačiau vartotojas reikšmingu laikotarpiu ir reikšmingų aplinkybių susidarymo momentu ne dėl savo kaltės nieko nežinojo apie tebeturimą teisę atsisakyti sutarties, o kreditorius taip pat negalėjo preziumuoti, kad vartotojas apie ją žino?“
Byla C‑187/20
2017 m. gegužės 4 d. JL sudarė su
BMW Bank
kredito sutartį dėl 24401,84 EUR sumos, o 2016 m. kovo 23 d. DT sudarė tos pačios rūšies sutartį su
Audi Bank
(
Volkswagen Bank
filialu; toliau –
Audi Bank
) dėl 37710 EUR sumos (toliau – byloje C‑187/20 nagrinėjamos sutartys). Šiomis kredito sutartimis siekta finansuoti asmeniškai naudoti skirtos transporto priemonės pirkimą – BMW markės JL atveju ir
Audi
markės DT atveju. Šių transporto priemonių pardavėjai buvo
Auer Gruppe GmbH
(toliau – pardavėjas E) ir
Autohaus Locher
(toliau – pardavėjas F). JL perkamos transporto priemonės kaina buvo 23500 EUR, taigi jis sumokėjo 1000 EUR pradinę įmoką pardavėjui E ir iš kredito finansavo likusią 22500 EUR sumą, taip pat 1901,84 EUR draudimo įmoką, o DT, kurio perkamos transporto priemonės kaina buvo 37710 EUR, iš gauto kredito finansavo visą šią sumą.
Byloje C‑187/20 nagrinėjamoms sutartims parengti ir sudaryti
BMW Bank
ir
Audi Bank
naudojosi atitinkamai pardavėjų E ir F paslaugomis. Abiejose šiose sutartyse numatyta, kad JL ir DT turi atitinkamai nuo 2017 m. gegužės 5 d. ir 2016 m. gegužės 1 d. grąžinti kredito sumą su palūkanomis, kurių bendra suma JL atveju buvo 1413,14 EUR, o DT atveju –1737,40 EUR. Atitinkamos sumos turėjo būti grąžintos sumokant 47 ir 48 vienodo 309,25 EUR ir 395,65 EUR dydžio mėnesines įmokas; JL ir DT dar turėjo sumokėti paskutinę įmoką – atitinkamai 11280 EUR 2021 m. balandžio 5 d. ir 20456,20 EUR 2020 m. balandžio 1 d.
2019 m. birželio 13 d. ir 2019 m. sausio 12 d. raštais JL ir DT atsisakė byloje C‑187/20 nagrinėjamų sutarčių.
JL ir DT mano, kad sutarties atsisakymas galioja, nes sutarties atsisakymo terminas neprasidėjo dėl šiose sutartyse esančios klaidingos informacijos. Taigi JL prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prašo pripažinti, kad palūkanos ir kredito grąžinimo įmokos nėra mokėtinos nuo 2019 m. birželio 13 d. DT reikalauja, kad grąžinus pirktą transporto priemonę
Audi Bank
grąžintų 43 sumokėtas mėnesines įmokas, iš viso 17012,95 EUR. Be to, DT prašo pripažinti, kad jis neturi mokėti nei palūkanų, nei kredito grąžinimo įmokų ir kad
Audi Bank
atsisako priimti atitinkamą transporto priemonę.
Kaip matyti iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, byloje C‑187/20 nagrinėjamose sutartyse neapibrėžta suteikiamo kredito rūšis. Vis dėlto prie JL sudarytos sutarties pridėtame dokumente „Europos tipinė informacija apie vartojimo kreditą“, kuris tapo šios sutarties dalimi, buvo nurodyta: „Paskola, grąžinama vienodo dydžio mėnesinėmis įmokomis su fiksuota palūkanų norma“. DT gavo analogišką to paties pavadinimo dokumentą, kuriame, be kita ko, nurodyta: „Dalimis grąžinama paskola su patvirtinta atsisakymo teise“ ir „Vienodo dydžio mėnesinės įmokos ir didesnė galutinė įmoka“.
Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatavo, kad byloje C‑187/20 nagrinėjamose sutartyse nėra informacijos apie tai, kad išmokėjus lėšas išnyksta pareiga sumokėti pardavėjui tokio dydžio pardavimo kainą ir pirkėjas gali reikalauti iš pardavėjo pristatyti transporto priemonę, kai sumokama visa pardavimo kaina.
Dėl palūkanų už pavėluotus mokėjimus JL ir
BMW Bank
2017 m. gegužės 4 d. sudarytoje sutartyje nurodyta:
„Jei kredito gavėjas (ar vienas iš gavėjų) vėluoja atlikti mokėjimus, pradedamos skaičiuoti palūkanos už pavėluotus mokėjimus taikant bazinę metinę palūkanų normą, padidintą penkiais procentiniais punktais. Bazinė palūkanų norma nustatoma kiekvienų metų sausio 1 d. ir liepos 1 d.; Vokietijos federalinis bankas ją skelbia
Bundesanzeiger
.“
DT su
Audi Bank
2016 m. kovo 23 d. sudarytoje sutartyje buvo ši nuostata:
„Sutarties nutraukimo atveju pareikalausime sumokėti įstatymuose nustatytą palūkanų už pavėluotus mokėjimus normą. Metinė palūkanų už pavėluotus mokėjimus norma yra atitinkama bazinė palūkanų norma, padidinta penkiais procentiniais punktais.“
Be to, DT gautame dokumente, kuris nurodytas šio sprendimo 51 punkte, nurodyta:
„Metinė palūkanų už pavėluotus mokėjimus norma yra atitinkama bazinė palūkanų norma, padidinta penkiais procentiniais punktais. Bazinę palūkanų normą kiekvienų metų sausio 1 d. ir liepos 1 d. nustato Vokietijos federalinis bankas.“
Vis dėlto šis dokumentas nėra DT su
Audi Bank
2016 m. kovo 23 d. sudarytos sutarties dalis, nes nesilaikyta rašytinės formos reikalavimo, numatyto BGB 492 straipsnio 1 dalyje.
Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuoja, kad palūkanų už pavėluotus mokėjimus normos tikslinimo tvarka byloje C‑187/20 nagrinėjamose sutartyse nėra išsamiai paaiškinta. Iš tiesų, nors JL su
BMW Bank
2017 m. gegužės 4 d. sudarytos sutarties sąlygose daroma nuoroda į tai, kad Vokietijos federalinis bankas du kartus per metus nustato bazinę palūkanų normą, šioje sutartyje nenurodyta, kad ši norma atitinka Europos Centrinio Banko vėliausiai pagrindinei refinansavimo operacijai taikomą palūkanų normą, be to, joje nėra nuorodų į šiuo klausimu reikšmingą BGB 247 straipsnio 1 dalį.
Be to, nei DT su
Audi Bank
2016 m. kovo 23 d. sudarytoje sutartyje, nei dokumente „Europos tipinė informacija“ nenurodyta, kuo remiantis nustatoma šioje sutartyje nurodyta bazinė palūkanų norma.
Byloje C‑187/20 nagrinėjamose sutartyse taip pat buvo sąlyga, identiška cituojamai šio sprendimo 26 punkte.
Kalbant apie kredito gavėjo teisę nutraukti sutartį dėl svarbios priežasties, pažymėtina, kad JL su
BMW Bank
2017 m. gegužės 4 d. sudarytoje sutartyje nebuvo nuorodos į BGB 314 straipsnį ir nebuvo nurodyta, kad pagal šią nuostatą sutartis turi būti nutraukta per protingą terminą. DT su
Audi Bank
2016 m. kovo 23 d. sudarytoje sutartyje nepaminėta apie kredito gavėjo teisę nutraukti sutartį dėl svarbios priežasties pagal BGB 314 straipsnį. Tiesa, pastarojoje sutartyje paskolos davėjui buvo numatyta teisė nutraukti sutartį dėl svarbios priežasties, tačiau nenurodyta nei šio nutraukimo forma, nei jos terminas. Konkrečiai kalbant, minėtoje sutartyje nebuvo nurodyta, kad toks nutraukimas turi būti atliekamas naudojant patvariąją laikmeną pagal BGB 492 straipsnio 5 dalį.
Kiek tai susiję su informacija apie galimą neteisminę skundų nagrinėjimo procedūrą, JL su
BMW Bank
2017 m. gegužės 4 d. sudarytoje sutartyje neišvardytos sąlygos, taikomos galimybei pasinaudoti šia procedūra, kaip antai reikalavimas aprašyti ginčą, pateikti konkretų prašymą ir atsiųsti būtinų dokumentų kopiją. Šioje sutartyje tuo klausimu tik pateikiama nuoroda į „Klientų skundų Vokietijos bankų sektoriuje sprendimo tvarką“, su kuria galima susipažinti pateikus prašymą arba
Internet du Bundesverband der Deutschen Banken eV
(Vokietijos bankų federalinė asociacija) interneto svetainėje www.bdb.de. DT su
Audi Bank
2016 m. kovo 23 d. sudarytoje sutartyje pateikta tokia pati informacija, be to, nurodyta, kad „skundas turi būti siunčiamas raštu (pvz., laišku, faksu, el. paštu) klientų skundų skyriui į
Bundesverband deutscher Banken eV
, Postfach 040307, 10062 Berlin, faksas: 030 16633169, el. paštas ombudsmann@bdb.de“.
Šiomis aplinkybėmis
Landgericht Ravensburg
(Ravensburgo apygardos teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar [Direktyvos 2008/48] 10 straipsnio 2 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad nurodant kredito rūšį prireikus taip pat reikia nurodyti, kad tai yra susietojo kredito sutartis ir (arba) kad tai yra terminuota kredito sutartis?
2.
Ar Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies d punktas turi būti aiškinamas taip, kad nurodant lėšų išmokėjimą reglamentuojančias sąlygas susietojo kredito sutarčių perkamam daiktui finansuoti atveju, kai kredito suma išmokama pardavėjui, privaloma nurodyti, kad kredito gavėjas atleidžiamas nuo prievolės sumokėti tokio dydžio pirkimo kainą, kokia buvo sumokėta pardavėjui, ir kad pardavėjas, kai sumokama visa pirkimo kaina, privalo perduoti kredito gavėjui nusipirktą daiktą?
3.
Ar Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies l punktas turi būti aiškinamas taip, kad kredito sutartyje:
a)
turi būti nurodyta sudarant kredito sutartį galiojanti, absoliučiu skaičiumi išreikšta palūkanų už pavėluotus mokėjimus norma ar bent galiojanti orientacinė palūkanų norma (šiuo atveju bazinė palūkanų norma pagal [BGB] 247 straipsnį), kuria remiantis pridėjus tam tikrą priedą (šiuo atveju penkis procentinius punktus pagal BGB 288 straipsnio 1 dalies antrą sakinį) apskaičiuojama galiojanti palūkanų už pavėluotus mokėjimus norma, išreikšta absoliučiu skaičiumi, ir
b)
turi būti konkrečiai paaiškinta palūkanų už pavėluotus mokėjimus normos tikslinimo tvarka ar bent daroma nuoroda į nacionalinės teisės normas, kuriose reglamentuojamas palūkanų už pavėluotus mokėjimus normos tikslinimas (BGB 247 straipsnis ir 288 straipsnio 1 dalies antras sakinys)?
4)
a)
Ar Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies r punktas turi būti aiškinamas taip, kad kredito sutartyje būtina nurodyti konkretų, vartotojui suprantamą išankstinio paskolos grąžinimo atveju mokėtinos kompensacijos apskaičiavimo metodą, kad vartotojas galėtų bent apytikriai apskaičiuoti kompensacijos, kurią privalės sumokėti nutraukdamas sutartį anksčiau nustatyto termino, dydį;
b)
(jeigu į šio klausimo a dalį būtų atsakyta teigiamai)
ar Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies r punktui ir 14 straipsnio 1 dalies antram sakiniui prieštarauja nacionalinės teisės norma, kurioje nustatyta, kad, nepateikus visos informacijos, kaip tai suprantama pagal tos direktyvos 10 straipsnio 2 dalies r punktą, sutarties atsisakymo laikotarpis vis vien prasideda nuo sutarties sudarymo momento, o kreditorius tik netenka teisės į kompensaciją kredito išankstinio grąžinimo atveju?
5.
Ar Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies s punktas turi būti aiškinamas taip, kad:
a)
kredito sutartyje taip pat turi būti nurodomos nacionalinėje teisėje reglamentuojamos kredito sutarties šalių teisės nutraukti sutartį, visų pirma kredito gavėjo teisė nutraukti sutartį dėl svarbios priežasties pagal BGB 314 straipsnį terminuotų paskolos sutarčių atveju, ir straipsnis, kuriame reglamentuojama ši teisė nutraukti sutartį, privalo būti aiškiai nurodytas;
b)
(jeigu į šio klausimo a dalį būtų atsakyta neigiamai)
jam neprieštarauja nacionalinės teisės norma, kurioje nustatyta, kad kaip privaloma informacija pagal Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies s punktą turi būti nurodyta ir nacionalinėje teisėje numatyta specialioji teisė nutraukti sutartį;
c)
visais kredito sutarties šalių teisės nutraukti sutartį atvejais kredito sutartyje turi būti nurodyti teisės nutraukti sutartį įgyvendinimui taikomi reikalavimai – išankstinio pranešimo laikotarpis ir pranešimo forma?
6.
Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies t punktas turi būti aiškinamas taip, kad kredito sutartyje turi būti nurodomos pagrindinės formalios naudojimosi neteisminiu apskundimo ir (arba) teisių gynimo mechanizmu sąlygos? Ar, jeigu šiuo atžvilgiu daroma nuoroda į internete pasiekiamą naudojimosi neteisminiu apskundimo ir (arba) teisių gynimo mechanizmu tvarką, to nepakanka?
7.
Ar vartojimo kredito sutarties atveju kreditorius neturi galimybės reikšti prieštaravimo remdamasis tuo, kad vartotojas neteko Direktyvos 2008/48 14 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje numatytos teisės atsisakyti sutarties, kai:
a)
tam tikra Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalyje nustatyta privaloma informacija nebuvo nei nustatyta tvarka pateikta kredito sutartyje, nei nustatyta tvarka suteikta vėliau ir todėl Direktyvos 2008/48 14 straipsnio 1 dalyje numatytas sutarties atsisakymo laikotarpis neprasidėjo;
b)
(jeigu į šio klausimo a dalį būtų atsakyta neigiamai)
teisės netekimas iš esmės grindžiamas nuo sutarties sudarymo praėjusiu laikotarpiu ir (arba) visišku abipusiu sutarties įvykdymu, ir (arba) kreditoriaus disponavimu jam grąžinta paskolos suma arba kredito garantijų grąžinimu, ir (arba) (su kredito sutartimi susietos pirkimo–pardavimo sutarties atveju) tuo, kad vartotojas naudojosi finansuotu turtu arba jį pardavė, tačiau vartotojas reikšmingu laikotarpiu ir reikšmingų aplinkybių susidarymo momentu ne dėl savo kaltės nieko nežinojo apie tebeturimą teisę atsisakyti sutarties, o kreditorius negalėjo preziumuoti, kad vartotojas apie ją žino?
8.
Ar vartojimo kredito sutarties atveju kreditorius neturi galimybės reikšti prieštaravimo remdamasis tuo, kad vartotojas piktnaudžiauja Direktyvos 2008/48 14 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje numatyta teise atsisakyti sutarties, kai:
a)
tam tikra Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalyje nustatyta privaloma informacija nebuvo nei nustatyta tvarka pateikta kredito sutartyje, nei nustatyta tvarka suteikta vėliau ir todėl Direktyvos 2008/48 14 straipsnio 1 dalyje numatytas sutarties atsisakymo laikotarpis neprasidėjo;
b)
(jeigu į šio klausimo a dalį būtų atsakyta neigiamai)
piktnaudžiavimas teise iš esmės grindžiamas nuo sutarties sudarymo praėjusiu laikotarpiu ir (arba) visišku abipusiu sutarties įvykdymu, ir (arba) kreditoriaus disponavimu jam grąžinta paskolos suma arba kredito garantijų grąžinimu, ir (arba) (su kredito sutartimi susietos pirkimo–pardavimo sutarties atveju) tuo, kad vartotojas naudojosi finansuotu turtu arba jį pardavė, tačiau vartotojas reikšmingu laikotarpiu ir reikšmingų aplinkybių susidarymo momentu ne dėl savo kaltės nieko nežinojo apie tebeturimą teisę atsisakyti sutarties, o kreditorius taip pat negalėjo preziumuoti, kad vartotojas apie ją žino?“
2020 m. gruodžio 18 d. Teisingumo Teismo pirmininko sprendimu bylos C‑33/20, C‑155/20 ir C‑187/20 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma žodinė proceso dalis ir priimtas galutinis sprendimas.
Dėl prejudicinių klausimų
Pirminės pastabos
Kadangi kai kurie klausimai bylose C‑33/20, C‑155/20 ir C‑187/20 yra panašūs arba tapatūs, juos reikia nagrinėti kartu.
Dėl pirmojo klausimo byloje C‑187/20
Pirmuoju klausimu byloje C‑187/20 prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies a, c ir e punktai turi būti aiškinami taip, kad, kai taip yra, kredito sutartyje turi būti aiškiai ir glaustai nurodyta, kad tai yra „susietojo kredito sutartis“, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 3 straipsnio n punktą, ir kad ši sutartis sudaryta apibrėžtam laikotarpiui.
Šiuo aspektu reikia priminti, kad Direktyvos 2008/48 3 straipsnio n punkte „susietojo kredito sutarties“ sąvoka apibrėžta taip: „tas kreditas yra skirtas išimtinai konkrečių prekių tiekimo ar konkrečių paslaugų teikimo sutarčiai finansuoti <…> ir šios dvi sutartys, objektyviai vertinant, sudaro vieną komercinį sandorį; laikoma, kad yra vienas komercinis sandoris, kai <…> kreditorius, sudarant ar rengiant kredito sutartį, naudojasi prekių tiekėjo arba paslaugų teikėjo paslaugomis arba kai kredito sutartyje aiškiai nurodomos specifinės prekės arba nuostata dėl specifinių paslaugų“.
Byloje C‑187/20 iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad kreditoriai naudojosi pardavėjų E ir F paslaugomis rengiant ir sudarant šioje byloje nagrinėjamas sutartis ir kad pagal šias sutartis suteiktas kreditas buvo skirtas vien finansuoti transporto priemonių, skirtų naudoti asmeniškai, tiekimą. Taigi tokios sutartys turi būti laikomos „susietojo kredito sutartimis“, kaip suprantama pagal Direktyvos 2008/48 3 straipsnio n punktą.
Be to, kaip matyti iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, byloje C‑187/20 nagrinėjamos sutartys buvo sudarytos apibrėžtam laikotarpiui.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies a, c ir e punktus kredito sutartyje turi būti aiškiai ir glaustai nurodyta kredito rūšis, kredito sutarties trukmė ir, jei kreditas suteikiamas atidedant mokėjimą už konkrečią prekę ar paslaugą arba susietojo kredito sutarčių atveju – tas produktas ar ta prekė ir jo kaina grynaisiais pinigais.
Vadinasi, kaip matyti iš Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies, siejamos su šios direktyvos 31 konstatuojamąja dalimi, būtina įvykdyti kredito sutartyje, parengtoje popieriuje arba kitoje patvarioje laikmenoje, nustatytą reikalavimą aiškiai ir glaustai pateikti šioje nuostatoje minimą informaciją, kad vartotojas galėtų žinoti savo teises ir pareigas (2020 m. kovo 26 d. Sprendimo Kreissparkasse Saarlouis,
C‑66/19
,
EU:C:2020:242
,
punktas ir nurodyta jurisprudencija).
Siekiant tinkamai įvykdyti kredito sutartį būtina, kad vartotojas žinotų ir gerai suprastų informaciją, kuri privalomai turi būti pateikta šioje sutartyje pagal Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalį (2020 m. kovo 26 d. Sprendimo Kreissparkasse Saarlouis,
C‑66/19
,
EU:C:2020:242
,
punktas).
Šis reikalavimas padeda įgyvendinti Direktyvos 2008/48 tikslą, kuris yra vartojimo kreditų srityje numatyti visišką ir privalomą suderinimą keliose pagrindinėse srityse, laikomą būtinu siekiant visiems Europos Sąjungos vartotojams užtikrinti aukštą ir vienodą jų interesų apsaugos lygį ir palengvinti tinkamai veikiančios vartojimo kreditų vidaus rinkos vystymąsi (2020 m. kovo 26 d. Sprendimo Kreissparkasse Saarlouis,
C‑66/19
,
EU:C:2020:242
,
punktas ir nurodyta jurisprudencija).
Informacija, kad, pirma, atitinkama sutartis yra „susietojo kredito sutartis“, kaip suprantama pagal Direktyvos 2008/48 3 straipsnio n punktą, ir, antra, ši sutartis sudaroma apibrėžtam laikotarpiui, vartotojui yra ypač svarbi, leidžianti jam realiai žinoti savo teises ir pareigas.
Taigi į pirmąjį klausimą byloje C‑187/20 reikia atsakyti, kad Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies a, c ir e punktai turi būti aiškinami taip, kad, kai taip yra, kredito sutartyje turi būti aiškiai ir glaustai nurodyta, kad tai yra „susietojo kredito sutartis“, kaip suprantama pagal šios direktyvos 3 straipsnio n punktą, ir kad ši sutartis sudaryta apibrėžtam laikotarpiui.
Dėl antrojo klausimo byloje C‑187/20
Antruoju klausimu byloje C‑187/20 prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją reikalaujama, jog „susietojo kredito sutartyje“, kaip ji suprantama pagal šios direktyvos 3 straipsnio n punktą, kuri skirta tik su prekės tiekimu susijusiai sutarčiai finansuoti ir kurioje numatyta, kad kredito suma sumokama šios prekės pardavėjui, privaloma nurodyti, kad vartotojas atleidžiamas nuo prievolės sumokėti tokio dydžio pirkimo kainą, kokia buvo sumokėta, ir kad pardavėjas, kai sumokama visa pirkimo kaina, privalo perduoti vartotojui nupirktą daiktą.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalį kredito sutartyje aiškiai ir glaustai nurodoma bendra kredito suma, lėšų išmokėjimo sąlygos ir, jei kreditas suteikiamas atidedant mokėjimą už konkrečią prekę ar paslaugą arba susietojo kredito sutarčių atveju – tas produktas ar ta paslauga ir jų kaina grynaisiais pinigais.
Kalbant apie formalias „susietojo kredito sutarčių“, kaip jos suprantamos pagal Direktyvos 2008/48 3 straipsnio n punktą, sąlygas, šios direktyvos 10 straipsnio 2 dalyje tik reikalaujama, kad kredito sutartyje būtų nurodytas atitinkamas produktas ar paslauga ir jų kaina grynaisiais pinigais.
Nors Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies d punkte numatyta, kad bendra kredito suma ir lėšų išmokėjimo sąlygos būtinai turi būti nurodytos kredito sutartyje, jokioje minėtos direktyvos nuostatoje nereikalaujama, kad šioje sutartyje būtų nurodytos šio išmokėjimo pasekmės, kiek tai susiję su sutartiniais santykiais tarp vartotojo ir iš kredito finansuojamos prekės ar paslaugos pardavėjo.
Vis dėlto pagal Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalį nedraudžiama, kad kredito sutarties šalys bendru sutarimu nustatytų šias sąlygas sutartyje.
Šiomis aplinkybėmis į byloje C‑187/20 pateiktą antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nereikalaujama, jog „susietojo kredito sutartyje“, kaip ji suprantama pagal šios direktyvos 3 straipsnio n punktą, kuri skirta tik su prekės tiekimu susijusiai sutarčiai finansuoti ir kurioje numatyta, kad kredito suma sumokama šios prekės pardavėjui, būtų nurodyta, kad vartotojas atleidžiamas nuo prievolės sumokėti tokio dydžio pirkimo kainą, kokia buvo sumokėta, ir kad pardavėjas, kai sumokama visa pirkimo kaina, privalo perduoti vartotojui nupirktą daiktą.
Dėl pirmojo klausimo bylose C‑33/20 ir C‑155/20 ir trečiojo klausimo byloje C‑187/20
Pirmuoju klausimu bylose C‑33/20 ir C‑155/20 ir trečiuoju klausimu byloje C‑187/20 prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies l punktas turi būti aiškinamas taip, kad kredito sutartyje turi būti konkrečiu procentiniu dydžiu nurodyta kredito sutarties sudarymo momentu taikoma palūkanų už pavėluotus mokėjimus norma ir turi būti konkrečiai aprašyta palūkanų už pavėluotus mokėjimus normos tikslinimo tvarka.
Reikia priminti, kad pagal šios direktyvos 10 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą kredito sutartis turi būti parengta popieriuje arba kitoje patvariojoje laikmenoje. Minėtos direktyvos 10 straipsnio 2 dalies l punkte numatyta, kad kredito sutartyje aiškiai ir glaustai nurodoma kredito sutarties sudarymo momentu galiojančių palūkanų už pavėluotus mokėjimus norma ir jos tikslinimo tvarka bei, kai taikoma, mokesčiai, mokami už įsipareigojimų neįvykdymą.
Iš sprendimų dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad kiekvienoje iš pagrindinių bylų nagrinėjamose sutartyse buvo nurodyta, kad metinė palūkanų už pavėluotus mokėjimus norma yra „atitinkama bazinė palūkanų norma, padidinta penkiais procentiniais punktais“. Iš šių sprendimų taip pat matyti, kad dokumente „Europos tipinė informacija apie vartojimo kreditą“, kuris buvo pateiktas vartotojams šiose bylose, nurodyta, kad „Metinė palūkanų už pavėluotus mokėjimus norma yra atitinkama bazinė palūkanų norma, padidinta penkiais procentiniais punktais. Bazinę palūkanų normą kiekvienų metų sausio 1 d. ir liepos 1 d. nustato Vokietijos federalinis bankas.“ Vis dėlto, kaip matyti iš minėtų sprendimų, tas dokumentas nebuvo šių sutarčių dalis. Tik byloje C‑187/20 nagrinėjamoje sutartyje, kurią sudarė JL ir
BMW Bank
, buvo aiškiai numatyta, kad „bazinė palūkanų norma nustatoma kasmet sausio 1 d. ir liepos 1 d. ir Vokietijos federalinis bankas ją skelbia
Bundesanzeiger
“.
Šiuo klausimu iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad nors kredito sutartis nebūtinai turi būti parengta viename dokumente, vis dėlto visa Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalyje nurodyta informacija turi būti pateikta popieriuje ar kitoje patvariojoje laikmenoje (apie tai žr. 2016 m. lapkričio 9 d. Sprendimo Home Credit Slovakia,
C‑42/15
,
EU:C:2016:842
,
punktą ir rezoliucinę dalį).
Kadangi šios direktyvos 10 straipsnio 2 dalyje nurodyta informacija turi būti aiškiai ir glaustai išdėstyta, būtina, kad kredito sutartyje būtų aiški ir tiksli nuoroda į kitus šią informaciją pateikiančius dokumentus, išdėstytus popieriuje ar kitoje patvariojoje laikmenoje, kurie realiai buvo pateikti vartotojui dar iki sutarties sudarymo ir leido jam realiai suprasti visas savo teises ir pareigas (2016 m. lapkričio 9 d. Sprendimo Home Credit Slovakia,
C‑42/15
,
EU:C:2016:842
,
punktas).
Todėl prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar taip yra pagrindinėse bylose.
Dėl Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies l punkto aiškinimo reikia konstatuoti, kad pagal šios nuostatos formuluotę reikalaujama kredito sutartyje nurodyti palūkanų normą, taikomą pavėluoto mokėjimo atveju konkrečiu momentu, t. y. sudarant šią sutartį. Be to, kalbant apie šios normos keitimą po minėtos sutarties sudarymo, šioje nuostatoje yra numatyta pareiga nurodyti tos normos tikslinimo tvarką.
Taigi, kaip iš esmės pažymėjo generalinis advokatas išvados 57–60 punktuose, iš Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies l punkto formuluotės matyti, kad kredito sutartyje turi būti konkrečiai nurodyta palūkanų už pavėluotus mokėjimus norma procentais, taikoma sutarties sudarymo momentu, o ne tik šios normos apibrėžtis ar jos apskaičiavimo formulė.
Kalbant apie bendrą šios direktyvos struktūrą, iš minėtos direktyvos 3 straipsnyje pateiktų bendros kredito kainos metinės normos, kredito palūkanų normos ir fiksuotosios kredito palūkanų normos apibrėžčių matyti, kad šios skirtingų rūšių normos turi būti išreikštos procentais.
Kiek tai susiję su tos pačios direktyvos, konkrečiau kalbant – jos 10 straipsnio, tikslais, kaip priminta šio sprendimo 70 punkte, reikalavimas kredito sutartyje aiškiai ir glaustai nurodyti šioje nuostatoje nurodytą informaciją yra būtinas tam, kad vartotojas galėtų žinoti savo teises ir pareigas.
Kai vartojimo sutartyje daroma nuoroda į tam tikras nacionalinės teisės nuostatas, susijusias su informacija, kuri turi būti nurodyta pagal Direktyvos 2008/48 10 straipsnį, vartotojas, remdamasis tokia sutartimi, negali nustatyti savo sutartinio įsipareigojimo apimties (šiuo klausimu žr. 2020 m. kovo 26 d. Sprendimo Kreissparkasse Saarlouis,
C‑66/19
,
EU:C:2020:242
,
punktą).
Kaip pažymėjo generalinis advokatas išvados 64 punkte, pareiga kredito sutartyje nurodyti konkrečią procentiniu dydžiu išreikštą palūkanų už pavėluotus mokėjimus normą leidžia vartotojui žinoti galimo pavėluoto mokėjimo pasekmes.
Kadangi kredito sutarties sudarymo momentu taikoma palūkanų už pavėluotus mokėjimus norma yra skaitinė informacija, o taip, be kita ko, nėra kintamosios palūkanų normos atveju, pirmoji minėta norma turi būti konkrečiai nurodyta kredito sutartyje ir išreikšta procentiniu dydžiu.
Kiek tai susiję su Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies l punkte numatyta pareiga kredito sutartyje aiškiai ir glaustai nurodyti palūkanų už pavėluotus mokėjimus normos tikslinimo tvarką, kai, kaip ir pagrindinėse bylose, nagrinėjamos kredito sutarties šalys susitarė, kad palūkanų už pavėluotus mokėjimus norma bus keičiama atsižvelgiant į valstybės narės centrinio banko nustatytą ir lengvai prieinamame šios valstybės narės oficialiajame leidinyje paskelbtą bazinės palūkanų normos pakeitimą, šioje sutartyje daroma nuoroda į minėtą bazinę palūkanų normą gali leisti vidutiniam protingai pastabiam ir nuovokiam vartotojui sužinoti ir suprasti šios palūkanų už pavėluotus mokėjimus normos keitimo tvarką su sąlyga, kad šios normos apskaičiavimo būdas yra pateiktas minėtoje sutartyje. Šiuo atžvilgiu turi būti įvykdytos dvi sąlygos. Pirma, šio apskaičiavimo būdo pateikimas turi būti lengvai suprantamas vidutiniam vartotojui, neturinčiam specialių žinių finansų srityje, ir leisti jam apskaičiuoti palūkanų už pavėluotus mokėjimus normą remiantis kredito sutartyje pateikta informacija. Antra, minėtos bazinės palūkanų normos keitimo dažnumas, nustatytas nacionalinės teisės nuostatose, taip pat turi būti nurodytas šioje sutartyje (pagal analogiją žr. 2020 m. kovo 3 d. Sprendimo Gómez del Moral Guasch,
C‑125/18
,
EU:C:2020:138
,
punktą).
Taigi į pirmąjį klausimą bylose C‑33/20 ir C‑155/20 ir į trečiąjį klausimą byloje C‑187/20 reikia atsakyti, kad Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies l punktas turi būti aiškinamas taip, kad kredito sutartyje turi būti konkrečiu procentiniu dydžiu nurodyta šios sutarties sudarymo momentu taikoma palūkanų už pavėluotus mokėjimus norma ir turi būti konkrečiai aprašyta palūkanų už pavėluotus mokėjimus normos tikslinimo tvarka. Kai nagrinėjamos kredito sutarties šalys susitaria, kad palūkanų už pavėluotus mokėjimus norma bus keičiama atsižvelgiant į valstybės narės centrinio banko nustatytą ir lengvai prieinamame oficialiajame leidinyje paskelbtą bazinės palūkanų normos pakeitimą, šioje sutartyje daroma nuoroda į minėtą bazinę palūkanų normą yra pakankama su sąlyga, kad palūkanų už pavėluotus mokėjimus normos apskaičiavimo atsižvelgiant į bazinę palūkanų normą būdas yra pateiktas minėtoje sutartyje. Šiuo atžvilgiu turi būti įvykdytos dvi sąlygos. Pirma, šio apskaičiavimo būdo pateikimas turi būti lengvai suprantamas vidutiniam vartotojui, neturinčiam specialių žinių finansų srityje, ir leisti jam apskaičiuoti palūkanų už pavėluotus mokėjimus normą remiantis toje pačioje sutartyje pateikta informacija. Antra, minėtos bazinės palūkanų normos keitimo dažnumas, nustatytas nacionalinės teisės nuostatose, taip pat turi būti nurodytas nagrinėjamoje kredito sutartyje.
Dėl antrojo klausimo bylose C‑33/20 ir C‑155/20 ir ketvirtojo klausimo byloje C‑187/20
Antruoju klausimu bylose C‑33/20 ir C‑155/20 ir ketvirtuoju klausimu byloje C‑187/20 prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar 2008/48 10 straipsnio 2 dalies r punktas turi būti aiškinamas taip, kad kredito sutartyje turi būti nurodyta konkreti ir vartotojui suprantama aritmetinė formulė, kaip apskaičiuoti išankstinio paskolos grąžinimo atveju mokėtiną kompensaciją, kad vartotojas galėtų apskaičiuoti jos dydį.
Siekiant atsakyti į šiuos klausimus reikia priminti, kad pagal Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies r punktą kredito sutartyje turi būti aiškiai ir glaustai nurodyta „kredito išankstinio grąžinimo teisė, išankstinio grąžinimo procedūra, taip pat, kai taikoma, informacija apie kreditoriaus teisę į kompensaciją ir apie tai, kaip ši kompensacija bus nustatyta“.
Šiuo atveju iš sprendimų dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinėse bylose nagrinėjamose kredito sutartyse numatyta, kad „bankas apskaičiuoja nuostolius remdamasis
Bundesgerichtshof
(Aukščiausiasis Federalinis Teismas) nurodytu finansiniu aritmetiniu pagrindu“.
Šiuo klausimu, kaip matyti iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos, kai Direktyvoje 2008/48 verslininkui numatyta pareiga supažindinti vartotoją su sutartinio įsipareigojimo, kurį jam siūloma prisiimti, turiniu, o tam tikra su šiuo įsipareigojimu susijusi informacija yra nustatyta valstybės narės įstatymų ar kitų teisės aktų privalomosiose nuostatose, šis verslininkas privalo aiškiai ir glaustai informuoti šį vartotoją apie tokių nuostatų turinį, kad jis galėtų žinoti savo teises ir pareigas (šiuo klausimu žr. 2020 m. kovo 26 d. Sprendimo Kreissparkasse Saarlouis,
C‑66/19
,
EU:C:2020:242
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Nors šiuo tikslu, kalbant apie Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies r punkte numatytą kompensaciją, mokėtiną išankstinio grąžinimo atveju, nereikia, kad kredito sutartyje būtų nurodyta aritmetinė formulė, pagal kurią ši kompensacija apskaičiuojama, vis dėlto toje sutartyje turi būti konkrečiai ir vidutiniam vartotojui lengvai suprantamai nurodytas šios kompensacijos apskaičiavimo būdas, kad tas vartotojas galėtų nustatyti kompensacijos, mokėtinos išankstinio grąžinimo atveju, sumą, remdamasis kredito sutartyje pateikta informacija.
Taigi, kalbant apie kompensaciją, kuri mokėtina, kai paskola grąžinama iš anksto, paprasta nuoroda į finansinį aritmetinį pagrindą, kurį nustatė nacionalinis teismas, šiuo atveju
Bundesgerichtshof
(Aukščiausiasis Federalinis Teismas), neatitinka šio sprendimo 99 punkte priminto reikalavimo informuoti vartotoją apie jo sutartinių įsipareigojimų turinį.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą bylose C‑33/20 ir C‑155/20 ir ketvirtąjį klausimą byloje C‑187/20 reikia atsakyti: Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies r punktas turi būti aiškinamas taip, kad, kalbant apie išankstinio paskolos grąžinimo atveju mokėtinos kompensacijos apskaičiavimą, kredito sutartyje turi būti konkrečiai ir vidutiniam vartotojui lengvai suprantamai nurodytas šios kompensacijos apskaičiavimo būdas, kad šis vartotojas galėtų nustatyti išankstinio grąžinimo atveju mokėtinos kompensacijos dydį pagal šioje sutartyje pateiktą informaciją.
Dėl trečiojo klausimo bylose C‑33/20 ir C‑155/20 ir penktojo klausimo byloje C‑187/20
Trečiuoju klausimu bylose C‑33/20 ir C‑155/20 ir penktuoju klausimu byloje C‑187/20 prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad kredito sutartyje turi būti nurodytos visos situacijos, kai kredito sutarties šalims pagal nacionalinės teisės aktus pripažįstama teisė nutraukti sutartį, kaip antai kredito gavėjo teisė nutraukti sutartį dėl svarbios priežasties, ir ar šioje sutartyje turi būti nurodytas pranešimo apie nutraukimą pateikimo terminas ir forma kiekvienoje iš šių situacijų.
Pirmiausia reikia priminti, kad pagal Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies s punktą kredito sutartyje turi būti aiškiai ir glaustai nurodyta „tvarka, kurios turi būti laikomasi pasinaudojant teise nutraukti kredito sutartį“.
Be to, šios direktyvos 13 straipsnyje numatytos sąlygos, kuriomis vartotojas ir kreditorius gali nutraukti neterminuotą kredito sutartį, tačiau minėtoje direktyvoje nesuteikiama teisė nutraukti terminuotas sutartis. Šiomis aplinkybėmis Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies s punkte esanti nuoroda į „teisę nutraukti sutartį“ turi būti aiškinama kaip reiškianti šios direktyvos 13 straipsnyje numatytą teisę nutraukti sutartį.
Darytina išvada, kad Direktyvoje 2008/48 nenumatyta jokios pareigos į kredito sutartį įtraukti kokią nors informaciją apie teisę nutraukti terminuotas kredito sutartis.
Kaip matyti iš pagrindinėse bylose priimtų sprendimų dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, tose bylose nagrinėjamos sutartys buvo sudarytos apibrėžtam laikotarpiui.
Šiuo aspektu reikia priminti, kad, kalbant apie sutartis, kurioms taikoma Direktyva 2008/48, valstybės narės negali sutarties šalims nustatyti pareigų, nenumatytų šioje direktyvoje, nes joje pateikiamos suderintos nuostatos srityje, su kuria susijusios šios pareigos (2016 m. lapkričio 9 d. Sprendimo Home Credit Slovakia,
C‑42/15
,
EU:C:2016:842
,
punktas).
Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalis yra toks reikalavimų dėl informacijos, kurią būtinai reikia nurodyti kredito sutartyje, suderinimas (2016 m. lapkričio 9 d. Sprendimo Home Credit Slovakia,
C‑42/15
,
EU:C:2016:842
,
punktas).
Žinoma, valstybė narė savo nacionalinės teisės aktuose gali numatyti galimybę nutraukti terminuotas kredito sutartis. Vis dėlto pagal Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies s punktą ir 13 straipsnį, aiškinamus kartu su šios direktyvos 22 straipsnio 1 dalimi, draudžiama valstybės narės teisės aktuose numatyti pareigą tokioje kredito sutartyje nurodyti informaciją, susijusią su teise nutraukti sutartį, numatyta ne Direktyvoje 2008/48, bet tik šiuose nacionalinės teisės aktuose.
Vis dėlto pagal Direktyvą 2008/48 nedraudžiama, kad kredito sutarties šalys, bendru sutarimu nusprendusios numatyti teisę nutraukti šią sutartį kitais atvejais nei nurodytieji šios direktyvos 13 straipsnyje, nurodytų šią teisę minėtoje sutartyje (šiuo klausimu žr. 2016 m. lapkričio 9 d. Sprendimo Home Credit Slovakia,
C‑42/15
,
EU:C:2016:842
,
ir
punktus).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į trečiąjį klausimą bylose C‑33/20 ir C‑155/20 ir į penktąjį klausimą byloje C‑187/20 reikia atsakyti, kad Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nereikalaujama, jog kredito sutartyje būtų nurodytos visos situacijos, kai kredito sutarties šalims teisė nutraukti sutartį pripažįstama ne šioje direktyvoje, o tik nacionalinės teisės aktuose.
Dėl ketvirtojo klausimo byloje C‑155/20 ir septintojo klausimo byloje C‑187/20
Ketvirtuoju klausimu byloje C‑155/20 ir septintuoju klausimu byloje C‑187/20 prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyva 2008/48 turi būti aiškinama taip, kad pagal ją kreditorius negali remtis teisės praradimu, kai vartotojas pasinaudoja teise atsisakyti sutarties pagal Direktyvos 2008/48 14 straipsnio 1 dalį, jeigu kredito sutartyje nebuvo vieno iš šios direktyvos 10 straipsnio 2 dalyje nurodytos privalomos informacijos elementų ir jis nebuvo tinkamai pateiktas vėliau ir kai šis vartotojas nežinojo apie savo teisę atsisakyti sutarties ir nėra už tai atsakingas.
Siekiant atsakyti į šiuos klausimus, reikia priminti, kad, kaip matyti iš Direktyvos 2008/48 14 straipsnio 1 dalies antros pastraipos b punkto, keturiolikos dienų laikotarpis, per kurį galima pasinaudoti teise atsisakyti sutarties, prasideda tik nuo to momento, kai vartotojui perduodama šios direktyvos 10 straipsnyje numatyta informacija, jeigu tai padaroma vėliau nei kredito sutarties sudarymo dieną. Minėtame 10 straipsnyje nurodyta, kokia informacija turi būti pateikta kredito sutartyse.
Taigi, kaip matyti iš šio sprendimo 108 punkto, kalbant apie sutartis, kurioms taikoma Direktyva 2008/48, valstybės narės negali sutarties šalims nustatyti pareigų, nenumatytų šioje direktyvoje, nes joje pateikiamos suderintos nuostatos srityje, su kuria susijusios šios pareigos.
Kaip pažymėjo generalinis advokatas išvados 101 punkte, Direktyvos 2008/48 14 straipsniu atliktas suderinimas apima su laiku susijusias sąlygas, taikomas vartotojo naudojimuisi teise atsisakyti sutarties.
Taigi, kadangi Direktyvoje 2008/48 nenumatytas joks ribojimas laiko atžvilgiu vartotojui pasinaudoti teise atsisakyti sutarties, kai minėta informacija jam nebuvo pateikta, toks ribojimas negali būti nustatytas valstybėje narėje nacionalinės teisės aktais.
Vadinasi, į ketvirtąjį klausimą byloje C‑155/20 ir septintąjį klausimą byloje C‑187/20 reikia atsakyti, kad Direktyvos 2008/48 14 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją kreditorius negali remtis teisės praradimu, kai vartotojas pasinaudoja teise atsisakyti sutarties pagal šią nuostatą, jeigu kredito sutartyje nebuvo vieno iš šios direktyvos 10 straipsnio 2 dalyje nurodytos privalomos informacijos elementų ir jis nebuvo tinkamai pateiktas vėliau, neatsižvelgiant į tai, ar šis vartotojas nežinojo apie savo teisę atsisakyti sutarties ir nėra už tai atsakingas.
Dėl penktojo klausimo byloje C‑155/20 ir aštuntojo klausimo byloje C‑187/20
Penktuoju klausimu byloje C‑155/20 ir aštuntuoju klausimu byloje C‑187/20 prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyva 2008/48 turi būti aiškinama taip, kad pagal ją kreditorius negali pagrįstai manyti, kad vartotojas piktnaudžiavo teise atsisakyti sutarties, numatyta šios direktyvos 14 straipsnio 1 dalyje, kai, pirma, kredito sutartyje nebuvo vieno iš minėtos direktyvos 10 straipsnio 2 dalyje nurodytos privalomos informacijos elementų ir jis nebuvo tinkamai pateiktas vėliau ir, antra, šis vartotojas nežinojo apie savo teisę atsisakyti sutarties ir nėra už tai atsakingas.
Siekiant atsakyti į šiuos klausimus reikia konstatuoti, kad Direktyvoje 2008/48 nėra nuostatų, reglamentuojančių vartotojo piktnaudžiavimą teisėmis, kurios jam suteikiamos pagal šią direktyvą.
Atsižvelgiant į tai, reikia patikrinti, ar vartotojo naudojimasis teise atsisakyti sutarties pagal Direktyvos 2008/48 14 straipsnio 1 dalį nėra ribojamas nagrinėjamu atveju taikant bendrąjį Sąjungos teisės principą, pagal kurį teisės subjektai negali sukčiaudami ar piktnaudžiaudami remtis šios teisės normomis.
Kaip matyti iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos, siekiant įrodyti piktnaudžiavimą, reikia, pirma, kad būtų visuma objektyvių aplinkybių, iš kurių matytųsi, kad, nepaisant formalaus Sąjungos teisės aktuose numatytų sąlygų laikymosi, šiais teisės aktais siekiamas tikslas nebuvo įvykdytas, ir, antra, kad būtų subjektyvus aspektas, pasireiškiantis siekiu gauti naudos iš Sąjungos teisės aktų, dirbtinai sukuriant sąlygas, kurių reikia jai gauti (2019 m. vasario 26 d. Sprendimo T Danmark ir Y Denmark,
C‑116/16 ir C‑117/16
,
EU:C:2019:135
,
punktas ir nurodyta jurisprudencija).
Kalbant apie Direktyvos 2008/48 14 straipsniu siekiamą tikslą, reikia konstatuoti, pirma, kad tai yra leisti vartotojui pasirinkti sutartį, kuri labiausiai atitinka jo poreikius, taigi atsisakyti sutarties, kuri, kaip paaiškėja po jos sudarymo per apsisprendimo laikotarpį, skirtą pasinaudoti teise atsisakyti sutarties, neatitinka šio vartotojo poreikių (pagal analogiją žr. 2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimo Rust-Hackner ir kt.,
C‑355/18–C‑357/18 ir C‑479/18
,
EU:C:2019:1123
,
punktą).
Kita vertus, kaip iš esmės pažymėjo generalinis advokatas išvados 117 ir 118 punktuose, Direktyvos 2008/48 14 straipsnio 1 dalies antros pastraipos b punkto tikslas yra užtikrinti, kad vartotojas gautų visą informaciją, reikalingą įvertinti savo sutartinių įsipareigojimų apimtį, ir nubausti kreditorių, kuris jam neperduoda šios direktyvos 10 straipsnyje numatytos informacijos.
Iš tiesų Sąjungos direktyvose vartotojų apsaugos srityje numatytomis sankcijomis siekiama atgrasyti verslininką nuo jam pagal šių direktyvų nuostatas tenkančių pareigų vartotojui pažeidimo (pagal analogiją žr. 2014 m. balandžio 30 d. Sprendimo Kásler ir Káslerné Rábai,
C‑26/13
,
EU:C:2014:282
,
punktą ir 2020 m. lapkričio 25 d. Sprendimo Banca B.,
C‑269/19
,
EU:C:2020:954
,
ir
punktus).
Taigi, kai verslininkas neperdavė vartotojui Direktyvos 2008/48 10 straipsnyje nurodytos informacijos ir vartotojas nusprendžia atsisakyti kredito sutarties pasibaigus keturiolikos dienų laikotarpiui po jos sudarymo, šis verslininkas negali teigti, kad minėtas vartotojas piktnaudžiauja savo teise atsisakyti sutarties, net jei laikotarpis, praėjęs nuo šios sutarties sudarymo iki vartotojo įvykdyto jos atsisakymo, yra ilgas.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į penktąjį klausimą byloje C‑155/20 ir aštuntąjį klausimą byloje C‑187/20 reikia atsakyti, kad Direktyva 2008/48 turi būti aiškinama taip, kad pagal ją kreditorius negali pagrįstai manyti, kad vartotojas piktnaudžiavo savo teise atsisakyti sutarties, numatyta šios direktyvos 14 straipsnio 1 dalyje, kai kredito sutartyje nebuvo vieno iš minėtos direktyvos 10 straipsnio 2 dalyje nurodytos privalomos informacijos elementų ir jis nebuvo tinkamai pateiktas vėliau, neatsižvelgiant į tai, ar šis vartotojas nežinojo apie savo teisę atsisakyti sutarties.
Dėl šeštojo klausimo byloje C‑187/20
Šeštuoju klausimu byloje C‑187/20 prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies t punktas turi būti aiškinamas taip, kad kredito sutartyje turi būti nurodytos esminės formos sąlygos, taikomos norint inicijuoti neteisminę apskundimo arba teisių gynimo procedūrą, arba ar tam sutartyje pakanka nuorodos į tvarką, su kuria galima susipažinti internete.
Šiuo klausimu Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies t punkte nustatyta, kad kredito sutartyje turi būti aiškiai ir glaustai nurodyta, „ar vartotojui yra numatytas neteisminis apskundimo ir žalos atlyginimo [teisių gynimo] mechanizmas ir, jei taip, galimybės juo naudotis būdai“.
Kaip matyti iš suformuotos jurisprudencijos, aiškinant Sąjungos teisės nuostatas reikia atsižvelgti ne tik į jų formuluotę, bet ir į kontekstą ir teisės akto, kuriame jos įtvirtintos, tikslus (2020 m. birželio 25 d. Sprendimo Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände,
C‑380/19
,
EU:C:2020:498
,
punktas ir nurodyta jurisprudencija).
Kalbant apie Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies t punkto kontekstą pažymėtina, kad šios direktyvos 10 straipsnio 2 dalyje nurodyta, jog šioje nuostatoje išvardyta informacija, įskaitant naudojimosi neteisminėmis vartotojų skundų ir teisių gynimo procedūromis tvarką, turi būti pateikta aiškiai ir glaustai.
Darytina išvada, kad kredito sutartyje esanti tokia informacija turi būti pakankamai aiški ir išsami, kad vartotojai galėtų pateikti tokį skundą ar pasinaudoti teisių gynimo priemone, tačiau neturi pakartoti visų su tokiomis procedūromis susijusių procesinių taisyklių.
Kalbant apie Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies t punkto tikslą, reikia pažymėti, kad šia nuostata siekiama užtikrinti aukšto lygio vartotojų apsaugą, kad jie galėtų savanoriškai pateikti skundus ar imtis teisių gynimo priemonių dėl kreditorių, kreipdamiesi į subjektus, kurie taiko neteisminio ginčų sprendimo procedūras (pagal analogiją žr. 2020 m. birželio 25 d. Sprendimo Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände,
C‑380/19
,
EU:C:2020:498
,
punktą).
Kad galėtų pasinaudoti tokia galimybe, vartotojai turi būti informuoti apie esamus teisių gynimo ne teisme mechanizmus. Tam svarbu, kad kilus ginčui vartotojai galėtų greitai nustatyti, kurie neteisminio ginčų sprendimo subjektai yra kompetentingi nagrinėti jų ginčą ir ar atitinkamas verslininkas dalyvaus tokio subjekto procedūroje (pagal analogiją žr. 2020 m. birželio 25 d. Sprendimo Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände,
C‑380/19
,
EU:C:2020:498
,
punktą).
Taigi Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies t punktu siekiama užtikrinti, pirma, kad vartotojas, gerai žinodamas faktus, galėtų nuspręsti, ar jam tikslinga pradėti vieną iš neteisminių apskundimo ir teisių gynimo procedūrų, ir, antra, kad jis iš tikrųjų galėtų pateikti tokį skundą ar imtis teisių gynimo priemonės, remdamasis kredito sutartyje esančia informacija.
Kaip nurodė generalinis advokatas išvados 94 punkte, tam svarbu, kad vartotojas būtų informuotas, pirma, apie visas neteismines apskundimo arba teisių gynimo procedūras, kuriomis jis gali pasinaudoti, ir atitinkamais atvejais – apie kiekvienos iš jų išlaidas, antra, apie tai, kaip – paštu ar elektroniniu būdu – skundas ar ieškinys turi būti pateiktas, trečia, koks yra fizinis arba elektroninio pašto adresas, kuriuo turi būti siunčiamas toks skundas ar ieškinys, ir, ketvirta, apie kitas formos sąlygas, kurios taikomos šiam skundui ar ieškiniui.
Kalbant apie pirmesniame punkte nurodytą informaciją, pažymėtina, kad nepakanka vien kredito sutartyje esančios nuorodos į tvarką, su kuria galima susipažinti internete, arba kitą aktą ar dokumentą, susijusį su apskundimo ir teisių gynimo neteisminių procedūrų tvarka (pagal analogiją žr. 2020 m. kovo 26 d. Sprendimo Kreissparkasse Saarlouis,
C‑66/19
,
EU:C:2020:242
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į šeštąjį klausimą byloje C‑187/20 reikia atsakyti: Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies t punktas turi būti aiškinamas taip, kad kredito sutartyje turi būti pateikta esminė informacija apie visas neteismines apskundimo arba teisių gynimo procedūras, kuriomis gali pasinaudoti vartotojas, ir atitinkamais atvejais – apie kiekvienos iš jų išlaidas, apie tai, ar skundas arba ieškinys turi būti pateiktas paštu ar elektroniniu būdu, koks yra fizinis arba elektroninio pašto adresas, kuriuo turi būti siunčiamas toks skundas arba ieškinys, ir apie kitas formos sąlygas, taikomas šiam skundui ar ieškiniui. Kalbant apie šią informaciją, pažymėtina, kad nepakanka vien kredito sutartyje esančios nuorodos į tvarką, su kuria galima susipažinti internete, arba į kitą aktą ar dokumentą, susijusį su apskundimo ir teisių gynimo neteisminių procedūrų tvarka.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinių bylų šalims yra vienas iš etapų prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamose bylose, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (šeštoji kolegija) nusprendžia:

1.
2008 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/48/EB dėl vartojimo kredito sutarčių ir panaikinančios Tarybos direktyvą 87/102/EEB 10 straipsnio 2 dalies a, c ir e punktai turi būti aiškinami taip, kad, kai taip yra, kredito sutartyje turi būti aiškiai ir glaustai nurodyta, kad tai yra „susietojo kredito sutartis“, kaip suprantama pagal šios direktyvos 3 straipsnio n punktą, ir kad ši sutartis sudaryta apibrėžtam laikotarpiui.

2.
Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nereikalaujama, jog „susietojo kredito sutartyje“, kaip ji suprantama pagal šios direktyvos 3 straipsnio n punktą, kuri skirta tik su prekės tiekimu susijusiai sutarčiai finansuoti ir kurioje numatyta, kad kredito suma sumokama šios prekės pardavėjui, būtų nurodyta, kad vartotojas atleidžiamas nuo prievolės sumokėti tokio dydžio pirkimo kainą, kokia buvo sumokėta, ir kad pardavėjas, kai sumokama visa pirkimo kaina, privalo perduoti vartotojui nupirktą daiktą.

3.
Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies l punktas turi būti aiškinamas taip, kad kredito sutartyje turi būti konkrečiu procentiniu dydžiu nurodyta šios sutarties sudarymo momentu taikoma palūkanų už pavėluotus mokėjimus norma ir turi būti konkrečiai aprašyta palūkanų už pavėluotus mokėjimus normos tikslinimo tvarka. Kai nagrinėjamos kredito sutarties šalys susitaria, kad palūkanų už pavėluotus mokėjimus norma bus keičiama atsižvelgiant į valstybės narės centrinio banko nustatytą ir lengvai prieinamame oficialiajame leidinyje paskelbtą bazinės palūkanų normos pakeitimą, šioje sutartyje daroma nuoroda į minėtą bazinę palūkanų normą yra pakankama su sąlyga, kad palūkanų už pavėluotus mokėjimus normos apskaičiavimo atsižvelgiant į bazinę palūkanų normą būdas yra pateiktas minėtoje sutartyje. Šiuo atžvilgiu turi būti įvykdytos dvi sąlygos. Pirma, šio apskaičiavimo būdo pateikimas turi būti lengvai suprantamas vidutiniam vartotojui, neturinčiam specialių žinių finansų srityje, ir leisti jam apskaičiuoti palūkanų už pavėluotus mokėjimus normą remiantis toje pačioje sutartyje pateikta informacija. Antra, minėtos bazinės palūkanų normos keitimo dažnumas, nustatytas nacionalinės teisės nuostatose, taip pat turi būti nurodytas nagrinėjamoje kredito sutartyje.

4.
Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies r punktas turi būti aiškinamas taip, kad, kalbant apie išankstinio paskolos grąžinimo atveju mokėtinos kompensacijos apskaičiavimą, kredito sutartyje turi būti konkrečiai ir vidutiniam vartotojui lengvai suprantamai nurodytas šios kompensacijos apskaičiavimo būdas, kad šis vartotojas galėtų nustatyti išankstinio grąžinimo atveju mokėtinos kompensacijos dydį pagal šioje sutartyje pateiktą informaciją.

5.
Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nereikalaujama, jog kredito sutartyje būtų nurodytos visos situacijos, kai kredito sutarties šalims teisė nutraukti sutartį pripažįstama ne šioje direktyvoje, o tik nacionalinės teisės aktuose.

6.
Direktyvos 2008/48 14 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją kreditorius negali remtis teisės praradimu, kai vartotojas pasinaudoja teise atsisakyti sutarties pagal šią nuostatą, jeigu kredito sutartyje nebuvo vieno iš šios direktyvos 10 straipsnio 2 dalyje nurodytos privalomos informacijos elementų ir jis nebuvo tinkamai pateiktas vėliau, neatsižvelgiant į tai, ar šis vartotojas nežinojo apie savo teisę atsisakyti sutarties ir nėra už tai atsakingas.

7.
Direktyva 2008/48 turi būti aiškinama taip, kad pagal ją kreditorius negali pagrįstai manyti, kad vartotojas piktnaudžiavo savo teise atsisakyti sutarties, numatyta šios direktyvos 14 straipsnio 1 dalyje, kai kredito sutartyje nebuvo vieno iš minėtos direktyvos 10 straipsnio 2 dalyje nurodytos privalomos informacijos elementų ir jis nebuvo tinkamai pateiktas vėliau, neatsižvelgiant į tai, ar šis vartotojas nežinojo apie savo teisę atsisakyti sutarties.

8.
Direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalies t punktas turi būti aiškinamas taip, kad kredito sutartyje turi būti pateikta esminė informacija apie visas neteismines apskundimo arba teisių gynimo procedūras, kuriomis gali pasinaudoti vartotojas, ir atitinkamais atvejais – apie kiekvienos iš jų išlaidas, apie tai, ar skundas arba ieškinys turi būti pateiktas paštu ar elektroniniu būdu, koks yra fizinis arba elektroninio pašto adresas, kuriuo turi būti siunčiamas toks skundas arba ieškinys, ir apie kitas formos sąlygas, taikomas šiam skundui ar ieškiniui. Kalbant apie šią informaciją, pažymėtina, kad nepakanka vien kredito sutartyje esančios nuorodos į tvarką, su kuria galima susipažinti internete, arba į kitą aktą ar dokumentą, susijusį su apskundimo ir teisių gynimo neteisminių procedūrų tvarka.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.