CELEX: 62022CJ0072
Eelotsusetaotlus
Eelotsuse kiirmenetlus
Varjupaiga- ja sisserändepoliitika
Direktiiv 2011/95/EL
Artikkel 4
Rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühised nõuded
Direktiiv 2013/32/EL
Artiklid 6 ja 7
Rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtu nõuded
Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 18
Direktiiv 2013/33/EL
Artikkel 8
Taotleja kinnipidamine
Kinnipidamise alus
Riikliku julgeoleku või avaliku korra kaitsmine
Varjupaigataotleja kinnipidamine liidu territooriumile ebaseadusliku sisenemise tõttu

Eelotsusetaotlus puudutab seda, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/95/EL, milles käsitletakse nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule (
ELT 2011, L 337, lk 9
), artikli 4 lõiget 1, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta (
ELT 2013, L 180, lk 60
) artikli 7 lõiget 1 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/33/EL, millega sätestatakse rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtu nõuded (
ELT 2013, L 180, lk 96
), artikli 8 lõikeid 2 ja 3.
Taotlus on esitatud menetluses, mille pooled on kolmanda riigi kodanik M. A. ja Valstybės sienos apsaugos tarnyba (riiklik piirivalveamet Leedu Vabariigi siseministeeriumi juures) (edaspidi „VSAT“) ja mis käsitleb viimase taotlust M. A. kinnipidamiseks.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 2011/95
Direktiivi 2011/95 artikli 4 lõige 1 sätestab:
„Liikmesriigid võivad pidada taotleja kohuseks esitada niipea kui võimalik kõik andmed, mis on vajalikud rahvusvahelise kaitse taotluse põhjendamiseks. Koostöös taotlejaga on liikmesriigi kohus hinnata taotluse asjaomaseid andmeid.“
Direktiiv 2013/32
Direktiivi 2013/32 artikli 2 punkti c kohaselt:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
c)
„taotleja“ – kolmanda riigi kodanik või kodakondsuseta isik, kes on esitanud rahvusvahelise kaitse taotluse, mille kohta ei ole lõplikku otsust veel.“
Direktiivi 2013/32 artikkel 6 näeb ette:
„1.   Kui isik esitab rahvusvahelise kaitse taotluse asutusele, kellel on siseriikliku õiguse kohane pädevus registreerida selliseid taotlusi, registreeritakse taotlus hiljemalt kolme tööpäeva möödumisel taotluse esitamisest.
Kui rahvusvahelise kaitse taotlus esitatakse muudele asutustele, kes tõenäoliselt võivad selliseid taotlusi saada, ent kellel puudub siseriikliku õiguse kohane pädevus selliseid taotlusi registreerida, tagavad liikmesriigid, et registreerimine toimub hiljemalt kuue tööpäeva möödumisel taotluse esitamisest.
Liikmesriigid tagavad, et muudel asutustel, kes tõenäoliselt võivad rahvusvahelise kaitse taotlusi saada, näiteks politseil, piirivalvel, sisserändeasutustel ja kinnipidamisasutuste töötajatel on asjakohane teave ning nende töötajad saavad oma tööülesannetele ja kohustustele vastavat vajalikul tasemel koolitust ning juhiseid taotlejate teavitamiseks, kuhu ja kuidas saab rahvusvahelise kaitse taotlusi esitada.
2.   Liikmesriigid tagavad, et rahvusvahelise kaitse taotluse esitanud isikul on tegelik võimalus esitada see võimalikult kiiresti. Kui taotleja taotlust ei esita, võivad liikmesriigid vastavalt kohaldada artiklit 28.
3.   Ilma et see piiraks lõike 2 kohaldamist, võivad liikmesriigid nõuda rahvusvahelise kaitse taotluse esitamist isiklikult ja/või kindlaksmääratud kohas.
4.   Ilma et see piiraks lõike 3 kohaldamist, loetakse rahvusvahelise kaitse taotlus esitatuks, kui asjaomase liikmesriigi pädevad asutused on saanud taotleja esitatud vormi või, kui see on ette nähtud siseriikliku õigusega, ametliku aruande.
5.   Kui rahvusvahelise kaitse taotlemine korraga suure hulga kolmanda riigi kodanike või kodakondsuseta isikute poolt muudab lõikes 1 sätestatud tähtajast kinnipidamise praktikas väga raskeks, võivad liikmesriigid ette näha kõnealuse tähtaja pikendamise kümne tööpäevani.“
Selle direktiivi artikli 7 lõikes 1 on ette nähtud:
„Liikmesriigid tagavad, et igal täisealisel õigus‑ ja teovõimelisel isikul oleks õigus esitada rahvusvahelise kaitse taotlus enda nimel.“
Sama direktiivi artiklis 43 on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid võivad vastavalt II peatükis sätestatud üldpõhimõtetele ja tagatistele ette näha menetlused, mille alusel otsustatakse liikmesriigi piiril või transiiditsoonis:
a)
seal esitatud taotluste vastuvõetavuse üle artikli 33 kohaselt ja/või
b)
taotluse sisu üle artikli 31 lõike 8 kohase menetluse korral.
2.   Liikmesriigid tagavad, et lõikes 1 sätestatud menetluste raames vastuvõetavad otsused tehakse mõistliku aja jooksul. Kui otsust pole nelja nädala jooksul vastu võetud, lubatakse taotlejal siseneda liikmesriigi territooriumile, et tema taotluse saaks läbi vaadata vastavalt käesoleva direktiivi muudele sätetele.
3.   Juhul kui korraga saabub palju kolmanda riigi kodanikke või kodakondsuseta isikuid, kes esitavad rahvusvahelise kaitse taotluse piiril või transiiditsoonis, mistõttu on lõike 1 kohaldamine praktikas võimatu, võib neid menetlusi kohaldada ka sel juhul ja seni, kui kõnealused kolmandate riikide kodanikud või kodakondsuseta isikud on normaalsetel tingimustel majutatud piiri või transiiditsooni lähedusse.“
Direktiiv 2013/33
Direktiivi 2013/33 põhjendustes 15 ja 20 on märgitud:
„(15)
Taotlejate kinnipidamist tuleks kohaldada kooskõlas põhimõttega, et isikut ei või kinni pidada üksnes selle alusel, et ta taotleb rahvusvahelist kaitset, eelkõige kooskõlas liikmesriikide rahvusvaheliste õiguslike kohustustega ja Genfi konventsiooni artikliga 31. Taotlejaid võib kinni pidada ainult käesoleva direktiiviga ette nähtud väga selgelt kindlaksmääratud erandlike asjaolude korral ning lähtuma nii sellise kinnipidamise viisi kui ka eesmärgi puhul vajaduse ja proportsionaalsuse põhimõttest. Kui taotlejat peetakse kinni, peaks tal olema tõhus juurdepääs vajalikele menetlustagatistele, näiteks õiguskaitsevahendile siseriiklikus kohtus.
[…]
(20)
Selleks et tagada paremini taotlejate kehaline ja vaimne puutumatus, peaks nende kinnipidamine olema viimane abinõu ja seda võib kohaldada alles siis, kui kõik muud alternatiivsed vabadusekaotust mittehõlmavad kinnipidamismeetmed on nõuetekohaselt läbi vaadatud. Mis tahes alternatiivne kinnipidamismeede peab austama taotlejate põhilisi inimõigusi.“
Selle direktiivi artikli 2 punkt h näeb ette:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
h)
„kinnipidamine“ – liikmesriigi korraldusel taotleja hoidmine teatavas kohas, kus taotlejalt on võetud liikumisvabadus.“
Selle direktiivi artikli 8 lõigetes 2 ja 3 on sätestatud:
„2.   Liikmesriigid võivad vajaduse korral ja igat juhtumit eraldi hinnates pidada taotlejat kinni, kui muid leebemaid alternatiivseid sunnimeetmeid ei ole võimalik tõhusalt kohaldada.
3.   Taotlejat võib pidada kinni üksnes:
[…]
e)
siis, kui seda nõuab riikliku julgeoleku või avaliku korra kaitsmine;
[…]“.
Sama direktiivi artikli 9 kohaselt:
„1.   Taotleja peetakse kinni võimalikult lühikeseks ajaks ja teda hoitakse kinni ainult seni kuni artikli 8 lõikes 3 sätestatud alused on kohaldatavad.
Artikli 8 lõikes 3 sätestatud kinnipidamise alustega seonduvates haldusmenetlustes rakendatakse nõuetekohast hoolsust. Haldusmenetlustes esinevad viivitused, mida ei ole põhjustanud taotleja, ei õigusta kinnipidamise jätkamist.
2.   Taotleja kinnipidamiseks annab kirjaliku korralduse õigusasutus või haldusasutus. Kinnipidamiskorralduses esitatakse selle aluseks olevad faktilised ja õiguslikud põhjendused.
3.   Kui kinnipidamiseks on korralduse andnud haldusasutus, siis näevad liikmesriigid ette kas kinnipidamise õiguspärasuse kiire kohtuliku läbivaatamise ametiülesande korras ja/või taotleja taotlusel. Ametiülesande korras teostatava läbivaatamise puhul vaadatakse kinnipidamise õiguspärasus võimalikult kiiresti läbi alates kinnipidamise algusest. Taotleja esitatud taotlusel teostatava läbivaatamise korral vaadatakse see võimalikult kiiresti läbi pärast asjakohaste menetluste alustamist. Liikmesriigid määravad selleks oma siseriiklikus õiguses kindlaks ajavahemiku, mille jooksul ametiülesande korras teostatav läbivaatamine ja/või taotleja esitatud taotluse alusel teostatav kohtulik läbivaatamine läbi viiakse.
Kui kohtuliku läbivaatamise tulemusel leitakse, et taotleja on õigusvastaselt kinni peetud, vabastatakse asjaomane taotleja viivitamata.
4.   Kinnipeetud taotlejat teavitatakse viivitamata kirjalikult keeles, millest ta saab aru või on kõigi eelduste kohaselt võimeline aru saama, kinnipidamise põhjustest ja siseriiklikus õiguses sätestatud menetlustest kinnipidamiskorralduse vaidlustamiseks ning võimalusest taotleda tasuta õigusabi ja esindamist.
5.   Õigusasutus vaatab jätkuva vajaduse kinnipidamiseks mõistlike ajavahemike järel läbi ametiülesande korras ja/või asjaomase taotleja taotlusel, eelkõige kui kinnipidamise kestus on pikk, kui teatavaks saavad asjaomased asjaolud või uus teave, mis võivad mõjutada kinnipidamise õiguspärasust.
6.   Liikmesriigid tagavad, et lõikes 3 ette nähtud kinnipidamiskorralduse kohtuliku läbivaatamise korral on taotlejal võimalus saada tasuta õigusabi ja esindamist. See hõlmab vähemalt vajalike menetlusdokumentide ettevalmistamist ja õigusasutustes taotleja nimel asja arutamisel osalemist.
Tasuta õigusabi ja esindamist võivad pakkuda siseriikliku õiguse alusel tunnustatud kvalifikatsiooniga isikud, kelle huvid ei ole vastuolus või ei saa olla vastuolus taotleja huvidega.
7.   Liikmesriigid võivad samuti ette näha, et tasuta õigusabi ja esindamine tagatakse:
a)
üksnes neile, kellel puuduvad piisavad vahendid, ja/või
b)
üksnes selliste teenustega, mida osutavad õigusnõustajad või muud nõustajad, kes on siseriikliku õigusega spetsiaalselt määratud taotlejaid abistama ja esindama.
8.   Liikmesriigid võivad samuti:
a)
kehtestada tasuta õigusabi ja esindusteenuse pakkumisele rahalised ja/või ajapiirangud, tingimusel et nendega ei piirata põhjendamatult võimalust saada õigusabi ja esindamist;
b)
ette näha, et tasude ja muude kulude osas ei koheldaks õigusabiga seotud küsimustes taotlejaid soodsamalt kui liikmesriigi enda kodanikke.
9.   Liikmesriigid võivad nõuda tehtud kulutuste osalist või täielikku korvamist juhul, kui taotleja rahaline olukord on oluliselt paranenud või kui sellise kulutuse tegemine otsustati taotleja esitatud valeandmete põhjal.
10.   Õigusabi ja esindamise võimaldamise kord nähakse ette siseriiklikus õiguses.“
Leedu õigus
Leedu Vabariigi välismaalaste õiguslikku seisundit käsitleva seaduse (Lietuvos Respublikos įstatymas „Dėl užsieniečių teisinės padėties“) põhikohtuasjas kohaldatava redaktsiooni (edaspidi „välismaalaste seadus“) artikli 2 lõikes 20 on sätestatud, et varjupaigataotlejaks loetakse välismaalast, kes on esitanud samas seaduses sätestatud korras varjupaigataotluse, mille kohta ei ole veel tehtud lõplikku otsust.
Välismaalaste seaduse X
peatükk käsitleb selle seaduse kohaldamist sõjaseisukorra või erakorralise seisukorra väljakuulutamise või välismaalaste massilise sissevoolu tõttu hädaolukorra väljakuulutamise korral. Selles peatükis paiknev artikkel 140
sätestab:
„1.   Välismaalane võib esitada varjupaigataotluse:
1)
piiripunktides või transiiditsoonides – [VSAT‑le];
2)
Leedu Vabariigi territooriumil välismaalase seadusliku sisenemise korral [Leetu] – [migratsiooniametile];
3)
välisriigis – välisministri poolt selleks eesmärgiks määratud Leedu Vabariigi diplomaatilisele või konsulaaresindusele.
2.   Välismaalase varjupaigataotlust, mis on esitatud vastuolus käesoleva artikli lõikes 1 sätestatud korraga, ei võeta vastu ning taotlejale selgitatakse varjupaigataotluse esitamise korda. Välismaalase haavatavat olukorda või muid individuaalseid asjaolusid arvestades võib [VSAT] võtta vastu varjupaigataotluse, mille on esitanud välismaalane, kes on ebaseaduslikult ületanud Leedu Vabariigi piiri.
[…]“.
Välismaalaste seaduse artikli 140
, mis reguleerib varjupaigataotleja kinnipidamist sõjaseisukorra või erakorralise seisukorra väljakuulutamise ning välismaalaste massilise sissevoolu tõttu hädaolukorra väljakuulutamise korral, punktis 2 on sätestatud, et varjupaigataotlejat võib pidada kinni, kui ta on saabunud Leedu Vabariigi territooriumile nii, et ületas selle liikmesriigi riigipiiri ebaseaduslikult.
Leedus varjupaiga andmise ja tühistamise menetluse, mis on heaks kiidetud Leedu Vabariigi siseministri 24. veebruari 2016. aasta korraldusega nr 1V‑131 (Leedu Vabariigi siseministri 27. juuli 2021. aasta määrusega nr 1V‑626 muudetud redaktsioonis, edaspidi „menetluse kirjeldus“), punktis 23 on sätestatud, et kui varjupaigataotlus on esitatud ametiasutusele, mida ei ole välismaalaste seaduse artikli 67 lõikes 1 nimetatud, või vastuolus sama artikli lõikes 2 ja menetluse kirjelduse punktis 22 sätestatud nõuetega, tuleb see taotlus välismaalasele tagastada hiljemalt kahe tööpäeva jooksul alates hetkest, mil tuvastatakse, et ametiasutusele laekunud taotlus on varjupaigataotlus, teavitades taotlejat ühtlasi varjupaigataotluse esitamise korrast. See teave esitatakse välismaalasele kirjalikult keeles, mille puhul võib mõistlikult eeldada, et ta sellest aru saab. Välismaalasele antud vastuse koopia saadetakse välismaalaste seaduse artikli 67 lõikes 1 nimetatud asutusele olenevalt välismaalase elukohast, kui see elukoht on teada.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Leedu Vabariigi valitsus kuulutas 2. juuli 2021. aasta korraldusega nr 517 „Üleriigilise hädaolukorra väljakuulutamine ja üleriigilise hädaolukorra juhi nimetamine“ (TAR, 2021, nr 2021‑15235, edaspidi „korraldus nr 517/21“) välja üleriigilise hädaolukorra kogu Leedu Vabariigi territooriumil. 10. novembril 2021 kuulutati ühes osas Leedu Vabariigi territooriumist välja erakorraline seisukord, kuna selle liikmesriigi hinnangul seisis ta silmitsi rändajate massilise sissevooluga eelkõige Valgevenest.
Kolmanda riigi kodanik M. A. peeti 17. novembril 2021 Poolas kinni koos Leedust tulnud isikute rühmaga, kuna tal ei olnud reisidokumente ega Leedus ja liidus viibimiseks vajalikku viisat. 19. novembril 2021 anti M. A. üle VSAT teenistujatele Leedu territooriumil. Samal päeval pidas nimetatud ametiasutus M. A. maksimaalselt kuni 48 tunniks kinni ja esitas Alytaus apylinkės teismasele (Alytuse esimese astme kohus, Leedu) taotluse tema kinnipidamiseks maksimaalselt kuni kuueks kuuks.
VSAT märkis selles kohtus, et Leedu infosüsteemides puuduvad asjaomase isiku kohta andmed ja et ta viibib Leedus ebaseaduslikult. VSAT oli kõiki asjas tähtsust omavaid asjaolusid arvestades seisukohal, et M. A. võib põgeneda, et pääseda kinnipidamisest või võimalikust väljasaatmisest sellest liikmesriigist. VSAT taotles seega M. A. kinnipidamist kuni tema õigusliku seisundi kindlaksmääramiseni, kuid mitte kauemaks kui kuueks kuuks.
M. A. esitas Alytaus apylinkès teismase (Alytusi esimese astme kohus) kohtuistungil rahvusvahelise kaitse taotluse. Nimetatud kohus andis 20. novembri 2021. aasta otsusega korralduse pidada M. A‑d kinni seni, kuni tehakse otsus tema õigusliku seisundi kohta Leedus, kuid mitte kauemaks kui 18. veebruarini 2022, kuna on olemas põgenemise oht ning ilma kinnipidamiseta on võimatu teha kindlaks tema varjupaigataotluse aluseks olevad põhjused.
M. A. esitas selle otsuse peale apellatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule Lietuvos vyriausiasis administracinis teismasele (Leedu kõrgeim halduskohus). Nimetatud kohtus toimunud istungil esitas M. A. uuesti oma varjupaigataotluse ning väitis, et ta juba esitas 20. novembril 2021 varjupaigataotluse ühele VSAT ametnikule, kelle nime ta ei tea. See ametiasutus aga kinnitab, et sellise taotluse kohta tal andmed puuduvad.
M. A. esitas 24. jaanuaril 2022 kirjalikult VSAT‑le varjupaigataotluse. Migratsiooniamet jättis selle taotluse eelkõige välismaalaste seaduse artikli 140
lõike 1 alusel vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
M. A. väitis eelotsusetaotluse esitanud kohtus, et ta ei tea, mis tema varjupaigataotlusest on edasi saanud, ja et teda ei ole taotluse esitamise korrast teavitatud. M. A. esindaja ja VSAT esindaja palusid 1. veebruaril 2022 selles kohtus toimunud kohtuistungil kohtul kohustada migratsiooniametit asjaomase isiku rahvusvahelise kaitse taotlust läbi vaatama.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib esiteks, et sellises rändajate massilisest sissevoolust tingitud hädaolukorras, nagu kuulutati välja korraldusega nr 517/21, peab varjupaigataotlus vastama välismaalaste seaduse artikli 140
lõikes 1 ette nähtud tingimustele, vastasel juhul on see vastuvõetamatu. Lisaks võib välismaalaste seaduse artikli 140
kohaselt niisuguses hädaolukorras pidada kinni Leedu territooriumile ebaseaduslikult sisenenud välismaalase.
Välismaalaste seaduse nende sätete koostoimes kohaldamise tagajärg oleks see, et Leedu territooriumile ebaseadusliku sisenemise ja kinnipidamise tõttu ei ole M. A‑l võimalik esitada rahvusvahelise kaitse taotlust ning seega ei saa teda kvalifitseerida varjupaigataotlejaks.
Korraldusega nr 517/21 välja kuulutatud hädaolukorra tõttu saab aga meedet, mis oleks kinnipidamisest vähem piirav, kohaldada üksnes varjupaigataotlejate suhtes.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab niisiis, et Leetu ebaseaduslikult sisenenud ja seal ebaseaduslikult viibiva kolmanda riigi kodaniku suhtes ei ole võimalik kohaldada meedet, mis oleks kinnipidamisest vähem piirav.
Välismaalaste seaduse artikli 140
lõike 2 kohaselt on VSAT‑l küll kaalutlusõigus tunnistada varjupaigataotlejaks kolmandate riikide kodanikud, kes on ebaseaduslikult ületanud Leedu piiri, võttes arvesse nende haavatavat olukorda või muid individuaalseid asjaolusid. Kuna aga sellise kaalutlusõiguse kasutamise tingimused on üksikasjalikult reguleerimata, siis leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et tal ei ole võimalik otsustada meetmete üle, mida VSAT on konkreetsel juhul võtnud.
Neil asjaoludel soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus kindlaks teha, kas direktiividega 2011/95 ja 2013/32 on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt juhul, kui välismaalaste massilise sissevoolu tõttu on välja kuulutatud hädaolukord, jääb välismaalane, kes on liikmesriigi territooriumile sisenenud ja viibib seal ebaseaduslikult, tegelikult ilma võimalusest esitada rahvusvahelise kaitse taotlus.
Teiseks kahtleb eelotsusetaotluse esitanud kohus selles, kas liidu õigusega on kooskõlas õigusnormid, mis lubavad Leedu ametiasutustel rändajate massilise sissevoolu tõttu välja kuulutatud hädaolukorras kinni pidada M. A. olukorras olevat isikut ainuüksi seetõttu, et ta sisenes Leedu territooriumile ebaseaduslikult. See kohus ei ole kindel, kas need õigusnormid on kooskõlas direktiivi 2013/33 põhjendusega 15 ning artikli 8 lõigetega 2 ja 3, mille kohaselt võib rahvusvahelise kaitse taotlejaid kinni pidada üksnes väga selgelt kindlaksmääratud erandlike asjaolude korral ja proportsionaalsuse põhimõtet järgides.
Lisaks, kuna eelotsusetaotluse esitanud kohtul oli kahtlusi M. A. esialgse kinnipidamise õiguspärasuse suhtes, kohustas ta VSAT‑d esialgse õiguskaitse korras paigutama M. A. kuni 18. veebruarini 2022 majutuskeskusesse või muusse sobivasse kohta, piirates tema liikumisvabadust selle koha piires. Peale selle kohustas eelotsusetaotluse esitanud kohus migratsiooniametit M. A‑d mitte välja saatma või kolmandasse riiki tagasi saatma kuni lõpliku otsuse tegemiseni põhikohtuasjas.
Neil asjaoludel otsustas Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Leedu kõrgeim halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas direktiivi [2013/32] artikli 7 lõiget 1 koostoimes direktiivi [2011/95] artikli 4 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid, nagu on kohaldatavad käesolevas asjas ja mis sõjaseisukorra, erakorralise seisukorra või välismaalaste massilise sissevoolu tõttu hädaolukorra väljakuulutamise korral ei võimalda põhimõtteliselt riigi territooriumile ebaseaduslikult sisenenud ja seal ebaseaduslikult viibival välismaalasel esitada rahvusvahelise kaitse taotlust?
2.
Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas direktiivi [2013/33] artikli 8 lõikeid 2 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnorm, mille kohaselt sõjaseisukorra, erakorralise seisukorra ning välismaalaste massilise sissevoolu tõttu hädaolukorra väljakuulutamise korral võib varjupaigataotleja kinni pidada üksnes seetõttu, et ta sisenes Leedu Vabariigi territooriumile Leedu Vabariigi piiri ületades ebaseaduslikult?“
Kiirmenetlus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus esitas taotluse lahendada käesolev eelotsusetaotlus Euroopa Kohtu kodukorra artikli 107 lõike 1 alusel eelotsuse kiirmenetluses.
Ta märkis selle taotluse põhjenduseks, et M. A‑d peeti kinni 17. novembrist 2021 kuni eelotsusetaotluse tegemiseni 2. veebruaril 2022. Selle otsuse alusel paigutati M. A. VSAT majutuskeskusesse käesoleva kohtuotsuse punktis 30 osutatud tingimustel. Eelotsusetaotluse esitanud kohus lisas, et kohaldatavad õigusnormid võimaldavad VSAT‑l pärast selle ajutise meetme kehtivusaja lõppemist 18. veebruaril 2022 esitada uuesti esimese astme kohtule taotluse asjaomast isikut kinni pidada või kohaldada tema suhtes mõnda muud meedet.
Euroopa Kohtu esimene koda palus 21. veebruaril 2022 eelotsusetaotluse esitanud kohtult esiteks teavet M. A. olukorra kohta pärast selle kohtu määratud meetme kehtivusaja lõppu ja teiseks andmeid selle meetmega kaasnevate isikuvabaduse piirangute kohta.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu vastusest nähtub, et Marijampolės apylinkes teismas (Marijampole esimese astme kohus, Leedu) võttis 11. veebruaril 2022 M. A. suhtes meetme, mis on analoogne eelotsusetaotluse esitanud kohtu määratud meetmega, mida on käsitletud käesoleva kohtuotsuse punktis 30. See meede määrati kuni M. A. õigusliku seisundi kindlaksmääramiseni, kuid mitte kauemaks kui 11. maini 2022.
Esimesena tuleb märkida, et käesolev eelotsusetaotlus puudutab direktiivide 2011/95, 2013/32 ja 2013/33 tõlgendamist, mis kuuluvad EL toimimise lepingu kolmanda osa V jaotisega reguleeritud valdkonda, mis puudutab vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanevat ala. Eelotsusetaotluse saab seega lahendada kiirmenetluses.
Mis puudutab teisena kiireloomulisuse tingimust, siis tuleb rõhutada, et see tingimus on täidetud eelkõige juhul, kui põhikohtuasjas kõne all olevalt isikult on hetkel võetud vabadus ja tema kinnipidamine sõltub põhikohtuasja vaidluse lahendusest. Selles osas tuleb asjaomase isiku olukorda hinnata selle kuupäeva seisuga, mil vaadatakse läbi eelotsusetaotluse kiirmenetluses lahendamise taotlus (14. mai 2020. aasta kohtuotsus Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság,
C‑924/19 PPU ja C‑925/19 PPU
,
EU:C:2020:367
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kujutab kolmanda riigi kodaniku paigutamine kinnipidamiskeskusse kas rahvusvahelise kaitse taotluse menetlemise ajal või tema väljasaatmise eesmärgil endast vabadust piiravat meedet (14. mai 2020. aasta kohtuotsus Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság,
C‑924/19 PPU ja C‑925/19 PPU
,
EU:C:2020:367
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab lisaks mõistet „kinnipidamine“ direktiivi 2013/33 artikli 2 punkti h tähenduses, siis on Euroopa Kohus varem otsustanud, et selle sätte sõnastusest ja tekkeloost ning kontekstist, millesse see kuulub, nähtub, et rahvusvahelise kaitse taotleja kinnipidamine on sunnimeede, mis võtab taotlejalt tema liikumisvabaduse ja eraldab ta ülejäänud elanikkonnast, kohustades teda jääma püsivalt piiratud ja kinnisele alale (vt selle kohta 14. mai 2020. aasta kohtuotsus Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság,
C‑924/19 PPU ja C‑925/19 PPU
,
EU:C:2020:367
, punkt
).
Praegusel juhul tuleb esiteks märkida, et kuupäeval, mil vaadati läbi eelotsusetaotluse kiirmenetluses lahendamise taotlus, kohaldati M. A. suhtes Leedu õiguse tähenduses „muud“ meedet kui kinnipidamine, nimelt majutamist VSAT keskuses, piirates tema liikumist selle majutuskoha piires.
Sellega seoses ilmneb eelotsusetaotluse esitanud kohtu edastatud teabest, et kuigi M. A. võis kõnealuse VSAT keskuse piires liikuda, ei võinud ta ilma loata ja järelevalveta sealt lahkuda. Seega selgub, et asjaomane isik on ülejäänud elanikkonnast eraldatud ja talt on võetud liikumisvabadus.
Neil asjaoludel tuleb teda käsitada isikuna, kes on direktiivi 2013/33 artikli 2 punkti h tähenduses kinni peetud.
Teiseks, mis puudutab kinnipidamise ja põhikohtuasja lahendamise vahelist seost, siis nähtub eelotsusetaotlusest ühelt poolt, et esimene küsimus puudutab põhikohtuasja kaebaja võimalust esitada rahvusvahelise kaitse taotlus ja seega kvalifitseerida ta varjupaigataotlejaks. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud teabe kohaselt on varjupaigataotlejaks kvalifitseerimine nõutav selleks, et saaks kohaldada meedet, millega ei kaasne kinnipidamise mõistele omast liikumisvabaduse piirangut.
Teiselt poolt on teise eelotsuse küsimuse eesmärk sisuliselt kindlaks teha, kas direktiivi 2013/33 artikli 8 lõiked 2 ja 3 lubavad M. A. kinnipidamist üksnes selle alusel, et ta viibib Leedu territooriumil ebaseaduslikult.
Neid asjaolusid arvestades otsustas Euroopa Kohtu esimene koda 3. märtsil 2022 ettekandja‑kohtuniku ettepanekul ja pärast kohtujuristi ärakuulamist rahuldada eelotsusetaotluse esitanud kohtu taotluse lahendada eelotsusetaotlus kiirmenetluses.
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
Esimese küsimuse eseme säilimine
Leedu valitsus märkis kohtuistungil, et M. A. esitas 18. märtsil 2022 rahvusvahelise kaitse taotluse, mida pädevad asutused nüüd läbi vaatavad. Seega, see valitsus ei väida sõnaselgelt, et see küsimus on vastuvõetamatu, kuid märgib, et Euroopa Kohtul ei ole enam vaja esimesele eelotsuse küsimusele vastata, kuna selle ese on ära langenud.
ELTL artikliga 267 kehtestatud menetlus on Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtute koostöö vahend, mille abil annab Euroopa Kohus liikmesriigi kohtutele liidu õiguse tõlgenduse, mida need kohtud vajavad nende menetluses olevate vaidluste lahendamiseks (19. novembri 2019. aasta kohtuotsus A. K. jt (kõrgeima kohtu distsiplinaarkolleegiumi sõltumatus),
C‑585/18, C‑624/18 ja C‑625/18
,
EU:C:2019:982
, punkt
).
Sellega seoses tuleb meenutada, et eelotsusetaotluse eesmärk ei ole nõuandvate arvamuste andmine üldiste või teoreetiliste küsimuste kohta, vaid vaidluse tõhusa lahendamisega lahutamatult seotud vajadus. Seega kui selgub, et esitatud küsimused ei ole vaidluse lahendamiseks ilmselgelt enam asjakohased, siis peab Euroopa Kohus lõpetama kohtuasja otsust tegemata (19. novembri 2019. aasta kohtuotsus A. K. jt (kõrgeima kohtu distsiplinaarkolleegiumi sõltumatus),
C‑585/18, C‑624/18 ja C‑625/18
,
EU:C:2019:982
, punkt
).
Ent isegi kui oletada, et M. A. esitas tõepoolest 18. märtsil 2022 rahvusvahelise kaitse taotluse, mis on nüüd läbivaatamisel, nähtub eelotsusetaotlusest, et eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib esimese eelotsuse küsimusega kindlaks teha, kas selle isiku suhtes kohaldatud meetmed alates tema esimesest katsest 20. novembril 2021 esitada rahvusvahelise kaitse taotlus on õiguspärased.
Järelikult on esimene eelotsuse küsimus põhikohtuasja lahendamiseks jätkuvalt tarvilik ja seega tuleb sellele küsimusele vastata.
Sisulised küsimused
Isegi kui eelotsusetaotluse esitanud kohus on oma küsimuses formaalselt piirdunud ainult liidu õiguse konkreetse sätte tõlgendamise küsimisega, ei takista see asjaolu ELTL artiklis 267 ja käesoleva kohtuotsuse punktis 47 osutatud koostöömenetluse raames Euroopa Kohut esitamast liikmesriigi kohtule kõiki liidu õiguse tõlgendamise aspekte, mis võivad olla tarvilikud liikmesriigi kohtu menetluses oleva kohtuasja lahendamisel, olenemata sellest, kas liikmesriigi kohus neile oma küsimustes viitas või mitte. Sel puhul on Euroopa Kohtu ülesanne tuletada liikmesriigi kohtu esitatud teabest ja eelkõige eelotsusetaotluse põhjendustest need liidu õigusnormid, mida on põhikohtuasja vaidluse eset silmas pidades vaja tõlgendada (15. juuli 2021. aasta kohtuotsus DocMorris,
C‑190/20
,
EU:C:2021:609
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Praeguses asjas tuleb märkida, et esimene esitatud küsimus, mis puudutab eelkõige direktiivi 2011/95 artikli 4 lõike 1 tõlgendamist, on põhjendatud eelotsusetaotluse esitanud kohtu kahtlustega selle kohta, millistel tingimustel võib esitada rahvusvahelise kaitse taotluse Leedus. See säte puudutab aga sellise taotluse asjakohaste andmete hindamist asjasse puutuva liikmesriigi poolt ega ole ilmselt põhikohtuasja lahendamisel asjakohane.
Kuna esimene eelotsuse küsimus puudutab rahvusvahelise kaitse taotluse esitamise tingimusi, siis tuleb lisaks tõlgendada ka direktiivi 2013/32 artiklit 6, milles on ette nähtud eeskirjad, mis käsitlevad juurdepääsu selliste taotluste läbivaatamise menetlusele.
Lisaks tuleneb eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud teabest, et välismaalaste massilisest sissevoolust tingitud hädaolukorras toob välismaalaste seaduse artikli 140
lõikes 1 ette nähtud rahvusvahelise kaitse taotluse esitamise tingimuste täitmata jätmine kaasa taotluse tagasilükkamise ja menetluse kirjelduse punkti 23 kohaselt tagastatakse see asjaomasele isikule ilma läbi vaatamata.
See tähendab, nagu märgib ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 58, et kolmandate riikide kodanikud, kelle puhul ei ole täidetud Leetu sisenemise tingimused, saavad sisuliselt selles liikmesriigis varjupaika taotleda ainult välisriigis või selle liikmesriigi piiril. Küll aga kaotavad nad selle võimaluse pärast kõnealuse liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikku sisenemist. Sellistel juhtudel ei võta riigisisesed ametiasutused nende taotlust arvesse.
Neil asjaoludel tuleb esimesele küsimusele tarviliku vastuse andmiseks asuda seisukohale, et eelotsusetaotluse esitanud kohus palub selle küsimusega sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2013/32 artiklit 6 ja artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt sõjaseisukorra või erakorralise seisukorra väljakuulutamise või välismaalaste massilise sissevoolu tõttu hädaolukorra väljakuulutamise korral jäävad ebaseaduslikult riigis viibivad kolmandate riikide kodanikud tegelikult ilma võimalusest saada selle liikmesriigi territooriumil juurdepääs rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise menetlusele.
Direktiivi 2013/32 artikli 6 lõigetest 1, 3 ja 4 tuleneb, et rahvusvahelise kaitse taotluse „esitamine“ (
présentation
) ei nõua mingeid haldusformaalsusi, kuna need formaalsused peavad olema täidetud taotluse „[ametlikul] esitamisel“ (
introduction
). Nimelt on viimasena nimetatud toimingu kohaselt põhimõtteliselt nõutav, et rahvusvahelise kaitse taotleja täidaks selle toimingu tegemiseks direktiivi artikli 6 lõikes 4 ette nähtud vormi (vt selle kohta 25. juuni 2020. aasta kohtuotsus Ministerio Fiscal (asutus, kes tõenäoliselt võib saada rahvusvahelise kaitse taotluse)
C‑36/20 PPU
,
EU:C:2020:495
, punkt
).
Mis puudutab eelkõige rahvusvahelise kaitse taotluse „esitamist“, siis tuleb täpsustada, et direktiivi 2013/32 artikli 7 lõikes 1 on ette nähtud, et igal täisealisel õigus‑ ja teovõimelisel isikul on õigus esitada rahvusvahelise kaitse taotlus enda nimel. Lisaks nähtub Euroopa Kohtu praktikast, et igal kolmanda riigi kodanikul või kodakondsuseta isikul on õigus esitada rahvusvahelise kaitse taotlus liikmesriigi territooriumil, sealhulgas selle piiril või transiiditsoonides, isegi kui ta viibib sellel territooriumil ebaseaduslikult. Seda õigust tuleb tunnustada olenemata sellest, millised on sellise taotluse eduvõimalused (16. novembri 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ungari (varjupaigataotlejate abistamise kriminaliseerimine),
C‑821/19
,
EU:C:2021:930
, punkt
).
Lisaks näeb direktiivi 2013/32 artikli 6 lõige 2 liikmesriikidele ette kohustuse tagada, et rahvusvahelise kaitse taotluse esitanud isikul on tegelik võimalus esitada see võimalikult kiiresti (vt selle kohta 25. juuni 2020. aasta kohtuotsus Ministerio Fiscal (asutus, kes tõenäoliselt võib saada rahvusvahelise kaitse taotluse)
C‑36/20 PPU
,
EU:C:2020:495
, punkt
).
Sellega seoses tuleb ühelt poolt rõhutada, et taotluse esitamine, registreerimine ja ametlik esitamine peavad vastama direktiivi 2013/32 eesmärgile tagada tegelik, st võimalikult lihtne juurdepääs rahvusvahelise kaitse andmise menetlusele (vt selle kohta 25. juuni 2020. aasta kohtuotsus Ministerio Fiscal (asutus, kes tõenäoliselt võib saada rahvusvahelise kaitse taotluse)
C‑36/20 PPU
,
EU:C:2020:495
, punkt
).
Teiselt poolt sõltub sellise taotluse esitamise õigus esiteks õiguste tagamisest, et taotlus oleks registreeritud ning selle saaks ametlikult esitada ja läbi vaadata direktiivis 2013/32 sätestatud tähtaegu järgides, ning teiseks lõppkokkuvõttes Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikliga 18 tagatud varjupaigaõiguse tõhususest (vt selle kohta 17. detsembri 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ungari (rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtmine),
C‑808/18
,
EU:C:2020:1029
, punkt
).
Seega, ehkki rahvusvahelise kaitse taotluse esitamine ja selle ametlik esitamine on üksteisele järgnevad ja eraldiseisvad etapid (vt selle kohta 25. juuni 2020. aasta kohtuotsus Ministerio Fiscal (asutus, kes tõenäoliselt võib saada rahvusvahelise kaitse taotluse),
C‑36/20 PPU
,
EU:C:2020:495
, punkt
), on need toimingud siiski omavahel tihedalt seotud, kuna nende eesmärk on tagada ühelt poolt tegelik juurdepääs rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamist võimaldavale menetlusele ja teiselt poolt harta artikli 18 tõhusus.
Seega tuleb tõdeda, et sellise riigisisese õigusnormi kohaldamine nagu välismaalaste seaduse artikli 140
lõige 1, mis näeb ette, et ebaseaduslikult riigis viibiv kolmanda riigi kodanik jääb ainuüksi nimetatud asjaolu tõttu pärast Leedu territooriumile sisenemist ilma võimalusest esitada või ametlikult esitada rahvusvahelise kaitse taotlus, takistab järelikult sellel kodanikul harta artikliga 18 tagatud õigust tegelikult kasutada.
Selliseid välismaalaste seaduse artikli 140
lõikes 1 ette nähtud tingimusi rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise menetluse kasutamiseks ei saa pidada direktiivi 2013/32 artiklis 6 ja artikli 7 lõikes 1 sätestatud nõuetele vastavaks.
Direktiivi 2013/32 artikli 6 lõike 3 kohaselt võivad liikmesriigid küll nõuda rahvusvahelise kaitse taotluse esitamist isiklikult ja/või kindlaksmääratud kohas. Kuid nagu ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 75 märkis, ei tohi liikmesriigid kasutada seda võimalust viisil, mis praktikas takistab kolmandate riikide kodanikel või osal neist oma taotlust esitamast või esitamast seda „võimalikult kiiresti“. Vastupidine tõlgendus läheks vastuollu direktiivi 2013/32 eesmärgiga tagada tegelik, lihtne ja kiire juurdepääs rahvusvahelise kaitse andmise menetlusele ning kahjustaks tõsiselt nimetatud direktiivi artikliga 7 kõikidele kolmandate riikide kodanikele tagatud varjupaiga taotlemise õiguse soovitavat toimet.
Teisiti ei saa see olla ka juhul, kui kolmanda riigi kodaniku juurdepääsu direktiivi 2013/32 artiklis 6 sätestatud menetlusele saab siiski tagada välismaalaste seaduse artikli 140
lõikes 2 ette nähtud kaalutlusõiguse kasutamisega, mis lubab vastutaval ametiasutusel otsustada rahvusvahelise kaitse taotlus taotleja haavatava olukorra või muude erandlike asjaolude tõttu läbi vaadata.
Sellega seoses piisab, kui tõdeda, et nagu ilmneb käesoleva kohtuotsuse punktist 58, on direktiivi 2013/32 artikli 7 lõike 1 sõnastuse ja Euroopa Kohtu praktika järgi „igal täisealisel isikul“ ja „igal kolmanda riigi kodanikul“ õigus esitada rahvusvahelise kaitse taotlus. Seega ei vasta direktiivi 2013/32 artikli 7 lõikes 1 sätestatud tingimustele selline riigisisene õigusnorm nagu välismaalaste seaduse artikli 140
lõige 2, mis näeb ette pädeva asutuse kaalutlusõiguse võtta arvesse üksnes mõne ebaseaduslikult riigis viibiva puudutatud isiku taotlus tema haavatava olukorra tõttu.
Põhjendamaks välismaalaste seaduse artikli 140
lõikest 1 tulenevaid piiranguid rahvusvahelise kaitse taotluse esitamise õigusele viitab Leedu valitsus siiski ohule avalikule korrale või sisejulgeolekule, millega Leedu Vabariik peab silmitsi seisma eelkõige Valgevenest massilise rändajate sissevoolu tõttu tema piirile.
Neil asjaoludel tuleb märkida, et ELTL artikli 72 kohaselt ei mõjuta selle lepingu kolmanda osa V jaotise sätted liikmesriikide nende kohustuste täitmist, mis on seotud avaliku korra säilitamise ja sisejulgeoleku kaitsmisega.
Sellega seoses tuleb märkida, et kuigi liikmesriikide ülesanne on kehtestada asjakohased meetmed oma territooriumil avaliku korra ning sise‑ ja välisjulgeoleku tagamiseks, ei järeldu sellest siiski, et niisugused meetmed jäävad liidu õiguse kohaldamisalast täielikult välja. Nimelt on Euroopa Kohus otsustanud, et EL toimimise lepingus on sõnaselged erandid, mida saab kohaldada avalikku korda või julgeolekut kahjustada võivates olukordades, ette nähtud üksnes täpselt määratletud juhtudel. Sellest ei saa järeldada, et on olemas üldine EL toimimise lepingule omane erand, millega välistatakse liidu õiguse kohaldamisalast kõik meetmed, mis võetakse avaliku korra või julgeolekuga seotud põhjustel. Kui nõustuda, et niisugune erand on olemas väljaspool selle lepingu sätetes ette nähtud eritingimusi, võib see kahjustada liidu õiguse siduvat laadi ja selle ühetaolist kohaldamist (vt selle kohta 17. detsembri 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ungari (rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtmine),
C‑808/18
,
EU:C:2020:1029
, punkt
).
Lisaks tuleb ELTL artiklis 72 ette nähtud erandit tõlgendada kitsalt. Sellest järeldub, et kõnealust artiklit 72 ei saa tõlgendada nii, et see annab liikmesriikidele pädevuse kalduda liidu õiguse sätetest kõrvale üksnes viitega ülesannetele, mis neil lasub avaliku korra säilitamisel ja sisejulgeoleku kaitsmisel (vt selle kohta 17. detsembri 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ungari (rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtmine),
C‑808/18
,
EU:C:2020:1029
, punkt
).
Neil asjaoludel ja arvestades käesoleva kohtuotsuse punktides 70 ja 71 viidatud kohtupraktikat, ei saa üldise viitega avaliku korra või sisejulgeoleku kahjustamisele, mis on tingitud kolmandate riikide kodanike massilisest sissevoolust, põhjendada ELTL artikli 72 alusel niisugust sätet nagu välismaalaste seaduse artikkel 140
, mille tulemusel jääb ebaseaduslikult liikmesriigis viibiv kolmanda riigi kodanik tegelikult ilma õigusest esitada rahvusvahelise kaitse taotlus selle liikmesriigi territooriumil.
Pealegi ei ole Leedu valitsus täpsustanud, milline on sellise meetme mõju avaliku korra säilitamisele ja sisejulgeoleku kaitsmisele kõnealuses rändajate massilise sissevooluga seotud hädaolukorras.
Lisaks, nagu nähtub kohtujuristi ettepaneku punktidest 125–127 ja 130, lubab direktiiv 2013/32, eelkõige selle artikkel 43, liikmesriikidel kehtestada oma piiridel kohaldatavad erimenetlused, et hinnata rahvusvahelise kaitse taotluste vastuvõetavust olukordades, kus taotleja käitumine näib viitavat sellele, et tema taotlus on ilmselgelt põhjendamatu või kuritarvituslik. Need menetlused võimaldavad liikmesriikidel täita liidu välispiiridel oma kohustusi avaliku korra säilitamisel ja sisejulgeoleku kaitsmisel, ilma et oleks vaja kasutada ELTL artiklist 72 tulenevat erandit.
Kõiki neid kaalutlusi arvestades tuleb esimesele eelotsuse küsimusele vastata, et direktiivi 2013/32 artiklit 6 ja artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt sõjaseisukorra või erakorralise seisukorra väljakuulutamise või välismaalaste massilise sissevoolu tõttu hädaolukorra väljakuulutamise korral jäävad ebaseaduslikult riigis viibivad kolmandate riikide kodanikud tegelikult ilma võimalusest saada selle liikmesriigi territooriumil juurdepääs rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise menetlusele.
Teine küsimus
Vastuvõetavus
Leedu valitsus väitis kohtuistungil sisuliselt, et teisele eelotsuse küsimusele ei ole vaja vastata, kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus otsustas 2. veebruaril 2022, et M. A. suhtes tuleb kohaldada Leedu õiguse tähenduses „muud“ meedet kui kinnipidamine, ning et seda meedet pikendati sisuliselt kuni 11. maini 2022.
Sellega seoses tuleb vaid meenutuseks märkida, et käesoleva kohtuotsuse punktist 42 nähtub, et meede, mida M. A. suhtes kohaldati, kujutab endast kinnipidamist direktiivi 2013/33 artikli 2 punkti h tähenduses.
Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et teisele küsimusele, mis on vastuvõetav, tuleb vastata.
Sisulised küsimused
Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2013/33 artikli 8 lõikeid 2 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt võib sõjaseisukorra või erakorralise seisukorra väljakuulutamise või välismaalaste massilise sissevoolu tõttu hädaolukorra väljakuulutamise korral pidada varjupaigataotlejat kinni üksnes selle alusel, et ta viibib selle liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult.
Alustuseks tuleb täpsustada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt saab kolmanda riigi kodanik direktiivi 2013/32 artikli 2 punkti c tähenduses rahvusvahelise kaitse taotleja staatuse taotluse „esitamise“ hetkest (25. juuni 2020. aasta kohtuotsus Ministerio Fiscal (asutus, kes tõenäoliselt võib saada rahvusvahelise kaitse taotluse),
C‑36/20 PPU
,
EU:C:2020:495
, punkt
).
Euroopa Kohtu praktikast nähtub, et direktiivi 2013/33 artiklid 8 ja 9 koostoimes direktiivi põhjendustega 15 ja 20 seavad liikmesriikidele antud kinnipidamisõigusele olulisi piiranguid (25. juuni 2020. aasta kohtuotsus Ministerio Fiscal (asutus, kes tõenäoliselt võib saada rahvusvahelise kaitse taotluse),
C‑36/20 PPU
,
EU:C:2020:495
, punkt
).
Näiteks on selle direktiivi artikli 8 lõikes 2 sätestatud, et rahvusvahelise kaitse taotlejat võib kinni pidada üksnes juhul, kui see osutub vajalikuks igat juhtumit eraldi hinnates ning kui muid leebemaid sunnimeetmeid ei ole võimalik tõhusalt kohaldada. Järelikult tohivad liikmesriigi asutused rahvusvahelise kaitse taotlejat kinni pidada üksnes pärast seda, kui nad on juhtumipõhiselt kontrollinud, kas kinnipidamine on sellega taotletavate eesmärkidega proportsionaalne (25. juuni 2020. aasta kohtuotsus Ministerio Fiscal (asutus, kes tõenäoliselt võib saada rahvusvahelise kaitse taotluse),
C‑36/20 PPU
,
EU:C:2020:495
, punkt
).
Direktiivi 2013/33 artikli 8 lõike 3 kohta tuleneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et selles sättes on ammendavalt loetletud erinevad alused, millega saab põhjendada kinnipidamist, ning et igaüks neist alustest vastab konkreetsele vajadusele ja on teistest sõltumatu. Võttes arvesse harta artikliga 6 tagatud õiguse vabadusele tähtsust ja seda, kui rasket selle õiguse riivet kujutab endast kinnipidamine, tuleb selle õiguse teostamise piirangute puhul piirduda rangelt vajalikuga (vt selle kohta 25. juuni 2020. aasta kohtuotsus Ministerio Fiscal (asutus, kes tõenäoliselt võib saada rahvusvahelise kaitse taotluse),
C‑36/20 PPU
,
EU:C:2020:495
, punktid
ja
).
Tuleb aga märkida, et asjaolu, et rahvusvahelise kaitse taotleja viibib liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult, ei ole nende aluste hulgas, millega saab põhjendada direktiivi 2013/33 artikli 8 lõike 3 alusel taotleja kinnipidamist. Järelikult ei saa kolmanda riigi kodaniku suhtes kohaldada kinnipidamismeedet üksnes sel alusel.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarviliku vastuse andmiseks on siiski vaja kindlaks teha, kas selline asjaolu võib õigustada varjupaigataotleja kinnipidamist artikli 8 lõike 3 punktis e osutatud riikliku julgeoleku või avaliku korra kaitsmisega seotud alustel, nagu leiab sisuliselt Leedu valitsus. Eelkõige leiab see valitsus, et Valgevenest välismaalaste massilise sissevoolu erandlikus kontekstis kujutab M. A. olukorras oleva isiku käitumine ohtu Leedu Vabariigi avalikule korrale ja riiklikule julgeolekule. Selle liikmesriigi valitsus mainis kohtuistungil ka ohtu, mida M. A. olukorras olev välisriigi kodanik kujutab endast liidu teiste liikmesriikide avalikule korrale ja riiklikule julgeolekule.
Sellega seoses tuleb meenutada, et need ranged piirid, mis on seatud pädevate liikmesriigi asutuste võimalusele pidada taotlejat kinni direktiivi 2013/33 artikli 8 lõike 3 esimese lõigu punkti e alusel, on samuti tagatud Euroopa Kohtu praktikas teistes direktiivides sisalduvatele mõistetele „riiklik julgeolek“ ja „avalik kord“ antud tõlgendusega, mida kohaldatakse ka direktiivi 2013/33 suhtes (15. veebruari 2016. aasta kohtuotsus N.,
C‑601/15 PPU
,
EU:C:2016:84
, punkt
).
Nii on Euroopa Kohus otsustanud, et mõiste „avalik kord“ eeldab igal juhul lisaks ühiskondliku korra häirimisele ehk igasugusele seaduserikkumisele ka seda, et esineb tõeline, vahetu ja piisavalt tõsine oht, mis kahjustab mõnd ühiskonna põhihuvi (15. veebruari 2016. aasta kohtuotsus N.,
C‑601/15 PPU
,
EU:C:2016:84
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Mõiste „riiklik julgeolek“ hõlmab nii liikmesriigi sisejulgeolekut kui ka välisjulgeolekut ja järelikult võib avalikku julgeolekut mõjutada institutsioonide ja oluliste avalike teenuste toimimise kahjustamine ning oht rahvastiku säilimisele, samuti välissuhete raske häirimise oht või oht rahvaste rahumeelsele kooseksisteerimisele või militaarhuvide kahjustamine (vt selle kohta 15. veebruari 2016. aasta kohtuotsus N.,
C‑601/15 PPU
,
EU:C:2016:84
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Neist kaalutlustest tuleneb, et oht riiklikule julgeolekule või avalikule korrale saab taotleja kinnipidamist või tema kinnipidamise jätkamist direktiivi 2013/33 artikli 8 lõike 3 esimese lõigu punkti e alusel vajalikkuse nõudest tulenevalt põhjendada üksnes siis, kui isiku konkreetne käitumine kujutab endast tõelist, vahetut ja piisavalt tõsist ohtu, mis kahjustab mõnd ühiskonna põhihuvi või asjaomase liikmesriigi sise‑ või välisjulgeolekut (15. veebruari 2016. aasta kohtuotsus N.,
C‑601/15 PPU
,
EU:C:2016:84
, punkt
).
Neil asjaoludel ei saa asuda seisukohale, et rahvusvahelise kaitse taotleja riigis viibimise ebaseaduslikkus tõendab iseenesest, et esineb piisavalt tõsine oht, mis kahjustab mõnd ühiskonna põhihuvi, või et see viitab käesoleva kohtuotsuse punktis 89 nimetatud huvide kahjustamisele. Seega ei saa nõustuda sellega, et taotleja kujutaks endast ohtu liikmesriigi riiklikule julgeolekule või avalikule korrale direktiivi 2013/33 artikli 8 lõike 3 punkti e tähenduses üksnes selle alusel, et ta viibib selles liikmesriigis ebaseaduslikult.
See järeldus ei mõjuta seda, et ebaseaduslikult liikmesriigis viibivat rahvusvahelise kaitse taotlejat võidakse pidada selliseks ohuks eriliste asjaolude tõttu, mis lisaks tema ebaseaduslikule riigis viibimisele tõendavad ka tema ohtlikkust.
Lõpetuseks, kuivõrd Leedu valitsuse kohtuistungil esitatud argumente võib mõista nii, et need viitavad võimalusele teha ELTL artikli 72 alusel rändajate sissevoolust tingitud erandliku olukorra tõttu erand kõigist direktiivi 2013/33 sätetest, siis tuleb märkida, et see valitsus piirdub sellega seoses vaid üldiste kaalutlustega, mis käesoleva kohtuotsuse punktides 70 ja 71 meenutatud kohtupraktikat arvestades ei õigusta selle artikli kohaldamist.
Kõiki neid kaalutlusi arvesse võttes tuleb teisele eelotsuse küsimusele vastata, et direktiivi 2013/33 artikli 8 lõikeid 2 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt võib sõjaseisukorra või erakorralise seisukorra väljakuulutamise või välismaalaste massilise sissevoolu tõttu hädaolukorra väljakuulutamise korral pidada varjupaigataotlejat kinni üksnes selle alusel, et ta viibib selle liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:

1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta artiklit 6 ja artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt sõjaseisukorra või erakorralise seisukorra väljakuulutamise või välismaalaste massilise sissevoolu tõttu hädaolukorra väljakuulutamise korral jäävad ebaseaduslikult riigis viibivad kolmandate riikide kodanikud tegelikult ilma võimalusest saada selle liikmesriigi territooriumil juurdepääs rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise menetlusele.

2.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/33/EL, millega sätestatakse rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtu nõuded, artikli 8 lõikeid 2 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt võib sõjaseisukorra või erakorralise seisukorra väljakuulutamise või välismaalaste massilise sissevoolu tõttu hädaolukorra väljakuulutamise korral pidada varjupaigataotlejat kinni üksnes selle alusel, et ta viibib selle liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: leedu.