CELEX: 62021CJ0183
Előzetes döntéshozatal
Jogszabályok közelítése
Védjegyek
(EU) 2015/2436 irányelv
19. cikk
A védjegy tényleges használata
Bizonyítási teher
A használat elmaradása miatti megszűnés megállapítása iránti kérelem
A kérelmezőt a védjegy használatára vonatkozó piackutatás elvégzésére kötelező nemzeti eljárási szabály

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 2008. október 22‑i 2008/95/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (
HL 2008. L 299., 25. o.
) 12. cikke (1) bekezdésének, valamint a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 2015. december 16‑i (EU) 2015/2436 európai parlamenti és tanácsi irányelv (
HL 2015. L 336., 1. o.
; helyesbítések:
HL 2016. L 71., 325. o.
;
HL 2016. L 110., 5. o.
) 16., 17. és 19. cikkének értelmezésére vonatkozik.
E kérelmet a Maxxus Group GmbH & Co. KG (a továbbiakban: Maxxus) és a Globus Holding GmbH & Co. KG (a továbbiakban: Globus) között, ez utóbbi két Németországban lajstromozott védjegyhez fűződő jogainak megszűnése tárgyában folyamatban lévő eljárás keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 2008/95 irányelv
A 2008/95 irányelvnek „A védjegy használata” című 10. cikke kimondta:
„(1)   Ha a jogosult a lajstromozástól számított öt éven belül nem kezdte meg a tagállamban a védjegy tényleges használatát az árujegyzékben szereplő árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatban, vagy ha az ilyen használatot öt éven át megszakítás nélkül elmulasztotta, a védjegy oltalmára alkalmazni kell az ebben az irányelvben előírt jogkövetkezményeket, kivéve, ha a jogosult a használat elmaradását kellőképpen igazolja.
Az első albekezdés alkalmazásában használatnak minősülnek a következők is:
a)
a védjegy olyan alakban történő használata, amely a lajstromozott alaktól csak a megkülönböztető képességet nem érintő elemekben tér el;
b)
a védjegy elhelyezése az adott tagállamban lévő árun vagy annak csomagolásán kizárólag az onnan történő kivitel céljából.
(2)   A védjegynek a jogosult engedélyével történő használatát, valamint az együttes védjegy, a hitelesítési jegy vagy a tanúsító védjegy használatára jogosultak általi használatot a jogosult részéről történő használatnak kell tekinteni.
[…]”
Ugyanezen irányelv „Megszűnési okok” című 12. cikke (1) bekezdésében kimondta:
„A védjegyoltalom megszűnését kell megállapítani, ha a jogosult az árujegyzékben szereplő árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatban a védjegy tényleges használatát az adott tagállamban megszakítás nélkül öt éven át elmulasztja, kivéve, ha a jogosult a használat elmaradását kellőképpen igazolja.
A védjegyoltalom megszűnése azonban nem állapítható meg, ha az ötéves időtartam elteltét követően, de a megszűnés megállapítására irányuló kérelem benyújtását megelőzően megkezdik, illetve folytatják a tényleges védjegyhasználatot.
A védjegyhasználat megkezdése, illetve újrakezdése nem vehető figyelembe, ha a jogosult a kérelem benyújtását megelőző – de legkorábban a használat elmulasztásának megszakítás nélküli, ötéves időtartama lejártakor kezdődő – három hónapban csupán azt követően tesz a védjegyhasználat megkezdésére, illetve újrakezdésére előkészületeket, hogy tudomására jut, hogy a használat hiánya miatt a megszűnés megállapítását kérhetik.”
A 2015/2436 irányelv
A 2015/2436 irányelv (10) preambulumbekezdése értelmében:
„Alapvető fontosságú biztosítani, hogy a lajstromozott védjegyek az összes tagállami jogrendszerben ugyanolyan oltalmat élvezzenek. […]”
Ezen irányelvnek „A védjegy használata” című 16. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Ha a jogosult a lajstromozási eljárás befejezésétől számított öt éven belül nem kezdte meg a tagállamban a védjegy tényleges használatát az árujegyzékben szereplő árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatban, vagy ha az ilyen használatot öt éven át megszakítás nélkül elmulasztotta, a védjegy oltalmára alkalmazni kell a 17. cikkben, a 19. cikk (1) bekezdésében, a 44. cikk (1) és (2) bekezdésében, valamint a 46. cikk (3) és (4) bekezdésében előírt korlátozásokat és jogkövetkezményeket, kivéve, ha a jogosult a védjegyhasználat elmaradását kellőképpen igazolja.
[…]
(5)   Az (1) bekezdés értelmében vett használatnak minősülnek a következők is:
a)
a védjegy olyan alakban történő használata, amely a lajstromozott alaktól csak a megkülönböztető képességet nem érintő elemekben tér el, függetlenül attól, hogy a védjegyet a jogosult nevében a használt alakban is lajstromozták‑e javára;
b)
a védjegy elhelyezése az adott tagállamban lévő árun vagy annak csomagolásán kizárólag az onnan történő kivitel céljából.
(6)   A védjegynek a jogosult engedélyével történő használatát a jogosult részéről történő használatnak kell tekinteni.”
Az említett irányelvnek „A használat hiánya mint védekezés védjegybitorlási perben” című 17. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A védjegy jogosultja csak annyiban tilthatja meg a megjelölés használatát, amennyiben a védjegybitorlási per megindításakor a 19. cikk alapján nem állapítható meg a jogainak megszűnése. A védjegy jogosultjának az alperes kérésére bizonyítékkal kell szolgálnia arra nézve, hogy a kereset benyújtását megelőző ötéves időszak során a 16. cikkben foglaltaknak megfelelően ténylegesen használta a védjegyet az árujegyzékében szereplő, a kereset indokolásában hivatkozott árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatban, vagy hogy a használat elmulasztására alapos oka volt, feltéve, hogy a kereset benyújtása idején a védjegy lajstromozására irányuló eljárás már legalább öt éve befejeződött.”
Ugyanezen irányelvnek „A védjegy tényleges használatának hiánya mint megszűnési ok” című 19. cikke kimondja:
„(1)   A védjegyoltalom megszűnését kell megállapítani, ha a jogosult a védjegy tényleges használatára az árujegyzékben szereplő árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatban az adott tagállamban megszakítás nélkül öt éven át elmulasztja, kivéve, ha a jogosult a használat elmaradását kellőképpen igazolja.
(2)   A védjegyoltalom megszűnésére senki sem hivatkozhat, ha az ötéves időtartam elteltét követően, de a megszűnés megállapítására irányuló kérelem benyújtását megelőzően megkezdik, illetve újrakezdik a tényleges védjegyhasználatot.
(3)   A védjegyhasználat megkezdése, illetve újrakezdése nem vehető figyelembe, ha a jogosult a kérelem benyújtását megelőző – de legkorábban a használat elmulasztásának megszakítás nélküli, ötéves időtartama lejártakor kezdődő – három hónapban csupán azt követően tesz a védjegyhasználat megkezdésére, illetve újrakezdésére előkészületeket, hogy tudomására jut, hogy a használat hiánya miatt a megszűnés megállapítását kérhetik.”
A 2015/2436 irányelv „Átültetés a nemzeti jogba” című 54. cikke ekképp rendelkezik:
„(1)   A tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy a 3–6. cikknek, a 8–14., 16., 17., 18., 22–39. cikknek, a 41., 43., 44. cikknek, valamint a 46–50. cikknek 2019. január 14‑ig megfeleljenek. A tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy a 45. cikknek 2023. január 14‑ig megfeleljenek. E rendelkezések szövegét haladéktalanul közlik a Bizottsággal.
[…]”
Ezen irányelv „Hatályon kívül helyezés” című 55. cikke szerint:
„A [2008/95] irányelv 2019. január 15‑i hatállyal hatályát veszti, a [2008/95] irányelv I. mellékletének B. részében meghatározott, a [a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21‑i 89/104/EGK első tanácsi irányelv (
HL 1989. L 40., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 92. o.)] nemzeti jogba történő átültetésére vonatkozó határidővel kapcsolatos tagállami kötelezettségek sérelme nélkül.
A hatályon kívül helyezett irányelvre történő hivatkozásokat erre az irányelvre történő hivatkozásként kell értelmezni, a mellékletben foglalt megfelelési táblázattal összhangban.”
A német jog
Az 1994. október 25‑i Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen (Markengesetz) (a védjegyek és egyéb megkülönböztető megjelölések oltalmáról szóló törvény [védjegytörvény]; BGBl. 1994. I., 3082. o.) 49. §‑ának (1) bekezdése értelmében kérelemre a védjegyet az oltalom megszűnése miatt törölni kell a lajstromból, ha azt megszakítás nélkül öt éven át nem használták.
E törvény 55. §‑a (2) bekezdésének 1. pontja értelmében bárki keresetet indíthat az említett törvény 49. §‑a alapján a védjegyoltalom megszűnésének megállapítása iránt, amennyiben e védjegy használatának elmaradására hivatkozik.
Az alapjogvita alapját képező tényállás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
A Globus a MAXUS szóvédjegy jogosultja. E védjegyet 1996 júliusában lajstromozták a Deutsches Patent‑ und Markenamtnál (német szabadalmi és védjegyhivatal, Németország) a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 1–9. és 11–34. osztályba tartozó áruk tekintetében.
Ezenkívül a Globus az 1–9. és 11–34. osztályba tartozó áruk tekintetében a német szabadalmi és védjegyhivatalnál 1996 májusában lajstromozott alábbi ábrás védjegy jogosultja:
2019. november 28‑én a Maxxus keresetet nyújtott be a Landgericht Saarbrückenhez (saarbrückeni regionális bíróság, Németország), a kérdést előterjesztő bírósághoz, amely lényegében arra irányult, hogy a bíróság állapítsa meg a Globusszal szemben a használat elmaradása miatt a jelen ítélet 13. és 14. pontjában említett védjegyek oltalmának megszűnését.
Keresetének alátámasztására a Maxxus úgy érvel, hogy az utóbbi öt évben a Globus nem használta jogfenntartó módon ezeket a javára lajstromozott védjegyeket. A Maxxus azt állítja, hogy online kereséseket végzett, többek között a Globus internetes oldalán, amelyek semmilyen módon nem utaltak ilyen használatra. A „MAXUS” szót a Globus honlapjának saját keresőjébe gépelve két találat jelenik meg, amelyek egy Globushoz kapcsolódó társaság által üzemeltetett freilassingi (Németország) italszaküzletre utalnak. Az internetes keresésekből azonban kitűnik, hogy az utóbbi társaság által értékesített italok nem a MAXUS védjeggyel vannak ellátva, hanem harmadik gyártók más védjegyeivel. Ezt megerősítették a Maxxus által megbízott magánnyomozó iroda által a szóban forgó üzletben végzett ellenőrzések is.
A Globus vitatja ezen állításokat, és azt állítja, hogy a szóban forgó két védjegyet jogainak fennmaradását biztosító módon használta.
A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a Bundesgerichtshof (szövetségi legfelsőbb bíróság, Németország) ítélkezési gyakorlata értelmében a védjegy használatának elmaradása miatti megszűnés megállapítása iránti eljárás keretében különbséget kell tenni a tényállás ismertetésének terhe
(Darlegungslast)
és a bizonyítási teher között. A tényállást illetően a felperes feladata, hogy megalapozott módon előterjessze azon elemeket, amelyek a védjegy használatának elmaradására utalnak. E tekintetben e félnek saját eszközeivel olyan vizsgálatot kell végeznie, amely lehetővé teszi annak megállapítását, hogy a jogosult az érintett védjegyet jogainak fennmaradását biztosító módon használja‑e. Mivel a felperes általában nem ismeri a védjegyjogosult kereskedelmi folyamatait, ez utóbbi viselhetné a „másodlagos” tények előadásának terhét. Ami a használat elmaradása bizonyításának terhét illeti, az a felperesre hárul.
A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a 2020. október 22‑iFerrari ítéletet (
C‑720/18 és C‑721/18
,
EU:C:2020:854
,
82.
pont) követően, amelyben a Bíróság kimondta, hogy az arra vonatkozó bizonyítási kötelezettség, hogy valamely védjegy a 2008/95 irányelv 12. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „tényleges használat” tárgyát képezte, e védjegy jogosultját terheli, a Bundesgerichtshof (szövetségi bíróság) fent említett ítélkezési gyakorlata már nem tartható. Úgy véli azonban, hogy az a kérdés, hogy a nemzeti jog a felperesre háríthatja‑e a tényállás ismertetésének terhét, továbbra is nyitott. Véleménye szerint erre a kérdésre igenlő választ kell adni.
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság pontosítja a különbségtételt a német jogban a tényállás ismertetésének terhe és a bizonyítási teher között. A tényállás ismertetésének terhe arra kötelezi a felet, hogy a lehető legpontosabb állításokat tegye, viselve annak kockázatát, hogy elveszíti a pert, ha nem tesz eleget e kötelezettségnek. A német eljárási jog az alperesre is hárítja a másodlagos tények ismertetésének terhét. Valamennyi fél köteles saját cselekvési körében kutatásokat végezni. E különböző terhek és kötelezettségek elkülönülnek a bizonyítási tehertől. A tényállás ismertetésének terhe abban különbözik a bizonyítási tehertől, hogy minden félnek elő kell terjesztenie észrevételeit azokkal a tényekkel kapcsolatban, amelyekről tudomása van, vagy amelyek észszerű erőfeszítéssel elérhetők.
A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az uniós joggal és különösen a 2015/2436 irányelvvel nem ellentétes az, ha a tényállás ismertetésének terhét a védjegy használat elmaradása miatti megszűnését a felperesre hárítják. Ezt a terhet indokolhatja az érintett felek érdekeinek mérlegelése. A védjegyoltalom használat elmaradása miatti megszűnésének megállapítása iránti eljárásban a felperes feladata, hogy a lehetőségekhez mérten megvizsgálja, hogy az alperes ténylegesen használta‑e védjegyét. Csak e kutatás és annak eredményeinek bemutatását követően kell ez utóbbinak előadnia, hogy miként használta a védjegyét. Mivel a védjegyoltalom használat elmaradása miatti megszűnésének megállapítása iránti kérelem benyújtásához nem szükséges semmilyen eljáráshoz fűződő érdek, bárki kötelezheti a jogosultat védjegye használatának felfedésére, ez a visszaélésszerű eljárások komoly veszélyét rejti magában. A felperes ugyanis arra kötelezheti az érintett védjegy jogosultját, hogy üzleti titkokról mondjon le, és jelentős kutatási erőfeszítést tegyen védjegye tényleges használatának bizonyítása érdekében.
Mivel a 2015/2436 irányelv nem szabályozza a védjegyoltalom használat elmaradása miatti megszűnésének megállapítása iránti kérelemre vonatkozó nemzeti eljárást, a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a 2020. október 22‑iFerrari ítélettel (
C‑720/18 és C‑721/18
,
EU:C:2020:854
) nem ellentétes az, hogy a felperes viselje a tényállás ismertetésének e bíróság által meghatározott terhét.
E körülmények között a Landgericht Saarbrücken (saarbrückeni regionális bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni az uniós jogot, különösen a [2008/95] irányelvet, különösen annak 12. cikkét, illetve a [2015/2436] irányelvet, különösen annak 16., 17. és 19. cikkét, hogy e rendelkezések hatékony érvényesülése kizárja a nemzeti eljárásjog olyan értelmezését,
a)
amely a lajstromozott nemzeti védjegynek a védjegyoltalom használat elmaradása miatti megszűnése miatt történő törlésére irányuló polgári eljárásban a bizonyítási tehertől eltérő, a tényállás ismertetésére vonatkozó terhet ró a felperesre,
b)
és amely a tényállás ismertetésének terhe keretében arra kötelezi a felperest, hogy
–
ilyen eljárás során lehetőségeihez mérten tényekkel alátámasztva ismertesse a védjegyhasználat alperes általi elmulasztását, és
–
ennek érdekében a törlési kérelemhez és az érintett védjegy egyéni jellegéhez igazodó, saját piackutatást végezzen?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
Az elfogadhatóságról
A Maxxus lényegében arra hivatkozik, hogy 2021. január 14‑i ítéletében a Bundesgerichtshof (szövetségi legfelsőbb bíróság) a 2020. október 22‑iFerrari ítéletet (
C‑720/18 és C‑721/18
,
EU:C:2020:854
) követően úgy találta, hogy a védjegyoltalom használat elmaradása miatti megszűnésének megállapítása iránti eljárásban a kérelmező félnek csak azt kell bizonyítania, hogy e védjegy jogosultja nem használta a védjegyet, mivel a német jog szerint a szóban forgó védjegy jogosultjára hárul a bizonyítási teher és a tényállás ismertetésének terhe. A Maxxus szerint ebből az következik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdésre adandó válasz nem szükséges az alapjogvita elbírálásához.
E tekintetben a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a Bíróság kizárólag az uniós jog értelmezéséről vagy érvényességéről határozhat, többek között a kérdést előterjesztő bíróság által ismertetett jogi helyzetre tekintettel, annak érdekében, hogy e bíróság rendelkezésére bocsássa az előtte folyamatban lévő jogvita eldöntéséhez hasznos elemeket (2017. december 20‑iSchweppes ítélet,
C‑291/16
,
EU:C:2017:990
,
21.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ezenfelül a Bíróság már több alkalommal kimondta, hogy kizárólag a jogvitában eljáró és a meghozandó bírósági határozatért felelős nemzeti bíróság feladata annak megítélése, hogy – tekintettel az ügy különleges jellemzőire – szükségesek és relevánsak‑e a Bíróságnak feltett kérdései (2021. október 6‑iConsorzio Italian Management és Catania Multiservizi ítélet,
C‑561/19
,
EU:C:2021:799
,
35.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Következésképpen, amennyiben az előterjesztett kérdések az uniós jog értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság – főszabály szerint – köteles határozatot hozni (2017. december 20‑iSchweppes ítélet,
C‑291/16
,
EU:C:2017:990
,
23.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ily módon a Bíróság csak akkor utasíthatja el a nemzeti bíróságok által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelmet, ha az uniós jog kért értelmezése nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ tudjon adni (2017. december 20‑iSchweppes ítélet,
C‑291/16
,
EU:C:2017:990
,
24.
pont).
A jelen esetben azonban nem ez a helyzet. A kérdést előterjesztő bíróság saját felelősségére ismertette és értelmezte a német eljárási szabályokat, és ebből azt a következtetést vonta le, hogy a védjegyoltalom használat elmaradása miatti megszűnésének megállapítása iránti eljárásban a felperes köteles betartani bizonyos, a tényállás ismertetésével kapcsolatos követelményeket, amelyektől kérelmének elfogadhatósága függ. E bíróság lényegében arra vár választ a Bíróságtól, hogy a 2008/95 irányelvet vagy a 2015/2436 irányelvet úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az ilyen követelményeket előíró nemzeti szabályozás. Nyilvánvaló, hogy egy ilyen kérdés közvetlen összefüggésben áll az alapeljárás tárgyával.
Következésképpen az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadható.
Az ügy érdeméről
Elöljáróban meg kell állapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által a Bíróság elé terjesztett iratokból kitűnik, hogy az alapeljárás tárgyát képező, megszűnés megállapítása iránti kérelmet 2019. november 28‑én nyújtották be. Márpedig a tagállamok számára a 2015/2436 irányelv nemzeti jogba való átültetésére ezen irányelv 54. cikkének (1) bekezdésében előírt határidő 2019. január 14‑én járt le. Az említett irányelv 55. cikkének értelmében ezen irányelv hatályon kívül helyezte és felváltotta a 2008/95 irányelvet. Jóllehet a 2008/95 és a 2015/2346 irányelv releváns rendelkezései lényegében azonosak, ezzel együtt a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a 2015/2436 irányelv alapján kell megvizsgálni (lásd ebben az értelemben: 2020. július 2‑imk advokaten ítélet,
C‑684/19
,
EU:C:2020:519
,
4.
pont).
Egyébiránt a kérdést előterjesztő bíróság kérdésének megválaszolása szempontjából nem bír közvetlen relevanciával sem a 2015/2346 irányelv 16. cikke, amely a védjegy tényleges használatának fogalmára és azon időszakra vonatkozik, amelynek során a védjegy jogosultjának azt használnia kell, sem ezen irányelv 17. cikke, amely a használat hiányára mint a védjegybitorlási perben történő védekezésre vonatkozik. Következésképpen az előterjesztett kérdést kizárólag az említett irányelv 19. cikkére tekintettel kell megvizsgálni.
E pontosítások fényében meg kell állapítani, hogy kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a 2015/2436 irányelv 19. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan tagállami eljárási szabály, amely a védjegyoltalom használat elmaradása miatti megszűnésének megállapítása iránti eljárásban a kérelmezőtől megköveteli, hogy e védjegynek a jogosultja általi esetleges használatát illetően piackutatást végezzen, és erre vonatkozóan lehetőségeihez mérten tényekkel alátámasztva ismertesse a kérelmét alátámasztó észrevételeket.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a védjegy használat hiánya miatti megszűnésének megállapítására irányuló eljárásban a 2015/2436 irányelv 19. cikkének (1) bekezdése értelmében vett tényleges használat igazolását érintő bizonyítási teher kérdése nem minősül a tagállamok hatáskörébe tartozó eljárási rendelkezésnek (lásd analógia útján: 2020. október 22‑iFerrari ítélet,
C‑720/18 és C‑721/18
,
EU:C:2020:854
,
76.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ha ugyanis ez a kérdés a tagállamok nemzeti jogának hatálya alá tartozna, az a védjegyjogosultak számára az érintett jogtól függően eltérő oltalmat eredményezhetne oly módon, hogy a 2015/2436 irányelv (10) preambulumbekezdésében említett és a tagállamok által „alapvető fontosságúnak” minősített „valamennyi tagállam jogrendszerében azonos oltalom” célkitűzése nem valósulna meg (lásd analógia útján: 2020. október 22‑iFerrari ítélet,
C‑720/18 és C‑721/18
,
EU:C:2020:854
,
77.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ezenkívül azon alapelv, amely szerint a védjegyjogosultnak kell igazolnia a védjegy tényleges használatát, valójában csupán azt juttatja kifejezésre, amit a józan ész és az eljárás hatékonyságához fűződő elemi igény megkövetel. Ugyanis a vitatott védjegy jogosultja tudja a legjobban bizonyítani a tényleges védjegyhasználatra vonatkozó állítás alátámasztására alkalmas konkrét cselekményeket (2020. október 22‑iFerrari ítélet,
C‑720/18 és C‑721/18
,
EU:C:2020:854
,
78.
és
81.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A 2015/2436 irányelv 19. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az arra vonatkozó bizonyítási kötelezettség, hogy valamely védjegy e rendelkezés értelmében „tényleges használat” tárgyát képezte, e védjegy jogosultját terheli (lásd analógia útján: 2020. október 22‑iFerrari ítélet,
C‑720/18 és C‑721/18
,
EU:C:2020:854
,
82.
pont).
Kétségtelen, hogy az a tény, hogy a felperesnek egy meghatározott eljárásban nem kell viselnie a bizonyítási terhet, nem feltétlenül mentesíti ezt a felet azon kötelezettség alól, hogy a keresetlevélben teljeskörűen ismertesse azokat a tényeket, amelyekre állításait alapozza.
Mindazonáltal a 2015/2436 irányelv 19. cikkéből kitűnik, hogy a védjegyoltalom megszűnésének megállapítása iránti, e rendelkezés alapján benyújtott kérelem azon az állításon alapul, hogy a védjegyjogosult nem használta ténylegesen e védjegyet. Az ilyen állítás természeténél fogva nem alkalmas részletesebb kifejtésre.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által felvázolt nemzeti eljárási szabály túlmutat a felperes azon egyszerű kötelezettségén, hogy ismertesse a kérelme alapjául szolgáló tényeket. E szabály arra kötelezi a felperest, hogy megerősítse, és vita esetén bizonyítsa, hogy kérelmének benyújtása előtt piackutatásokat végzett, és azok alapján nem volt megállapítható, hogy a szóban forgó védjegy tényleges használat tárgyát képezte.
Az ilyen szabály ekképpen – legalábbis részben – a szóban forgó védjegy használatának vagy használata elmaradásának bizonyítását a felperesre hárítja, míg a jelen ítélet 36. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat szerint e teher kizárólag e védjegy jogosultjára hárul.
A használat elmaradása miatti megszűnés megállapítása iránti, visszaélésszerű kérelmek megsokszorozódásának kockázata, amelyre a kérdést előterjesztő bíróság hivatkozik, nem vezethet eltérő értelmezéshez.
Ugyanis e kockázat elleni felkészülés érdekében, amely kockázat végeredményben nemcsak a védjegyoltalom használat elmaradása miatti megszűnésének megállapítására irányuló eljárásokat érinti, hanem valamennyi bírósági eljárást, léteznek olyan eljárási eszközök, amint arra a Bizottság rámutatott, amelyek alkalmasak az eljárással való visszaélés megakadályozására.
Ezen eljárási eszközök magukban foglalják az olyan rendelkezések előírásának lehetőségét is, amelyek lehetővé teszik a védjegyoltalom használat elmaradása miatti megszűnésének megállapítása iránti, nyilvánvalóan elfogadhatatlan vagy nyilvánvalóan megalapozatlan kérelem rövid úton történő elutasítását, vagy a kérelem elutasítása esetén a felperes kötelezését a szóban forgó védjegy jogosultja részéről felmerült költségek viselésére. Lehetőség van továbbá a felperest keresete benyújtásakor díj fizetésére kötelezni. E tekintetben a Bírósághoz benyújtott iratokból kitűnik, hogy a jelen ügyben a Maxxusnak ilyen díjat kellett fizetnie.
A kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott azon kockázatot illetően, mely szerint a védjegyoltalom használat elmaradása miatti megszűnésének megállapítása iránti kérelmeket kizárólag az érintett védjegy jogosultja üzleti titkainak felfedése céljából terjesztik elő, a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a védjegynek a 2015/2436 irányelv 19. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „tényleges használata” a védjegynek az említett védjeggyel megjelölt áruk vagy szolgáltatások piacán történő használatát feltételezi, és nem csupán az érintett vállalkozáson belüli használatát (2003. március 11‑iAnsul ítélet,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
,
37.
pont).
Ebből következik, hogy a védjegy tényleges használatára vonatkozó bizonyítékoknak e védjegy piacon történő használatára kell vonatkozniuk, amely önmagában nem tartozik az üzleti titkok körébe.
A fenti megfontolások összességére tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2015/2436 irányelv 19. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan tagállami eljárási szabály, amely a védjegyoltalom használat elmaradása miatti megszűnésének megállapítása iránti eljárásban a felperestől megköveteli, hogy e védjegynek a jogosultja általi esetleges használatát illetően piackutatást végezzen, és erre vonatkozóan a lehetőségekhez mérten tényekkel alátámasztva ismertesse a kérelmét alátámasztó észrevételeket.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (tizedik tanács) a következőképpen határozott:

A védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 2015. december 16‑i (EU) 2015/2436 európai parlamenti és tanácsi irányelv 19. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan tagállami eljárási szabály, amely a védjegyoltalom használat elmaradása miatti megszűnésének megállapítása iránti eljárásban a felperestől megköveteli, hogy e védjegynek a jogosultja általi esetleges használatát illetően piackutatást végezzen, és erre vonatkozóan a lehetőségekhez mérten tényekkel alátámasztva ismertesse a kérelmét alátámasztó észrevételeket.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: német.