CELEX: 62018TJ0604
Konkurence
Dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana
Viedās mobilās ierīces
Lēmums, ar kuru konstatēts LESD 102. panta un EEZ līguma 54. panta pārkāpums
Daudzpusīgas platformas un tirgus jēdzieni (“ekosistēma”)
Operētājsistēma (Google Android)
Lietojumprogrammu veikals (Play Store)
Meklēšanas un navigācijas lietojumprogrammas (Google Search un Chrome)
Līgumi ar aparatūras ražotājiem un mobilo tīklu operatoriem
Vienots un turpināts pārkāpums
Kopējā plāna un viena un tā paša pārkāpuma ietvaros īstenotās rīcības jēdzieni (produktu grupēšana, ekskluzivitātes maksājumi un antifragmentācijas pienākumi)
Izstumšanas iedarbība
Tiesības uz aizstāvību
Neierobežota kompetence

Prasībā, kas pamatota ar LESD 263. pantu,
Google LLC
(iepriekš
Google Inc
.) un
Alphabet, Inc
., kuras meitasuzņēmums ir
Google LLC
(turpmāk tekstā kopā – “
Google
” vai “prasītājas”), galvenokārt lūdz atcelt Komisijas Lēmumu C(2018) 4761 final (2018. gada 18. jūlijs) par procedūru saskaņā ar LESD 102. pantu un EEZ līguma 54. pantu (Lieta AT.40099 –
Google Android
) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) vai, ja tas netiek veikts, atcelt vai samazināt prasītājām ar šo lēmumu uzliktā naudas soda apmēru.
I.

Tiesvedības priekšvēsture
Google
ir informācijas un komunikāciju tehnoloģiju nozares uzņēmums, kas specializējies ar internetu saistītos produktos un pakalpojumos un darbojas Eiropas Ekonomikas zonā (EEZ).
A.

Tiesvedības konteksts
2005. gadā, rēķinoties ar mobilā interneta parādīšanos un attīstību un ar tā iespējami izraisīto lietotāju uzvedības maiņu tiešsaistē veiktas vispārējās meklēšanas jomā,
Google
iegādājās uzņēmumu, kas sākotnēji bija izstrādājis viedo mobilo ierīču operētājsistēmu (turpmāk tekstā – “operētājsistēma”)
Android
. Saskaņā ar Komisijas datiem 2018. gada jūlijā aptuveni 80 % Eiropā un visā pasaulē izmantoto viedo mobilo ierīču darbojās ar
Android
.
Kad
Google
izstrādā jaunu
Android
versiju, tā pirmkodu publicē tiešsaistē. Tas ļauj trešām personām šo kodu lejupielādēt un mainīt, lai tādējādi radītu
Android
“atzarojumus” (atzarojums ir jauna programmatūra, kas radīta no esošas programmatūras pirmkoda). Saskaņā ar brīvās izmantošanas licenci (“
Android Open Source Project licence
”, turpmāk tekstā – “
Android
pirmkoda licence”) publicētais
Android
pirmkods ietver operētājsistēmas pamatelementus, bet ne
Google
piederošas
Android
lietojumprogrammas un pakalpojumus. Oriģinālās aparatūras ražotājiem (turpmāk tekstā – “aparatūras ražotāji”), kuri vēlas iegūt
Google
lietojumprogrammas un pakalpojumus, tātad ir jānoslēdz līgumi ar
Google
. Šādus līgumus
Google
noslēdz arī ar mobilo tīklu operatoriem (turpmāk tekstā – “tīklu operatori”), kuri vēlas, lai galalietotājiem pārdotajās ierīcēs varētu instalēt
Google
patentētas lietojumprogrammas un pakalpojumus.
Šī lieta attiecas uz dažiem no šiem līgumiem.
B.

Procedūra Komisijā
2013. gada 25. martā
FairSearch AISBL
– informācijas un komunikāciju tehnoloģiju nozarē darbojošos uzņēmumu apvienība – iesniedza Komisijai sūdzību par dažiem
Google
komercprakses veidiem mobilajā internetā. Pēc šīs sūdzības Komisija nosūtīja informācijas lūgumus
Google
, tās klientiem, konkurentiem un citām struktūrām, kas darbojas šajā vidē. Arī citas struktūras Komisijai sūdzējās par
Google
rīcību mobilajā internetā.
2015. gada 15. aprīlī Komisija pret
Google
sāka oficiālu procedūru saistībā ar
Android
.
2016. gada 20. aprīlī Komisija
Google
nosūtīja paziņojumu par iebildumiem. Paziņojuma par iebildumiem nekonfidenciālā versija tika nosūtīta arī 17 sūdzības iesniedzējiem un ieinteresētajām trešām personām.
No 2016. gada oktobra līdz 2017. gada oktobrim Komisija saņēma apsvērumus par paziņojumu par iebildumiem no 11 sūdzības iesniedzējiem un ieinteresētajām trešām personām. 2016. gada decembrī
Google
iesniedza savas atbildes uz paziņojuma par iebildumiem galaversiju (turpmāk tekstā – “atbilde uz paziņojumu par iebildumiem”). Tajā brīdī
Google
nelūdza rīkot uzklausīšanu.
No 2017. gada augusta līdz 2018. gada maijam Komisija informēja
Google
par dažādiem faktiem, kas var pamatot paziņojumā par iebildumiem ietvertos secinājumus. Šie fakti tika paziņoti konkrēti 2017. gada 31. augustā ar pirmo faktu izklāsta vēstuli un 2018. gada 11. aprīlī ar otro faktu izklāsta vēstuli.
Google
savus apsvērumus par šīm vēstulēm iesniedza attiecīgi 2017. gada 23. oktobrī un 2018. gada 7. maijā.
Turklāt 2017. gada septembrī
Google
lūdza tai nodot visus dokumentus, kas attiecas uz sanāksmēm, kādas Komisijai varēja būt bijušas ar trešām personām. Komisija uz šo lūgumu atbildēja 2018. gada februārī.
Google
bija piekļuve lietas materiāliem 2016. gadā – pēc paziņojuma par iebildumiem, 2017. gadā – pēc pirmās faktu izklāsta vēstules un 2018. gadā – pēc otrās faktu izklāsta vēstules.
2018. gada 7. maijā
Google
lūdza rīkot uzklausīšanu. Komisija šo lūgumu noraidīja 2018. gada 18. maijā.
2018. gada 21. jūnijā pēc
Google
lūguma Komisija tai nosūtīja divas ieinteresēto trešo personu vēstules.
Google
savus apsvērumus par šiem dokumentiem iesniedza 2018. gada 27. jūnijā.
C.

Apstrīdētais lēmums
2018. gada 18. jūlijā Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu. Tajā Komisija
Google LLC
un daļēji –
Alphabet Inc
. uzlika naudas sodu par konkurences noteikumu pārkāpumu, jo tās aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem bija noteikušas pretkonkurences līgumiskos ierobežojumus, lai aizsargātu un konsolidētu
Google
dominējošo stāvokli vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos EEZ.
Apstrīdētajā lēmumā ir identificētas trīs līgumisko ierobežojumu grupas:
–
ierobežojumi, kas iekļauti mobilo lietojumprogrammu izplatīšanas līgumos (turpmāk tekstā – “izplatīšanas līgumi”), saskaņā ar kuriem
Google
prasīja, lai aparatūras ražotāji iepriekš instalētu tās vispārējās meklēšanas (
Google Search
) un navigācijas (
Chrome
) lietojumprogrammas, pirms tie var iegūt
Google
lietojumprogrammu veikala (
Play Store
) izmantošanas licenci;
–
ierobežojumi, kas iekļauti antifragmentācijas līgumos (turpmāk tekstā – “antifragmentācijas līgumi”), saskaņā ar kuriem aparatūras ražotāji, kuri vēlējās iepriekš instalēt
Google
lietojumprogrammas, nevarēja pārdot ierīces, kas darbojas
Google
neapstiprinātās
Android
versijās;
–
ierobežojumi, kas ietverti ieņēmumu sadalīšanas līgumos (turpmāk tekstā – “ieņēmumu sadalīšanas līgumi”), saskaņā ar kuriem
Google
piešķīra aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem procentuālo daļu no saviem reklāmas ieņēmumiem ar nosacījumu, ka šie ražotāji vai operatori piekrīt iepriekš neinstalēt konkurējošu vispārējās meklēšanas pakalpojumu nevienā ierīcē, kas pieder pie vienotā līgumā noteikta klāsta (turpmāk tekstā – “aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi”).
Par līgumisko ierobežojumu (turpmāk tekstā kopā – “strīdīgie ierobežojumi”) ilgumu – tie, kas ir saistīti ar izplatīšanas līgumiem, attiecībā uz
Google Search
un
Play Store
grupēšanu ilga no 2011. gada 1. janvāra līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumam un attiecībā uz
Chrome
,
Google Search
un
Play Store
grupēšanu – no 2012. gada 1. augusta līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumam; tie, kas ir saistīti ar antifragmentācijas līgumiem, ilga no 2011. gada 1. janvāra līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumam, un tie, kas ir saistīti ar aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem, ilga no 2011. gada 1. janvāra līdz 2014. gada 31. martam – datumam, kad beidzās pēdējais aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgums.
Komisija uzskata, ka strīdīgo ierobežojumu mērķis bija aizsargāt un stiprināt
Google
dominējošo stāvokli vispārējās meklēšanas pakalpojumu jomā un tādējādi – šī uzņēmuma gūtos ieņēmumus no reklāmām saistībā ar meklēšanu. Strīdīgo ierobežojumu kopējā mērķa un to savstarpējās atkarības dēļ Komisija tos kvalificēja kā vienotu un turpinātu LESD 102. panta un EEZ līguma 54. panta pārkāpumu.
Lai sodītu par šo praksi, kas ir atzīta par ļaunprātīgu, Komisija uzlika
Google
naudas sodu 4342865000 EUR. Šīs summas noteikšanai Komisija ņēma vērā
Google
attiecīgo pārdošanas apjoma vērtību EEZ saistībā ar vienoto un turpināto pārkāpumu, kas realizēts pēdējā pārkāpuma izdarīšanas gadā (2017. gads), un tai piemēroja smaguma koeficientu (11 %). Iegūto summu Komisija pēc tam reizināja ar gadu skaitu, kad uzņēmums ir piedalījies pārkāpumā (aptuveni 7,52), un tai pieskaitīja papildu summu (kas atbilst 11 % pārdošanas apjoma vērtības 2017. gadā), lai atturētu līdzīgus uzņēmumus no iesaistīšanās tādas pašas prakses īstenošanā. Komisija arī atzina, ka nav pamata ņemt vērā atbildību mīkstinošus vai pastiprinošus apstākļus, ne arī īpaši ņemt vērā
Google
ievērojamās finansiālās iespējas, lai grozītu naudas soda apmēru.
Komisija arī pieprasīja
Google
pārtraukt tās praksi 90 dienu laikā pēc apstrīdētā lēmuma paziņošanas.
II.

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2018. gada 9. oktobrī,
Google
cēla šo prasību.
Pēc Komisijas lūguma iebildumu raksta iesniegšanas termiņš vairākkārt tika pagarināts. Galīgais noteiktais termiņš bija 2019. gada 15. marts; tad arī šis raksts ir iesniegts.
Pēc
Google
lūguma replikas raksta iesniegšanas termiņš vairākkārt tika pagarināts. Galīgais noteiktais termiņš bija 2019. gada 1. jūlijs; tad arī replikas raksts ir iesniegts.
Pēc Komisijas lūguma atbildes raksta uz repliku iesniegšanas termiņš vairākkārt tika pagarināts. Galīgais noteiktais termiņš bija 2019. gada 29. novembris; tad arī atbildes raksts uz repliku ir iesniegts.
A.

Pieteikumi par iestāšanos lietā
Vispārējās tiesas Reglamenta 143. panta 1. punktā paredzētajā termiņā tika iesniegti 11 pieteikumi par iestāšanos lietā.
Ar trešās palātas priekšsēdētāja 2019. gada 23. septembra rīkojumu:
–
Application Developers Alliance
(turpmāk tekstā – “
ADA
”);
Computer & Communications Industry Association
(turpmāk tekstā – “
CCIA
”);
Gigaset Communications GmbH
(turpmāk tekstā – “
Gigaset
”);
HMD global Oy
(turpmāk tekstā – “
HMD
”) un
Opera Norway AS
, iepriekš
Opera Software AS
(turpmāk tekstā – “
Opera
”), tika dota atļauja iestāties lietā
Google
prasījumu atbalstam;
–
Eiropas Patērētāju organizācijai (
BEUC
),
Verband Deutscher Zeitschriftenverleger eV
(turpmāk tekstā – “
VDZ
”),
BDZV
–
Bundesverband Digitalpublisher und Zeitungsverleger eV
(turpmāk tekstā – “
BDZV
”),
Seznam.cz, a.s
. (turpmāk tekstā – “
Seznam
”),
FairSearch
un
Qwant
tika dota atļauja iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam.
Lai personām, kas iestājušās lietā, ļautu izteikties par visiem galveno lietas dalībnieku procesuālajiem rakstiem, iestāšanās rakstu iesniegšanas termiņš tika noteikts, skaitot no atbildes raksta uz repliku kopējās nekonfidenciālās versijas iesniegšanas.
Pēc dažu personu, kas iestājušās lietā, lūguma iestāšanās rakstu iesniegšanas termiņš vairākkārt tika pagarināts. Galīgais noteiktais termiņš bija 2020. gada 30. jūnijs; tad arī visi šie raksti ir iesniegti.
2020. gada 12. oktobrī galvenie lietas dalībnieki iesniedza savus apsvērumus par iestāšanās rakstiem.
B.

Tiesvedības norise, galvenie lūgumi par konfidencialitātes ievērošanu un lietas sagatavošana iztiesāšanai
Pēc galveno lietas dalībnieku lūguma termiņš, kurā iesniegt lūgumus par prasības pieteikuma, iebildumu raksta, replikas raksta un atbildes raksta uz repliku konfidencialitātes ievērošanu, vairākkārt tika pagarināts. Attiecībā uz prasības pieteikumu un iebildumu rakstu galīgais noteiktais termiņš bija 2019. gada 13. septembris – šajā datumā galvenie lietas dalībnieki iesniedza kopīgu katra šī dokumenta nekonfidenciālu versiju. Attiecībā uz replikas rakstu un atbildes rakstu uz repliku galīgais noteiktais termiņš bija attiecīgi 2019. gada 11. decembris un 2020. gada 1. maijs – šajos datumos galvenie lietas dalībnieki iesniedza kopīgu katra šī dokumenta versiju.
Saistībā ar šiem dokumentiem vienīgos iebildumus pret konfidencialitātes lūgumiem 2020. gada 20. martā pauda
FairSearch
attiecībā uz konfidencialitāti, ko
Google
prasīja attiecināt uz trim atbildes raksta uz repliku pielikumiem.
2020. gada 7. aprīlī Vispārējā tiesa Reglamenta 89. pantā paredzētajā procesa organizatoriskajā pasākumā lūdza
Google
precizēt, kādā apjomā tā lūdz attiecināt konfidencialitāti uz trim
FairSearch
norādītajiem pielikumiem.
Google
atbildēja 2020. gada 23. aprīlī un iesniedza jaunas šo pielikumu versijas.
2020. gada 6. maijā Vispārējā tiesa procesa organizatoriskajā pasākumā uzdeva
FairSearch
jautājumu, vai, ņemot vērā
Google
iesniegtās atbildes raksta uz repliku trīs pielikumu jaunās versijas, tā saglabā savus iebildumus pret šo dokumentu konfidencialitāti.
FairSearch
atbildēja 2020. gada 1. jūnijā, norādot, ka neuztur savus iebildumus.
Pēc galveno lietas dalībnieku lūguma termiņš lūgumu iesniegšanai par to sniegto apsvērumu par iestāšanās rakstiem konfidencialitāti vairākkārt tika pagarināts. Galīgais noteiktais termiņš bija 2020. gada 11. decembris – šajā datumā ir iesniegtas kopīgas šo apsvērumu nekonfidenciālās versijas.
Attiecībā uz galveno lietas dalībnieku apsvērumiem par iestāšanās rakstiem vienīgos iebildumus pret konfidencialitātes lūgumiem 2021. gada 8. janvārī iesniedza
BEUC
par
Google
prasīto konfidencialitātes attiecināšanu uz prasības pieteikuma pielikumu un atsevišķiem fragmentiem
Google
apsvērumos par
BEUC
iestāšanās rakstu.
2021. gada 21. janvārī Vispārējā tiesa procesa organizatoriskajā pasākumā lūdza
Google
precizēt, kādā apjomā
Google
lūdz attiecināt konfidencialitāti uz šo prasības pieteikuma pielikumu un fragmentiem tās apsvērumos.
Google
atbildēja 2021. gada 27. janvārī un iesniedza jaunas
BEUC
norādītā prasības pielikuma, kā arī savu apsvērumu par
BEUC
iestāšanās rakstu versijas.
2021. gada 18. februārī Vispārējā tiesa procesa organizatoriskajā pasākumā jautāja
BEUC
, vai, ņemot vērā tās minētā pielikuma jauno nekonfidenciālo versiju, kā arī
Google
apsvērumu par tās iestāšanās rakstu jauno nekonfidenciālo versiju, tā saglabā savus iebildumus.
BEUC
atbildēja 2021. gada 5. martā, norādot, ka neuztur savus iebildumus.
Visu lietas dalībnieku kopīgie centieni visā tiesvedības gaitā, par spīti bieži vien atšķirīgajām interesēm, ļāva atrisināt sarežģījumus saistībā ar šajā lietā minētās informācijas, datu un dokumentu konfidenciālo raksturu, ļaujot lietu izskatīt, balstoties uz kopīgu nekonfidenciālu versiju. Atsevišķi galvenajiem lietas dalībniekiem zināmi konfidenciāli dati šajā spriedumā ir aizstāti, norādot Komisijas tīmekļvietnē pieejamajā apstrīdētajā lēmumā izmantoto diapazonu.
Tā kā, piemērojot Reglamenta 27. panta 5. punktu, Vispārējās tiesas palātu sastāvs tika mainīts, tiesnesis referents tagad darbojas sestajā palātā, kurai attiecīgi tika nodota šī lieta.
Tiesvedības rakstveida daļa tika pabeigta 2021. gada 19. martā ar pēdējo apsvērumu par lūgumiem ievērot konfidencialitāti saņemšanu.
2021. gada 6. aprīlī
Google
iesniedza lūgumu tikt uzklausītai tiesas sēdē.
Pēc sestās palātas priekšlikuma Vispārējā tiesa saskaņā ar Reglamenta 28. pantu nolēma nodot lietu sestajai palātai paplašinātā sastāvā.
Pēc tiesneša referenta priekšlikuma Vispārējā tiesa nolēma sākt tiesvedības mutvārdu daļu.
2021. gada 25. jūnijā Vispārējā tiesa procesa organizatorisko pasākumu laikā lietas dalībniekus lūdza atbildēt uz pirmo jautājumu grupu. Lietas dalībnieki atbildēja uz šiem jautājumiem par lietas būtību, un galvenie lietas dalībnieki iesniedza rakstveida apsvērumus par šīm atbildēm.
2021. gada 5. jūlijā Vispārējā tiesa aicināja lietas dalībniekus paust apsvērumus par dažādām tiesas sēdes dienām paredzēto plānojumu. Šis plānojums tika pielāgots, ņemot vērā šajā ziņā paustos apsvērumus.
Tiesas sēdes ziņojums tika paziņots lietas dalībniekiem, un 2021. gada 7. septembrī un 24. septembrī attiecīgi
Google
un Komisija iesniedza apsvērumus par šo dokumentu. Vispārējā tiesa šos apsvērumus ņēma vērā.
Galveno lietas dalībnieku un personu, kas iestājušās lietā, paskaidrojumi un atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem mutvārdu jautājumiem tika uzklausītas tiesas sēdē, kas norisinājās piecas dienas no 2021. gada 27. septembra līdz 1. oktobrim.
C.

Lietas dalībnieku prasījumi
Google
, ko atbalsta
ADA
,
CCIA
,
Gigaset
,
HMD
un
Opera
, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu;
–
ja tas netiktu veikts – atcelt vai samazināt naudas sodu;
–
piespriest Komisijai segt tiesāšanās izdevumus;
–
piespriest
BEUC
,
VDZ
,
BDZV
,
Seznam
,
FairSearch
un
Qwant
segt tiesāšanās izdevumus saistībā ar to iestāšanos lietā.
ADA
,
CCIA
,
Gigaset
,
HMD
un
Opera
prasījums Vispārējai tiesai ir arī piespriest Komisijai segt tiesāšanās izdevumus saistībā ar to iestāšanos lietā.
Komisijas, ko atbalsta
BEUC
,
VDZ
,
BDZV
,
Seznam
,
FairSearch
un
Qwant
, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību;
–
piespriest
Google
segt tiesāšanās izdevumus;
–
piespriest
ADA
,
CCIA
,
Gigaset
,
HMD
un
Opera
segt tiesāšanās izdevumus saistībā ar to iestāšanos lietā.
BEUC
,
VDZ
,
BDZV
,
Seznam
,
FairSearch
un
Qwant
prasījums Vispārējai tiesai ir arī piespriest
Google
segt tiesāšanās izdevumus saistībā ar to iestāšanos lietā.
III.

Juridiskais pamatojums
Prasības pamatojumam prasītājas izvirza sešus pamatus:
–
ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka ir kļūdaini izvērtēta tirgus noteikšana un dominējošā stāvokļa esamība;
–
ar otro pamatu tiek apgalvots, ka ir kļūdaini izvērtēts izplatīšanas līgumu nosacījumu par iepriekšēju instalēšanu ļaunprātīgais raksturs;
–
ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka ir kļūdaini izvērtēts aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu viena nosacījuma par iepriekšēju instalēšanu ļaunprātīgais raksturs;
–
ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka ir kļūdaini novērtēts tas, ka
Play
Store
un
Google Search
licenču piešķiršanas pakārtošana antifragmentācijas līgumos ietverto antifragmentācijas pienākumu (turpmāk tekstā – “antifragmentācijas pienākumi”) ievērošanai ir ļaunprātīga;
–
ar piekto pamatu tiek apgalvots, ka ir pārkāptas tiesības uz aizstāvību;
–
ar sesto pamatu tiek apgalvots, ka ir kļūdaini izvērtēti dažādi naudas soda aprēķinā vērā ņemtie elementi.
A.

Ievada apsvērumi
Pirms lietas dalībnieku argumentu pārbaudes jāizklāsta daži apsvērumi par sodītās rīcības komerciālo kontekstu, apstrīdētā lēmuma pārbaudes tiesā kārtību un pierādījumu iegūšanu, kā arī par Vispārējā tiesā iesniegto pierādījumu pieņemamību.
1.

Par rīcības, kurai piemērots sods, komerciālo kontekstu
Tiešsaistes vārdnīcā
Merriam‑Webster
termins “
to google
” definēts kā “
Google
meklētājprogrammas izmantošana, lai iegūtu informāciju par kādu vai par kaut ko pasaules interneta tīklā”. Nav daudz tādu tik zināmu uzņēmumu, no kuru nosaukuma būtu radies darbības vārds, un šis fakts vien liecina par nozīmi, kādu ikdienas dzīvē
Google
ir ieguvusi.
a)

Uz meklēšanu ar “Google Search” balstīts uzņēmējdarbības modelis
Lielāko savu ieņēmumu daļu
Google
gūst no sava pazīstamākā produkta: tās meklētājprogrammas
Google Search
. Viedajās mobilajās ierīcēs lietotāji meklētājprogrammai
Google Search
var piekļūt ar lietojumprogrammu
Google
Search
vai citās piekļuves vietās, piemēram, ar meklēšanas rīku (
search widget
) vai
URL
joslu pārlūkprogrammā. Šī meklētājprogramma sniedz vispārējās meklēšanas pakalpojumus (
general search services
) un lietotājiem ļauj meklēt atbildes uz saviem pieprasījumiem visā internetā (apstrīdētā lēmuma 94.–101. un 106. apsvērums).
Google
uzņēmējdarbības modeļa pamatā ir mijiedarbība starp produktiem un pakalpojumiem, kuri saistīti ar internetu un kuri lietotājiem pārsvarā tiek piedāvāti bez maksas, no vienas puses, un tiešsaistes reklāmas pakalpojumiem, no kuriem tā gūst lielāko savu ieņēmumu daļu, no otras puses. Šādā veidā operētājsistēma
Android
, lietojumprogrammu veikals
Play Store
, lietojumprogramma
Google Search
, pārlūkprogramma
Chrome
, interneta e‑pasta pakalpojums
Gmail
, satura glabāšanas un publicēšanas pakalpojums
Google Drive
, ģeolokācijas pakalpojums
Google Maps
, satura izplatīšanas pakalpojums
YouTube
tiek piedāvāts bez maksas. Citi pakalpojumi ir par maksu, piemēram,
Google Play Music
and Movie
, un dažos tiek piedāvāta maksas pakalpojumu
premium
pakete, piemēram,
YouTube
un
Google Drive
(apstrīdētā lēmuma 107. apsvērums un 65. zemsvītras piezīme). Piemēram, 2016. gadā tiešsaistes reklāma veidoja 88,7 %
Google
kopējo ieņēmumu, no kuriem 80 % tika gūti, izmantojot
Google
tīmekļvietnes, it īpaši
Google Search
sākumlapu (apstrīdētā lēmuma 105.–107. apsvērums un 62. zemsvītras piezīme).
Piemēram, atšķirībā no sabiedrības
Apple
īstenotā uzņēmējdarbības modeļa, kura pamatā ir vertikālā integrācija un luksusa klases viedo mobilo ierīču pārdošana,
Google
uzņēmējdarbības modelis galvenokārt ir balstīts uz tiešsaistes meklēšanas pakalpojumu lietotāju skaita palielināšanu, lai varētu pārdot tās tiešsaistes reklāmas pakalpojumus (apstrīdētā lēmuma 153. apsvērums).
Lietotājiem izmantojot
Google
produktus un pakalpojumus,
Google
vāc datus par to komercdarbību un ierīču lietošanu. Iegūtie dati tostarp ietver kontaktinformāciju (vārds, uzvārds, adrese, e‑pasta adrese, tālruņa numurs); konta identifikācijas datus (lietotājvārds un parole); demogrāfisko informāciju (dzimums un dzimšanas datums); informāciju par izmantoto karti vai bankas kontu; informāciju par lietotājam piedāvāto saturu (reklāmas, apmeklētās lapas utt.); mijiedarbības datus, piemēram, par “klikšķiem”; atrašanās vietu; datus par izmantoto ierīci un operatoru. Šie dati
Google
ļauj uzlabot tās spēju sniegt atbilstošas atbildes uz meklēšanu un reklāmas sludinājumus (apstrīdētā lēmuma 109.–111. apsvērums).
b)

Prakse, kas īstenota laikā, kad notika pāreja uz mobilo internetu
Google
uzņēmējdarbības modelis sākotnēji bija izstrādāts personālo datoru (
PC
) vidē, kuros pārlūkprogramma bija galvenā interneta piekļuves vieta. Divdesmit pirmā gadsimta pirmā gadu desmita vidū
Google
atzina, ka mobilā interneta attīstība būtiski mainīs lietotāju paradumus, it īpaši, ņemot vērā ģeolokācijas piedāvātās iespējas.
Šī paredzamā paplašināšanās rosināja
Google
izstrādāt stratēģiju, lai paredzētu šo pārmaiņu ietekmi un nodrošinātu, ka lietotāji mobilajās ierīcēs veic meklēšanu ar
Google Search
(apstrīdētā lēmuma 112.–117. apsvērums). Šī stratēģija izpaudās vairākos aspektos.
Pirmkārt, 2005. gadā
Google
iegādājās sākotnējo operētājsistēmas
Android
izstrādātāju, lai pārņemtu tās izstrādi un uzturēšanu (apstrīdētā lēmuma 120.–123. apsvērums). Operētājsistēma
Android
aparatūras ražotājiem, tīklu operatoriem un lietojumprogrammu izstrādātājiem bez finansiālas atlīdzības tiek piedāvāta ar brīvās izmantošanas licenci,
Android
pirmkoda licenci (apstrīdētā lēmuma 124. apsvērums). Operētājsistēma
Android
arī ir iekļauta “ekosistēmā”, ko veido tādi elementi kā, piemēram,
Google Mobile
pakalpojumu komplekts (
GMS bundle
vai
Google Mobile Services
, turpmāk tekstā – “
GMS
komplekts”) (skat. apstrīdētā lēmuma 133. apsvērumu), kurā tostarp ir iekļauts lietojumprogrammu veikals
Play Store
, lietojumprogramma
Google Search
un pārlūkprogramma
Chrome
. Pirmās
Android
ierīču komerciālās versijas tika tirgotas 2008.–2009. gadā.
Otrkārt, sākot ar 2007. gadu,
Google
noslēdza līgumu ar
Apple
, lai kopš
iPhone
palaišanas ļautu noteikt
Google Search
kā vispārējās meklēšanas pakalpojumu pēc noklusējuma
Apple
viedajās mobilajās ierīcēs. Šis līgums 2010. gadā ļāva
Google
Search
sasniegt vairāk nekā pusi interneta datplūsmas
iPhone
un gandrīz trešdaļu visas mobilā interneta datplūsmas (apstrīdētā lēmuma 118. un 119. apsvērums).
Turklāt
Google
arī ražo
Google Android
ierīces pati savās
Nexus
un
Pixel
sērijās (apstrīdētā lēmuma 152. un 153. apsvērums).
c)

Vienots pārkāpums ar vairākiem aspektiem
Šajā lietā Komisija uzskatīja, ka daži
Google
stratēģijas – ko tā īstenoja, lai pielāgotu savu uzņēmējdarbības modeli pārejai uz mobilo internetu, – aspekti ir dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana.
Tas attiecoties uz strīdīgajiem ierobežojumiem, kurus
Google
noteica aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem, lai panāktu, ka datplūsma
Google
Android
ierīcēs tiktu novirzīta uz meklētājprogrammu
Google Search
. Komisija uzskata, ka šīs prakses dēļ
Google
konkurentiem – piemēram,
Qwant
vai
Seznam
– tika liegta iespēja radīt tai konkurenci ar savu sniegumu un Eiropas Savienības patērētājiem tika liegtas efektīvas konkurences priekšrocības, piemēram, iespēja izmantot meklētājprogrammu, kurā izcelta privātās dzīves aizsardzība, kas pielāgota valodas īpatnībām, vai kurā izcelts saturs ar pievienotu vērtību, it īpaši informācijas jomā.
Atbilstoši iepriekš izklāstītajam saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 11.–13. punktu strīdīgie ierobežojumi bija trīskārši:
–
ierobežojumi, kas ietverti izplatīšanas līgumos, saskaņā ar kuriem
Google
noteica, ka aparatūras ražotājiem ir iepriekš jāinstalē tās vispārējās meklēšanas (
Google Search
) un navigācijas (
Chrome
) lietojumprogrammas, pirms tie var iegūt tās tiešsaistes lietojumprogrammu veikala (
Play Store
) izmantošanas licenci;
–
ierobežojumi, kas ietverti antifragmentācijas līgumos, saskaņā ar kuriem aparatūras ražotāji, kuri vēlējās iepriekš instalēt
Google
lietojumprogrammas, nevarēja pārdot ierīces, kas darbojas ar
Google
neapstiprinātām
Android
versijām;
–
ierobežojumi, kas ietverti aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumos, saskaņā ar kuriem
Google
piešķīra aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem procentuālu daļu no saviem reklāmas ieņēmumiem ar nosacījumu, ka šie ražotāji vai operatori piekrīt iepriekš neinstalēt konkurējošu vispārējās meklēšanas pakalpojumu nevienā ierīcē, kas iekļauta vienotā līgumā noteiktā klāstā.
Komisija uzskata, ka strīdīgie ierobežojumi pieder pie
Google
vispārējās stratēģijas ar mērķi nostiprināt tās dominējošo stāvokli vispārējās interneta meklēšanas tirgū laikā, kad ievērojami pieauga mobilā interneta nozīme (skat. apstrīdētā lēmuma 14. punktu).
Šīs stratēģijas mērķis esot bijis saglabāt
Google
izredzes uz to, ka patērētāji, veicot vispārējo meklēšanu internetā, izmanto tās meklētājprogrammu, kas tai būtu nodrošinājis ne tikai atbilstošos reklāmas ieņēmumus, bet arī tās pakalpojumu uzlabošanai nepieciešamās informācijas iegūšanu. Lai gan bija izmantoti vairāki līdzekļi, tiem savstarpēji mijiedarbojoties, mērķis kopumā esot palicis viens:
–
izplatīšanas līgumu mērķis bija ļaut
Google
nodrošināt, lai pārdotajās
Google
Android
ierīcēs būtu
Google
meklēšanas lietojumprogramma
Google Search
un pārlūkprogramma
Chrome
, kas ir divas galvenās piekļuves vietas vispārējās meklēšanas veikšanai; tādējādi šo lietojumprogrammu iepriekšēja instalēšana esot ļāvusi
Google
izmantot ar tām saistīto “
status quo
tendenci” – priekšrocību, kura esot būtiski ietekmējusi konkurenci, it īpaši, samazinot patērētājiem piedāvātās izvēles iespējas;
–
antifragmentācijas līgumu mērķis bija ļaut
Google
izvairīties no tā, ka rodas risinājumi, kas operētājsistēmu
Android
var izmantot uz tās interešu rēķina; tādējādi sabiedrībai
Amazon
neesot izdevies izmantot
Android
, lai izstrādātu savus risinājumus attiecīgo lietojumprogrammu un pakalpojumu jomā;
–
aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu, kuri, protams, neesot aptvēruši visas
Google
Android
ierīces un kuri esot izmantoti tikai īsu laikposmu, mērķis esot bijis ļaut
Google
iegūt to, kas formāli nav paredzēts citos līgumos, tas ir, ekskluzivitāti; proti, piemērojot šos ieņēmumu sadalīšanas līgumus, nozīmīgie aparatūras ražotāji un tīklu operatori apņēmās tikai iepriekš instalēt meklētājprogrammu
Google Search
.
Jāuzsver arī svarīgs punkts apstrīdētajā Komisijas lēmumā izvērstajā argumentācijā, it īpaši 738. un 739. apsvērumā un 14.2. punktā.
Proti, Komisija konstatēja triju veidu strīdīgos ierobežojumus izplatīšanas līgumos, antifragmentācijas līgumos un aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumos un atzina, ka tie ir bijuši “četri atsevišķi [LESD 102. panta] pārkāpumi”.
Tomēr Komisija arī uzskatīja, ka šiem ierobežojumiem un no tiem izrietošajiem pārkāpumiem ir bijis vienāds mērķis un tie bija papildinoši un savstarpēji atkarīgi. Šis kopums tādējādi veidojot “vienotu un turpinātu pārkāpumu”, par kuru tika uzlikts viens naudas sods.
Tādējādi šādam pārkāpumam esot bijuši vairāki aspekti, no kuriem katrs laika gaitā ir attīstījies atbilstoši saviem parametriem, bet tos visus ir saistījis kopīgs mērķis – nodrošināt
Google
iespējami labāko piekļuvi vispārējai meklēšanai, ko patērētāji veic viedajās mobilajās ierīcēs. Esot bijusi arī vērā ņemama “kumulatīva ietekme” saistībā ar dažādu šī pārkāpuma aspektu apvienojumu. It īpaši strīdīgo ierobežojumu sekas neesot bijušas tās pašas no brīža, kad garantētā – pat ja ne ekskluzīvā – klātbūtne, kas atļauta izplatīšanas līgumos, esot pastiprināta ar ieņēmumu sadalīšanas līgumos piešķirto ekskluzivitāti.
2.

Par pārbaudes tiesā kārtību
Jāatgādina, ka to Komisijas lēmumu, kas attiecas uz LESD 101. un 102. panta piemērošanas procedūrām, pārbaudes tiesā sistēmu veido LESD 263. pantā noteiktā iestāžu tiesību aktu tiesiskuma pārbaude, kas saskaņā ar LESD 261. pantu pēc prasītāja lūguma var tikt papildināta ar Vispārējās tiesas neierobežotas kompetences īstenošanu attiecībā uz šajā jomā Komisijas noteiktajām sankcijām (skat. spriedumu, 2018. gada 26. septembris, Infineon Technologies/Komisija,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
,
47.
punkts un tajā minētā judikatūra).
a)

Visu atbilstošo elementu padziļināta pārbaude
Attiecībā uz LESD 263. pantā paredzēto tiesiskuma pārbaudi jānorāda, ka tās apjoms attiecas uz visiem elementiem Komisijas lēmumos par LESD 101. un 102. panta piemērošanas procedūru, attiecībā uz kuriem Vispārējā tiesa nodrošina gan tiesību, gan faktu ziņā padziļinātu pārbaudi, ņemot vērā prasītājas izvirzītos pamatus un ņemot vērā visus atbilstošos tās izvirzītos elementus kopā (skat. spriedumu, 2018. gada 26. septembris, Infineon Technologies/Komisija,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
,
48.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā, tā kā ar lēmumu ir uzlikts naudas sods un kavējuma nauda par konkurences tiesību pārkāpumu, Savienības Tiesai it īpaši ir jāpārbauda ne vien Komisijas izvirzīto pierādījumu saturiskā pareizība, ticamība un konsekvence, bet arī tas, vai šī informācija aptver visu to atbilstošo informāciju, kāda ir jāņem vērā, lai novērtētu, vai pastāv pārkāpumu veidojošie fakti un vai tie ļauj pamatot to, kā Komisija tos ir interpretējusi apstrīdētajā lēmumā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 8. decembris, Chalkor/Komisija,
C‑386/10 P
,
EU:C:2011:815
,
54.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Proti, atšķirībā, piemēram, no prognozes analīzes, kas vajadzīga ierosinātas koncentrācijas pārbaudei, kurā ir jāparedz notikumi, kas vairāk vai mazāk ticami varētu izcelties nākotnē, ja netiek pieņemts lēmums, ar ko aizliedz vai precizē plānotas koncentrācijas nosacījumus, Komisijai, piemērojot sodu par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, visbiežāk ir jāpārbauda pagātnes notikumi, par kuriem parasti ir pieejami daudzi pierādījumi, ļaujot izprast tās cēloņus un novērtēt tās ietekmi uz efektīvu konkurenci (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2005. gada 15. februāris, Komisija/Tetra Laval,
C‑12/03 P
,
EU:C:2005:87
,
42.
punkts).
Šādā situācijā Komisijai ir jāpierāda ne tikai aizliegtās vienošanās pastāvēšana, bet arī tās ilgums. It īpaši Komisijai ir pienākums pierādīt tās konstatēto pārkāpumu un sniegt atbilstošus pierādījumus, lai no tiesību viedokļa pietiekami pierādītu pārkāpumu veidojošo apstākļu esamību (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 5. oktobris, Romana Tabacchi/Komisija,
T‑11/06
,
EU:T:2011:560
,
129.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2015. gada 15. jūlijs, Trafilerie Meridionali/Komisija,
T‑422/10
,
EU:T:2015:512
,
88.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā tiesas šaubas ir jāvērš par labu uzņēmumam, kas ir lēmuma, ar kuru konstatēts pārkāpums, adresāts. Tādējādi tiesa nevar secināt, ka Komisija ir juridiski pietiekami pierādījusi attiecīgā pārkāpuma esamību, ja par šo jautājumu tai vēl ir šaubas, it īpaši prasībā par lēmuma, ar kuru ir uzlikts naudas sods, atcelšanu vai grozīšanu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 5. oktobris, Romana Tabacchi/Komisija,
T‑11/06
,
EU:T:2011:560
,
129.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2015. gada 15. jūlijs, Trafilerie Meridionali/Komisija,
T‑422/10
,
EU:T:2015:512
,
88.
punkts un tajā minētā judikatūra).
It īpaši, ja Komisija konkurences noteikumu pārkāpumu konstatē, pamatojoties uz pieņēmumu, ka pierādītos faktus nevar izskaidrot citādi kā ar to, ka pastāv pretkonkurences rīcība, tiesai konkrētais lēmums ir jāatceļ, ja attiecīgais uzņēmums izvirza argumentāciju, kas Komisijas konstatētos faktus izskaidro atšķirīgi un kas tādējādi Komisijas atzīto faktu izskaidrojumu secinājuma izdarīšanai par pārkāpuma esamību ļauj aizstāt ar citu ticamu faktu izskaidrojumu. Proti, šādā gadījumā nevar uzskatīt, ka Komisija ir pierādījusi konkurences tiesību pārkāpuma esamību (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1984. gada 28. marts, Compagnie royale asturienne des mines un Rheinzink/Komisija,
29/83 un 30/83
,
EU:C:1984:130
,
16.
punkts, un 1993. gada 31. marts, Ahlström Osakeyhtiö u.c./Komisija,
C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 un no C‑125/85 līdz C‑129/85
,
EU:C:1993:120
,
126.
un
127.
punkts).
Proti, ja ir šaubas par to, vai ir noticis pārkāpums, ir jāņem vērā nevainīguma prezumpcijas princips, kas ir viena no pamattiesībām, kuras ir aizsargātas Savienības tiesību sistēmā un nostiprinātas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 48. panta 1. punktā. Ņemot vērā attiecīgo pārkāpumu raksturu, kā arī ar tiem saistīto sodu raksturu un smagumu, nevainīguma prezumpcijas princips ir it īpaši piemērojams procesos par konkurences tiesību normu pārkāpumiem, par kuriem uzņēmumiem var uzlikt naudas sodu vai kavējuma naudu. Tādējādi Komisijai ir jāsniedz precīzi un saskanīgi pierādījumi, lai radītu stingru pārliecību, ka apgalvotais pārkāpums ir izdarīts (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 5. oktobris, Romana Tabacchi/Komisija,
T‑11/06
,
EU:T:2011:560
,
129.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2015. gada 15. jūlijs, Trafilerie Meridionali/Komisija,
T‑422/10
,
EU:T:2015:512
,
88.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr, lai gan Komisijai ir jāsniedz precīzi un saskanīgi pierādījumi, lai radītu stingru pārliecību, ka apgalvotais pārkāpums ir izdarīts, jāuzsver – katram tās sniegtajam pierādījumam nav noteikti jāatbilst šiem kritērijiem attiecībā uz katru pārkāpuma elementu. Ir pietiekami, ja netiešu pierādījumu kopums, uz ko minētā iestāde atsaucas, vērtējot visaptveroši, atbilst šai prasībai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 26. janvāris, Komisija/Keramag Keramische Werke u.c.,
C‑613/13 P
,
EU:C:2017:49
,
52.
punkts un tajā minētā judikatūra).
b)

Neierobežota kompetence saistībā ar naudas sodu
Saistībā ar neierobežotu kompetenci, kas Savienības tiesai ir atzīta Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD 101. un 102.] pantā (
OV 2003, L 1, 1. lpp.
), 31. pantā saskaņā ar LESD 261. pantu, tā ļauj tiesai papildus vienkāršai soda likumības pārbaudei ar savu vērtējumu aizstāt Komisijas vērtējumu un līdz ar to atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto naudas sodu vai kavējuma naudu (skat. spriedumu, 2018. gada 26. septembris, Infineon Technologies/Komisija,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
,
193.
punkts un tajā minētā judikatūra).
It īpaši, lai izpildītu prasības par atbilstoši neierobežotajai kompetencei veicamo pārbaudi Pamattiesību hartas 47. panta izpratnē saistībā ar naudas sodu, Savienības tiesai, īstenojot LESD 261. un 263. pantā paredzētās pilnvaras, ir jāpārbauda ikviens juridisks vai faktisks iebildums, kura mērķis ir pierādīt, ka naudas soda apmērs neatbilst pārkāpuma smagumam un ilgumam (skat. spriedumu, 2018. gada 26. septembris, Infineon Technologies/Komisija,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
,
195.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šādā kontekstā it īpaši ir nospriests, ka pārkāpuma smagums ir jānovērtē individuāli un, lai noteiktu naudas sodu apmēru, ir jāņem vērā pārkāpuma ilgums un visi elementi, kas var ietilpt pārkāpuma smaguma vērtējumā, piemēram, tostarp konkrētā uzņēmuma rīcība, tā loma ļaunprātīgo darbību īstenošanā, ieguvumi, kurus tas ir varējis gūt no šīm darbībām, vai arī pret konkurenci vērstu darbību intensitāte (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 26. septembris, Infineon Technologies/Komisija,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
,
196.
un
197.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Tā veikšanai Vispārējai tiesai netiek prasīts piemērot Komisijas pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 14. septembris, Trafilerie Meridionali/Komisija,
C‑519/15 P
,
EU:C:2016:682
,
52.
–
55.
punkts).
Noslēgumā – Savienības tiesa var grozīt apstrīdēto tiesību aktu, atceļot, samazinot vai palielinot piemēroto naudas sodu, pat šo tiesību aktu neatceļot. Šī kompetence tiek īstenota, ņemot vērā visus faktiskos apstākļus. No tā izriet, ka Savienības tiesai, ja tai ir jāizvērtē jautājums par naudas soda apmēru, ir tiesības īstenot savu neierobežoto kompetenci un, īstenojot šo kompetenci, sankciju piemērošanas pilnvaras tiek galīgi pārnestas uz pēdējo minēto (skat. rīkojumu, 2016. gada 7. jūlijs, Westfälische Drahtindustrie un Pampus Industriebeteiligungen/Komisija,
C‑523/15 P
,
EU:C:2016:541
,
32.
–
34.
punkts un tajos minētā judikatūra).
3.

Par pierādījumu iegūšanu un dažādiem šajā ziņā iesniegtiem iebildumiem
Šajā prasībā gan Komisija, gan
Google
apstrīd dažu argumentu un ar tiem saistīto pierādījumu, ko tās vai personas, kas iestājušās lietā, ir iesniegušas, atbilstību vai pat pieņemamību.
Tas attiecas, piemēram, uz noteiktiem kāda no
Google
vadītājiem vai darbiniekiem vai arī ieinteresētā lietas dalībnieka sniegtiem paziņojumiem, noteiktiem paziņojumiem vai noteiktiem ziņojumiem, ko pēc lietas dalībnieka lūguma sniegusi trešā persona, atsaucoties uz savu eksperta statusu, un dokumentiem, kas sniegti, lai pierādītu, ka pastāv fakts, ko var kvalificēt kā zināmu – par ko ir minēts apstrīdētajā lēmumā – un kas ir apstrīdēts Vispārējā tiesā, proti, “
status quo
tendenci”, kura psiholoģijā ir identificēta, lai atspoguļotu neracionālu rīcību, kas izskaidro nepatiku pret izmaiņām. Tas pats attiecas uz apstrīdētajā lēmumā vai šajā prasībā norādītā apgalvojuma atbalstam vai atspēkošanai sniegtiem dokumentiem, kas sagatavoti, izmantojot uzņēmuma paša iekšējos datus.
Šajā ziņā, pirmkārt, jāatgādina, ka Komisijas lēmuma par LESD 101. un 102. panta piemērošanas procedūru likumības pārbaude notiek, ņemot vērā visu prasītāja iesniegto informāciju neatkarīgi no tā, vai tā attiecas uz laiku pirms vai pēc apstrīdētā lēmuma, vai tā jau ir tikusi iesniegta iepriekš administratīvajā procedūrā vai pirmoreiz tiesvedībā lietā, ko izskata Vispārējā tiesa, ja šai informācijai ir nozīme (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 21. janvāris, Galp Energía España u.c./Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
72.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tāpat arī Vispārējai tiesai atbilstoši savai neierobežotajai kompetencei ir jāizvērtē, vai dienā, kad tā pieņem savu nolēmumu, prasītājam ir uzlikts atbilstošs naudas sods (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 11. jūlijs, Esso u.c./Komisija,
T‑540/08
,
EU:T:2014:630
,
133.
punkts un tajā minētā judikatūra). Šādā kontekstā Vispārējai tiesai ir tiesības ņemt vērā visus lietas faktiskos apstākļus, ko tā uzskata par nozīmīgiem, neatkarīgi no tā, vai tie ir agrāki vai vēlāki par pieņemto lēmumu (rīkojums, 2016. gada 7. jūlijs, Westfälische Drahtindustrie un Pampus Industriebeteiligungen/Komisija,
C‑523/15 P
,
EU:C:2016:541
,
43.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā no šiem principiem izriet, ka argumentus un ar tiem saistītos pierādījumus, ko prasītājas pirmo reizi ir iesniegušas Vispārējā tiesā, ja tiem ir nozīme tās vērtējumā, nevar noraidīt, aizbildinoties ar to, ka tie iepriekš nav izklāstīti Komisijai administratīvajā procesā.
Otrkārt, jānorāda arī, ka Savienības tiesībās primārais ir pierādījumu brīvas izvērtēšanas princips, no kā izriet, pirmām kārtām, ka tad, ja pierādījumu elements ir iegūts likumīgi, tā pieļaujamību nevar apstrīdēt Vispārējā tiesā un, otrām kārtām, ka vienīgais atbilstošais kritērijs likumīgi iesniegto pierādījumu vērtības novērtēšanai ir to ticamība (skat. spriedumu, 2018. gada 26. septembris, Infineon Technologies/Komisija,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
,
65.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Piemērojot šo principu, šajā lietā ir redzams, ka Vispārējai tiesai nav iemesla uzskatīt, ka dažādie lietas dalībnieku iesniegtie pierādījumi nav iegūti likumīgi vai nav pietiekami ticami, lai tos varētu ņemt vērā tās vērtējumā.
Šajā ziņā attiecībā uz dažādu pierādījumu, kuri ir apstrīdēti, pierādījuma vērtību var atzīmēt turpmāk minēto.
Vispirms attiecībā uz kāda no
Google
vadītājiem vai darbiniekiem vai arī ieinteresētā lietas dalībnieka sniegtiem paziņojumiem ir jānorāda – lai gan nevar uzskatīt, ka tiem nav nekādas pierādījuma vērtības, tomēr fakts joprojām ir tāds, ka šādu paziņojumu mērķis ir vai nu mīkstināt, vai arī pamatot tiesvedībā iesaistītā attiecīgā uzņēmuma atbildību, lai to aizstāvētu vai apsūdzētu, atkarībā no lietas dalībnieka, kas paziņojumu sniedz, paša interesēm. Tādēļ, lai gan šiem paziņojumiem ir pierādījuma spēks, tas ir jāskata kontekstā ar dažādu dokumentu, piemēram, e‑pasta vēstuļu vai citu iekšējo dokumentu, kas tieši attiecas uz laikposmu un attiecīgajiem faktiem, pierādījuma vērtību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 8. jūlijs, Lafarge/Komisija,
T‑54/03
, nav publicēts,
EU:T:2008:255
,
379.
punkts).
Tāpat arī attiecībā uz paziņojumiem vai ziņojumiem, ko pēc lietas dalībnieka lūguma tā apgalvojumu pamatojumam ir sniegusi trešā persona, atsaucoties uz savu eksperta statusu, jānorāda, ka šādu dokumentu pierādījuma vērtība ir vērtējama vairākos aspektos. Pirmām kārtām, to autoram ir jānodrošina savas kvalifikācijas un pieredzes izklāsts un jāpaskaidro, kādā veidā šai kvalifikācijai un pieredzei ir nozīme atzinuma sniegšanā par pārbaudīto jautājumu. Otrām kārtām, šajā atzinumā ir jāatspoguļo iemesli, kādēļ tas ir vērā ņemams gan attiecībā uz izmantotās metodoloģijas ticamību, gan uz to, kāda nozīme ir uz šo jautājumu sniegtajai atbildei šīs lietas vajadzībām. Vispārējā tiesa šajā lietā ir pārbaudījusi šos dokumentus, ņemot vērā šos principus un lietas dalībnieku šajā ziņā paustos apsvērumus.
Visbeidzot attiecībā uz dokumentiem, kas iesniegti, lai pierādītu, ka pastāv fakts, ko var kvalificēt kā zināmu – par ko ir norādīts apstrīdētajā lēmumā –, no judikatūras izriet, ka tie ir uzskatāmi par pieņemamiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 5. februāris, Hickies/EUIPO (Apavu auklas forma),
T‑573/18
,
EU:T:2020:32
,
18.
punkts). Šādi dokumenti būtībā tikai pierāda, ka pastāv vienots viedoklis par jēdziena “
status quo
tendence”, uz kuru daži uzņēmumi ir atsaukušies un kuru Komisija ir pārņēmusi apstrīdētajā lēmumā, ierasto izpratni.
Treškārt, jākonstatē, ka, lai gan saskaņā ar Reglamenta 85. pantu pierādījumus un piedāvātos pierādījumus principā iesniedz pirmajā procesuālo rakstu apmaiņā, galvenie lietas dalībnieki savas argumentācijas atbalstam var tos sniegt arī replikas rakstā un atbildes rakstā uz repliku vai pat izņēmuma kārtā – pirms tiesvedības mutvārdu daļas pabeigšanas, ja šie lietas dalībnieki var pamatot kavēšanos pierādījumu iesniegšanā. Tomēr no judikatūras izriet, ka uz pierādījumu atspēkojumiem un pierādījumu papildinājumiem, kas iesniegti, atbildot uz iebildumu rakstā ietvertajiem pierādījumu atspēkojumiem, neattiecas minētajā normā paredzētais noteikums par noilguma termiņu. Būtībā šis noteikums attiecas uz jaunu pierādījumu iesniegšanu, un tas ir interpretējams, ņemot vērā minētā reglamenta 92. panta 7. punktu, kurā ir nepārprotami paredzēts, ka iespējams iesniegt pierādījumu atspēkojumus un papildināt iepriekš iesniegtos pierādījumus (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1998. gada 17. decembris, Baustahlgewebe/Komisija,
C‑185/95 P
,
EU:C:1998:608
,
71.
un
72.
punkts, un 2006. gada 5. decembris, Westfalen Gassen Nederland/Komisija,
T‑303/02
,
EU:T:2006:374
,
189.
punkts).
Šajā lietā, pārbaudot lietas dalībnieku izvirzītos dažādos apstrīdējumus par galveno lietas dalībnieku vai personu, kas iestājušās lietā, iesniegtu konkrētu argumentu un ar tiem saistīto pierādījumu atbilstību vai pat pieņemamību, ir redzams, ka tos visus var noraidīt, pamatojot, ka šie argumenti un pierādījumi ir saistīti ar sacīkstes principa īstenošanu, jo ieinteresētie lietas dalībnieki tos ir iesnieguši, lai atbildētu uz pretēju argumentu vai pierādījumu, kas nupat ir paziņots Vispārējai tiesai.
Raugoties no šāda viedokļa, Vispārējā tiesa uzskata, ka gan pierādījumus, kas pirmo reizi ir iesniegti prasībā, gan atsaukšanos uz faktiem vai pierādījumu iesniegšanu, lai atspēkotu cita lietas dalībnieka tiesvedības laikā izvirzītos argumentus, kad tas ir nepieciešams, ņemot vērā iekšējo informāciju, vai lai apliecinātu zināmu faktu, nevar atzīt par nepieņemamiem un ka to atbilstību varēs novērtēt pēc tam, pārbaudot dažādus pret apstrīdēto lēmumu izvirzītos pamatus.
Dažādie pamati, ko
Google
izvirzījusi prasības atbalstam, kā arī visi lietas dalībnieku iesniegtie pierādījumi ir jāpārbauda, ņemot vērā šos apsvērumus.
B.

Par pirmo pamatu, kas attiecas uz kļūdaini novērtētu konkrētā tirgus definēšanu un dominējošā stāvokļa pastāvēšanu
Ar pirmo prasības pamatu, kas sadalīts trijās daļās,
Google
Komisijai pārmet, ka tā ir pieļāvusi vairākas kļūdas vērtējumā, definēdama konkrētos tirgus un pēc tam novērtēdama tās dominējošo stāvokli dažos no šiem tirgiem.
1.

Konteksta elementi
Iesākumā, lai aplūkotu “ekosistēmu” konkurences jēdzienu, ko šajā prasības pamatā izvirza
Google
, pirmkārt, jāatgādina, kas ir galvenais izaicinājums, nosakot konkrēto tirgu dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas jomā, un, otrkārt, jāpārbauda izskatāmās lietas īpatnības.
a)

Konkrētā tirgus, dominējošā stāvokļa un konkurences spiediena jēdzieni – it īpaši “ekosistēmas” gadījumā
Jāatgādina, ka, piemērojot LESD 102. pantu, konkrēto tirgu nosaka ar mērķi noteikt robežas, kurās ir jānovērtē, vai attiecīgais uzņēmums spēj lielā mērā darboties neatkarīgi no saviem konkurentiem, klientiem un patērētājiem (skat. spriedumu, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
127.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Konkrētā tirgus noteikšana tātad principā ir priekšnoteikums attiecīgā uzņēmuma dominējošā stāvokļa iespējamas pastāvēšanas novērtēšanai. Šis uzdevums paredz noteikt, pirmām kārtām, produktus vai pakalpojumus, kas ietilpst konkrētajā tirgū (turpmāk tekstā – “produktu tirgus”), un tad, otrām kārtām, šā tirgus ģeogrāfisko dimensiju (skat. spriedumu, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
127.
un
128.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Produktu tirgus gadījumā konkrētā tirgus jēdziens nozīmē, ka starp produktiem vai pakalpojumiem, kuri tajā ietilpst, var pastāvēt efektīva konkurence, kas nozīmē pietiekamu savstarpējas aizstājamības vai aizvietojamības pakāpi starp šiem produktiem un pakalpojumiem. Savstarpējo aizstājamību vai aizvietojamību izvērtē ne tikai no attiecīgo preču un pakalpojumu objektīvo īpašību aspekta. Jāņem vērā arī konkurences apstākļi un piedāvājuma un pieprasījuma struktūra šajā tirgū (skat. spriedumu, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
129.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Konkrētais tirgus tā ģeogrāfiskajā dimensijā atbilst teritorijai, kurā konkurences apstākļi ir līdzīgi un veido pietiekami viendabīgu veselumu, lai to uztvertu kopumā un lai ļautu novērtēt attiecīgā uzņēmuma ekonomisko ietekmi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1978. gada 14. februāris, United Brands un United Brands Continentaal/Komisija,
27/76
,
EU:C:1978:22
,
11.
,
44.
,
52.
un
53.
punkts).
Atbilstoši šiem principiem LESD 102. pantā noteiktais dominējošais stāvoklis attiecas uz tādu uzņēmumam piederošas ekonomiskas varas situāciju, kas tam piešķir varu likt šķēršļus efektīvas konkurences saglabāšanai attiecīgajā tirgū, dodot tam iespēju lielā mērā darboties neatkarīgi no saviem konkurentiem, to klientiem un, visbeidzot, patērētājiem (spriedums, 1978. gada 14. februāris, United Brands un United Brands Continentaal/Komisija,
27/76
,
EU:C:1978:22
,
65.
punkts).
Šajā ziņā jāuzsver, ka konkrētais tirgus un attiecīgā uzņēmuma ieņemtais dominējošais stāvoklis šajā tirgū ir noteikts, ne tikai lai identificētu konkrētajam tirgum raksturīgā iekšējā konkurences spiediena realitāti un apjomu, bet arī lai pārbaudītu, vai nepastāv no produktiem, pakalpojumiem vai teritorijām, kas nav pārbaudāmā konkrētā tirgus daļa, nākošs ārējs konkurences spiediens.
Vispārīgi Komisijai, lai noteiktu, vai attiecīgais uzņēmums spēj lielā mērā darboties neatkarīgi no efektīvas konkurences radīta spiediena, ir jāidentificē un jādefinē robežas, kurās uzņēmumi konkurē.
Kā Tiesa jau ir norādījusi, produktu vai pakalpojumu savstarpējai aizstājamībai un aizvietojamībai, protams, ir dinamisks raksturs, jo jauns produktu piedāvājums var izmainīt to produktu vai pakalpojumu koncepciju, kuri tiek uzskatīti par savstarpēji aizstājamiem ar produktu vai pakalpojumu, kas jau ir tirgū, vai par tādiem, ar ko šo produktu vai pakalpojumu var aizvietot, un šādā veidā pamatot jaunu konkrētā tirgus parametru noteikšanu (spriedums, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
130.
punkts).
Šāds vērtējums tomēr nozīmē, ka pastāv pietiekama savstarpējas aizstājamības pakāpe starp produktiem un pakalpojumiem konkrētajā tirgū ar tiem, kuri paredzēti, lai apmierinātu pieprasījumu šajā tirgū. Tā tas ir gadījumā, ja alternatīvā piedāvājuma autors ir spējīgs īsā termiņā apmierināt pieprasījumu ar pietiekamu spēku, lai veidotu būtisku pretspēku attiecīgā uzņēmuma ietekmei konkrētajā tirgū (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
132.
un
133.
punkts).
Lai gan noteiktos apstākļos var būt lietderīgi pārbaudīt ārējo spiedienu, ko varētu radīt alternatīvs piedāvājums, ir jāņem vērā arī konkrētu situāciju īpatnības, it īpaši gadījumos, kad vairāki tirgi savstarpēji pārklājas.
Proti, lai gan iepriekš izklāstītie principi joprojām ir spēkā, lai definētu skaidru un pārredzamu konkrētā tirgus un dominējošā stāvokļa jēdzienu analīzes ietvaru, to īstenošana dažkārt prasa detalizētāku pārbaudi, pārsniedzot tikai šo iedalījumu tirgos, lai labāk novērtētu šajos tirgos valdošo konkurences spiedienu un attiecīgā uzņēmuma ekonomiskās varas situāciju.
Tas it īpaši attiecas uz digitālās ekonomikas tirgiem – kā šajā lietā –, kuros tradicionālie parametri, piemēram, produktu vai pakalpojumu cena vai attiecīgā uzņēmuma tirgus daļa, var būt mazāk nozīmīgi nekā klasiskajos tirgos salīdzinājumā ar citiem mainīgajiem lielumiem, piemēram, inovācijām, piekļuvi datiem, daudzpusīgumu, lietotāju uzvedību vai tīkla efektu.
Tādējādi digitālas “ekosistēmas” gadījumā, kura vienā platformā apvieno vairākas piegādātāju, klientu un patērētāju kategorijas un liek tām mijiedarboties, produkti vai pakalpojumi, kas pieder pie šo ekosistēmu veidojošiem konkrētiem tirgiem, var pārklāties vai būt savstarpēji saistīti, ņemot vērā to horizontālo vai vertikālo papildinātību. Šiem konkrētajiem tirgiem, tos skatot kopumā, var būt arī globāla dimensija, ņemot vērā sistēmu, kas apvieno to sastāvdaļas, un iespējamo konkurences spiedienu, kas izpaužas šajā sistēmā vai no citām sistēmām.
Tādēļ, lai noteiktu attiecīgā uzņēmuma ekonomiskā spēka stāvokļa novērtēšanai nozīmīgos konkurences apstākļus, iespējams, jāveic pārbaude vairākos līmeņos vai vairākos virzienos – lai konstatētu dažādu konkurences spiedienu, kas var ietekmēt šo uzņēmumu, realitāti un apjomu.
Noslēgumā – šajā pamatā, ņemot vērā lietas dalībnieku argumentus un apstrīdētajā lēmumā izklāstīto argumentāciju, ir jāpārbauda, vai
Google
, īstenojot varu, ko Komisija tai ir piedēvējusi konkrētajos tirgos, tiešām varēja efektīvi lielā mērā darboties neatkarīgi no dažādiem faktoriem, kas var ierobežot tās rīcību.
Proti,
Google
uzskata – kā tā pēc būtības to apgalvoja administratīvajā procesā un kā tā atkārtoti to apgalvo šajā prasības pamatā –, ka Komisijai bija jāņem vērā tās apgalvojumi par to, ka
Apple
ekosistēmas radītā konkurences spiediena dēļ
Google
nebija tādas varas, lai liktu šķēršļus efektīvas konkurences uzturēšanai ar
Android
ekosistēmu saistītajos konkrētajos tirgos.
b)

Atsevišķi, bet savstarpēji saistīti tirgi
Vispirms šajā lietā jāatzīmē, ka Komisija ir identificējusi četru veidu konkrētos tirgus (apstrīdētā lēmuma 217. un 402. apsvērums): pirmkārt, operētājsistēmu licencēšanas – viedo mobilo ierīču operētājsistēmu licencēšanas izpratnē – pasaules mēroga tirgus (ārpus Ķīnas) (skat. šī sprieduma 3. punktu; turpmāk tekstā – “operētājsistēmu licencēšanas tirgus”); otrkārt,
Android
lietojumprogrammu veikalu pasaules mēroga tirgus (ārpus Ķīnas); treškārt, dažādi vispārējo meklēšanas pakalpojumu valstu tirgi EEZ; un, ceturtkārt, operētājsistēmai nespecifisku mobilo ierīču interneta pārlūkprogrammu (turpmāk tekstā – “mobilā interneta pārlūkprogrammas”) pasaules mēroga tirgus.
Pēc tam – Komisija uzskatīja, ka
Google
ieņem dominējošo stāvokli pirmajos trijos tirgos (apstrīdētā lēmuma 439. apsvērums), proti, ka tā spēj šajos tirgos lielā mērā darboties neatkarīgi no saviem konkurentiem, klientiem un patērētājiem.
Šajā analīzē Komisija it īpaši ņēma vērā
Apple
radīto konkurences spiedienu uz
Google
, to kvalificējot kā “netiešu spiedienu”, jo tas tika radīts lietotāju un lietojumprogrammu izstrādātāju līmenī (apstrīdētā lēmuma 242. apsvērums), un atzīstot par “nepietiekamu”, lai liktu apšaubīt
Google
dominējošo stāvokli konkrētajos tirgos (apstrīdētā lēmuma 243., 322., 479.–559. un 652.–672. apsvērums). Atbilstoši apstrīdētajam lēmumam
Apple
un
iOS
ekosistēma nespēja radīt pietiekamu konkurences spiedienu uz
Google
un
Android
ekosistēmu.
Šajā ziņā, pirmām kārtām, jāatzīmē, ka – lietderības apsvērumu dēļ un neskarot savu nostāju šajā jautājumā –
Google
prasības pieteikumā norāda, ka ir izvēlējusies neapstrīdēt apstrīdētajā lēmumā konstatēto par tās dominējošo stāvokli dažādos vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos.
Tā kā šajā ziņā nebija izvirzīti nekādi argumenti, izņemot
Google
pēc tam pausto pakārtoto apsvērumu par Komisijas pārbaudītajiem konkurences apstākļiem saistībā ar vispārējās meklēšanas pakalpojumu tirgu Čehijas Republikā, kur netiek apstrīdēts, ka
Google
tirgus daļa nav tik liela kā citās EEZ valstīs, Vispārējai tiesai nav pamata apšaubīt Komisijas konstatējumus par šiem valstu tirgiem apstrīdētā lēmuma 674.–727. apsvērumā.
Šīs lietas vajadzībām tātad jāatzīst, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pienācīgi pierādījusi, ka, tā kā
Google
spēja lielā mērā darboties neatkarīgi no saviem konkurentiem, klientiem un patērētājiem, tā bija dominējošā stāvoklī dažādos vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos EEZ (skat. apstrīdētā lēmuma 674. un 675. apsvērumu un argumentāciju, kas pamato šo secinājumu).
Otrām kārtām, jāuzsver, ka, lai gan konkrētie tirgi apstrīdētajā lēmumā ir norādīti atsevišķi, tos tomēr nevar mākslīgi nodalīt, jo katrā no tiem bija pārstāvēti papildinošie aspekti, uz kuriem Komisija pienācīgi ir atsaukusies.
Tas attiecas uz operētājsistēmu licencēšanas tirgu un
Android
lietojumprogrammu veikalu tirgu. Proti, interese par
Android
lietojumprogrammu veikalā pieejamām lietojumprogrammām bija tikai tāpēc, ka tās darbojās licencētā
Android
operētājsistēmā. Turpretī, lai padarītu pievilcīgāku licencētu operētājsistēmu, tā bija atkarīga no to lietojumprogrammu, kuras var darboties šajā operētājsistēmā, skaita, dažādības un kvalitātes (apstrīdētā lēmuma 84.–88. un 271. apsvērums).
Tāpat arī vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgus nevarēja nodalīt no operētājsistēmu licencēšanas,
Android
lietojumprogrammu veikalu, kā arī operētājsistēmai nespecifisku mobilo ierīču interneta pārlūkprogrammu tirgiem. Šajos triju veidu konkrētajos tirgos ietvertie produkti un pakalpojumi visi kopā veidoja ieejas durvis uz vispārējās meklēšanas pakalpojumiem (skat., piemēram, apstrīdētā lēmuma 1341. apsvērumu).
Ar pirmo pamatu saistītie argumenti jāpārbauda faktisko apstākļu kontekstā, kad pastāv atsevišķi, bet sasvstarpēji saistīti tirgi un tiek ieviesta pasaules mēroga stratēģija, pēc Komisijas domām – ar mērķi galvenokārt nodrošināt
Google
dominējošo stāvokli vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos.
2.

Par pirmo daļu attiecībā uz dominēšanu viedo mobilo ierīču operētājsistēmu licencēšanā
Operētājsistēmu licencēšanas tirgus definēšanai Komisija uzskatīja, ka no šī tirgus ir jāizslēdz datoru operētājsistēmas, mobilo ierīču ar ierobežotu funkcionalitāti operētājsistēmas un operētājsistēmas bez licences – viedo mobilo ierīču, kas netiek piedāvātas ar licenci, tostarp
Apple
iOS
operētājsistēmas, izpratnē. Turpretī Komisija norādīja, ka šajā tirgū ir ietvertas visas licencējamās operētājsistēmas un nav atšķirības, vai šīs operētājsistēmas darbojas viedtālruņos vai planšetdatoros (apstrīdētā lēmuma 218.–267. apsvērums).
Turpinājumā Komisija atzina, ka
Google
ar savām
Google
Android
ierīcēm ieņem dominējošo stāvokli operētājsistēmu licencēšanas tirgū. Lai nonāktu pie šī secinājuma, Komisija balstījās uz
Google
tirgus daļu un tās izmaiņām laika gaitā, pārbaudi par šķēršļiem iekļūšanai tirgū un paplašināšanās šķēršļiem, līdzsvarojošas pircēja varas neesamību, kā arī uz nepietiekamu konkurences spiedienu no operētājsistēmām bez licences, it īpaši no
Apple iOS
operētājsistēmas (apstrīdētā lēmuma 440.–589. apsvērums).
Pirmā pamata pirmajā daļā
Google
norāda, ka Komisija ir kļūdaini novērtējusi tās stāvokli šajā tirgū, kļūdaini neņemdama vērā, pirmkārt, operētājsistēmu bez licences, it īpaši
Apple
iOS
operētājsistēmas, radīto konkurenci un, otrkārt,
Android
pirmkoda licences radīto konkurenci.
a)

Par pirmās daļas pieņemamību
Komisija norāda, ka pirmā daļa, ciktāl tās mērķis ir apstrīdēt operētājsistēmu licencēšanas tirgus definīciju, ir jāatzīst par nepieņemamu. Proti,
Google
apstrīdot tikai konstatējumu par tās dominējošo stāvokli šajā tirgū.
Šajā ziņā, lai gan
Google
savus argumentus koncentrēti vērš uz apgalvoto tās dominējošo stāvokli operētājsistēmu licencēšanas tirgū un šādā nozīmē arī izsaka pirmo daļu, tomēr šajos argumentos tā Komisijai pārmet šī tirgus definēšanu, ievērojot aparatūras ražotājus, nevis lietotājus vai lietojumprogrammu izstrādātājus, kas ņemtu vērā
Apple
radīto konkurences spiedienu.
Šie argumenti ir saprotami, ievērojot argumentāciju, kuras rezultātā Komisija konkrētajā tirgū neiekļāva operētājsistēmas bez licences, kurā it īpaši ir ņemts vērā, ka
Apple
īstenotā konkurence bija netieša un nepietiekama, un nebija piemērojami risinājumi, kas izklāstīti 2002. gada 22. oktobra spriedumā Schneider Electric/Komisija (
T‑310/01
,
EU:T:2002:254
), uz kuru atsaucas
Google
(skat. apstrīdētā lēmuma 7.3.5. punktu par tirgus definēšanu un 241.–245. apsvērumu). Turklāt operētājsistēmu licencēšanas tirgus definēšanas posmā Komisija pati ir atsaukusies uz argumentāciju, kas izmantota, lai novērtētu
Google
dominējošo stāvokli šajā tirgū, kurā tiek ņemts vērā arī konkurences spiediens, ko
Apple
var radīt, it īpaši, ievērojot lietotājus vai lietojumprogrammu izstrādātājus (skat. apstrīdētā lēmuma 243. un 267. apsvērumu, kuros ir atsauce uz 9.3.4. punktu par dominējošā stāvokļa novērtējumu).
Līdz ar to, tā kā
Google
apstrīd gan argumentāciju, kas izmantota, lai noteiktu operētājsistēmu licencēšanas tirgu, gan to, kas izmantota, lai novērtētu tās dominējošo stāvokli šajā tirgū, pirmā pamata pieņemamība nav jāierobežo ar apstrīdētās argumentācijas otro daļu.
Tādējādi jānospriež, ka
Google
argumenti pirmā pamata pirmajā daļā ar mērķi apstrīdēt operētājsistēmu licencēšanas tirgus definēšanu ir pieņemami.
b)

Par pirmās daļas pamatotību
Pirmā pamata pirmās daļas atbalstam
Google
izvirza divus iebildumus, no kuriem pirmais attiecas uz operētājsistēmu bez licences, it īpaši
Apple
iOS
, radītā konkurences spiediena kļūdainu novērtējumu un otrais – uz
Android
pirmkoda licences atvērtā rakstura radītā konkurences spiediena kļūdainu novērtējumu.
1)

Par operētājsistēmu bez licences radīto konkurences spiedienu
Apstrīdētajā lēmumā Komisija ir atzinusi, pirmkārt, ka operētājsistēmas bez licences nepieder pie tā paša tirgus, pie kura pieder licencējamas operētājsistēmas (skat. apstrīdētā lēmuma 238.–267. apsvērumu), un, otrkārt, ka
Google
dominējošo stāvokli licencējamo operētājsistēmu tirgū nav ietekmējis konkurences spiediens, ko šajā tirgū radīja
Apple
un
BlackBerry
operētājsistēmas bez licences (skat. apstrīdētā lēmuma 479.–589. apsvērumu). Tādējādi, lai gan šajos divos apstrīdētā lēmuma posmos izvirzītie jautājumi konkrētā tirgus definēšanu un
Google
tajā ieņemto stāvokli aplūko atsevišķi, tie ir būtiski saistīti.
Šajā ziņā jāatzīmē – lai noteiktu operētājsistēmu licencēšanas tirgu, Komisija ir ņēmusi vērā faktu, ko
Google
neapstrīd, ka aparatūras ražotājiem nebija pieejamas operētājsistēmas bez licences, it īpaši
Apple
iOS
(apstrīdētā lēmuma 239. apsvērums). Līdz ar to operētājsistēmu bez licences iespējamo lomu var pārbaudīt, kā to
Google
turklāt ir apgalvojusi, tikai lietotāju un lietojumprogrammu izstrādātāju līmenī (apstrīdētā lēmuma 241. apsvēruma 2. punkts un 243. apsvērums). Tomēr Komisija uzskatīja, ka ar šo netiešo konkurenci nepietiek, lai neitralizētu
Google
tirgus varu (apstrīdētā lēmuma 243. apsvērums ar atsauci uz tā 9.3.4. punktu).
Lai nonāktu pie šāda secinājuma, Komisija tostarp apsvēra pieņēmumu par
Android
kvalitātes nelielu, bet būtisku un pastāvīgu pasliktināšanos (
Small but Significant and Non Transitory Decrease in Quality
, turpmāk tekstā – “kvalitātes pasliktināšanās” vai “
SSNDQ
tests”). Šajā testā tā pārbaudīja lietotāju un lietojumprogrammu izstrādātāju reakciju uz
Android
kvalitātes pasliktināšanos. Citiem vārdiem, Komisija pārbaudīja, vai
Google
var atturēties no
Android
attīstīšanas un finansēšanas, lietotājiem un lietojumprogrammu izstrādātājiem neizvēloties alternatīvu piedāvājumu.
Pirmajā daļā
Google
pārmet Komisijai, ka tā nav ievērojusi
Apple
radīto konkurenci saistībā ar lietotājiem un lietojumprogrammu izstrādātājiem gan operētājsistēmu licencēšanas tirgus noteikšanā, gan novērtējot
Google
varu šajā tirgū. Pirmkārt, Komisija esot nepareizi noraidījusi
Apple
radītā konkurences spiediena pierādījumus. Otrkārt, tā neesot ņēmusi vērā 2002. gada 22. oktobra spriedumā Schneider Electric/Komisija (
T‑310/01
,
EU:T:2002:254
) noteiktos principus, kuri attiecas uz vertikāli integrētu uzņēmumu konkurenci. Treškārt, ar
SSNDQ
testu, kas joprojām esot neprecīzs instruments, Komisija esot par zemu novērtējusi
Android
kvalitātes pasliktināšanās ietekmi, kļūdaini novērtējot lietotāju jutīgumu pret operētājsistēmas kvalitāti,
Apple
tarifu politikas nozīmīgumu, izmaksas pāriešanai uz citu operētājsistēmu, lietotāju uzticību savām operētājsistēmām, kā arī lietojumprogrammu izstrādātāju uzvedību.
i)

Par “Apple” radītā konkurences spiediena pierādījumiem
–
Lietas dalībnieku argumenti
Google
, tāpat kā personas, kas iestājušās lietā tās atbalstam, apgalvo, ka Komisija ir nepareizi noraidījusi vairākus
Apple
radītā konkurences spiediena pierādījumus. Tas attiecoties, pirmkārt, uz ievērojamām
Google
veiktām investīcijām
Android
operētājsistēmas attīstībai; otrkārt, uz
Android
operētājsistēmas un
Apple
iOS
īstenoto inovāciju regularitāti; un, treškārt, uz apstrīdētā lēmuma 250.–252. apsvērumā minētajiem dokumentiem, kuros esot atspoguļota
Apple
radītā konkurence.
Komisija no sākuma uzsver, ka tā ir pienācīgi ņēmusi vērā, ka konkurences spiediens no
Apple
un
BlackBerry
operētājsistēmām bez licences nav pietiekams. Šajā ziņā, pirmkārt,
Google
veikto ieguldījumu
Android
attīstībai motivācijas pamatā esot tās finansiālās intereses; otrkārt,
Google
apgalvotā inovāciju norise netiekot parādīta, it īpaši, ņemot vērā, ka lietotāji izvēlas nevis operētājsistēmu, bet drīzāk ierīci; un, treškārt,
Google
minēto dokumentu esot maz, un tie esot nepietiekami, lai pierādītu, ka pastāv pietiekams
Apple
radīts konkurences spiediens.
–
Vispārējās tiesas vērtējums
Lai apgalvotu, ka novērtējums par
Apple
radīto konkurences spiedienu operētājsistēmu licencēšanas tirgū un par
Google
dominējošo stāvokli šajā tirgū ir kļūdains,
Google
pamatojas uz dažādiem elementiem, kurus var apkopot šādi:
–
kādas
Google
amatpersonas paziņojumi; šī amatpersona apgalvo, ka
Google
ir veikusi investīcijas
Android
, reaģējot uz
Apple
radīto konkurences spiedienu;
–
dažas atbildes uz Komisijas lūgumiem sniegt informāciju, kuras ir ietvertas prasības pieteikuma pielikumā un kurās ir fiksētas
Apple
un
Google
savstarpējās konkurences attiecības;
–
divi
Google
iekšējie dokumenti, proti, 2012. gada 16. maija e‑pasta vēstule, kā arī 2011. gada oktobra iekšēja prezentācija, uz kurām atsauce ir apstrīdētā lēmuma 252. apsvērumā un no kurām izriet, ka pret
Google
ir vērsti konkurentu, tostarp
Apple
, uzbrukumi un ka
Google
mērķis ir konkurēt ar šo vertikāli integrēto uzņēmumu.
Šajā ziņā vispirms jāatgādina, ka
Google
neapstrīd, ka
Apple
radītais konkurences spiediens nepastāvēja saistībā ar aparatūras ražotājiem, uz ko ir norādījusi Komisija (skat. apstrīdētā lēmuma 239., 249. un 252. apsvērumu). Uz
Apple
radīto konkurenci
Google
atsaucas tikai saistībā ar lietotājiem un lietojumprogrammu izstrādātājiem; to Komisija pārbaudīja un atzina, ka šis konkurences spiediens ir ne vien netiešs, bet arī nepietiekams (skat. apstrīdētā lēmuma 242. un 243. apsvērumu un atsauci uz 9.3.4. punktu, 249. un 267. apsvērumu).
Turpinājumā jākonstatē, ka no dažādajiem pierādījumiem, uz kuriem atsaucas
Google
, neizriet, ka
Apple
rada tādu konkurences spiedienu, kas liegtu
Google
lielā mērā darboties neatkarīgi no saviem konkurentiem, klientiem un patērētājiem. Proti, vienas
Google
amatpersonas paziņojumi, kā arī dažādu uzņēmumu atbildes uz Komisijas lūgumiem sniegt informāciju neļauj pierādīt, ka
Apple
radītā netiešā konkurence saistībā ar lietotājiem un lietojumprogrammu izstrādātājiem ir bijusi pietiekami spēcīga, lai neitralizētu
Google
tirgus spēju operētājsistēmu licencēšanas tirgū. Šie dokumenti tikai norāda, ka
Google
un citi uzņēmumi uztver
Apple
kā konkurentu. No tiem neizriet secinājums, ka
Google
lielā mērā skar
Apple
radītā konkurence šajā konkrētajā tirgū. Tas pats jākonstatē attiecībā uz abiem
Google
iekšējiem dokumentiem, uz kuriem Komisija atsaucas apstrīdētā lēmuma 252. apsvērumā un kuri tikai apliecina, ka
Google
un
Apple
ir savstarpējas konkurences attiecības, taču neļauj novērtēt šo attiecību nozīmīgumu vai konstatēt to būtisko raksturu, ņemot vērā
Google
tirgus varu operētājsistēmu licencēšanas tirgū.
It īpaši ar
Google
apgalvojumiem, ka tās ieguldījumu apjoms
Android
, kā arī
Android
un
iOS
inovāciju paralēlais raksturs liecina par spēcīgu konkurenci ar
Apple
, nepietiek, lai atspēkotu apstrīdētajā lēmumā izklāstīto Komisijas argumentāciju.
Pirmkārt,
Google
ieguldījumi
Android
attīstīšanai kā tādi nav izskaidrojami ar to, cik būtiski
Apple
konkurēja ar
Google
saistībā ar viedo mobilo ierīču lietotājiem un šīm ierīcēm domāto lietojumprogrammu izstrādātājiem. Kā Komisija pareizi izklāsta, šie ieguldījumi galvenokārt ir izskaidrojami ar to, ka
Android
bija būtisks elements
Google
stratēģijā, lai pieņemtu pārejas uz mobilo internetu radīto izaicinājumu, jo šī operētājsistēma ļāva viedajās mobilajās ierīcēs iestrādāt
Google
vispārējās meklēšanas pakalpojumus.
Otrkārt, Komisija apstrīdētajā lēmumā jau ir atbildējusi uz argumentu par inovāciju paralēlo raksturu, it īpaši norādot, un šajā ziņā tas šajā prasībā netiek apstrīdēts, ka minētais paralēlisms nav bijis tik regulārs, kā
Google
to apgalvo, jo daži no norādītajiem
Apple
iOS
atjauninājumiem pirms 2011. gada bija tikai starpposma atjauninājumi operētājsistēmas uzturēšanai, nevis īsti atjauninājumi un
Android
atjauninājumu grafika palēnināšanās kopš 2011. gada, tātad tā pielīdzināšanās
iOS
atjauninājumiem, visticamāk, ir izskaidrojama ar to, ka kopš tā laika
Google
ir ieguvusi būtisku tirgus varu, ļaujot tai ilgāk izmantot
Android
versijas bez vajadzības tās atjauninājumos ieguldīt tikpat, cik iepriekš (skat. apstrīdētā lēmuma 258.–262. apsvērumu).
Tādējādi Komisijai nevar pārmest, ka tā apgalvoto
Android
un
iOS
sacensību inovāciju veikšanā no 2008. līdz 2011. gadam ir skatījusi kontekstā, jo šajā laikposmā tika izstrādātas tikai trīs secīgas
iOS
versijas salīdzinājumā ar septiņām
Android
versijām. Tāpat arī Komisija pareizi ir atzinusi, ka
Android
atjauninājumu biežuma samazināšanās kopš 2011. gada drīzāk ir apstāklis, kas pamato
Google
tirgus varas esamību, nevis elements, kas apliecina
Apple
radīto konkurences spiedienu, kurš katrā ziņā tomēr nebija pietiekams.
Līdz ar to, lai gan zināmā mērā varētu atsaukties uz cēloņsakarību starp
iOS
atjauninājumu un
Android
atjauninājumu, tomēr šajā ziņā izvirzītie pierādījumi neļauj konstatēt, ka tā būtu bijusi tik būtiska, lai
Apple
ļautu ierobežot
Google
tādā veidā, ka šis pēdējais uzņēmums nespēja lielā mērā darboties neatkarīgi no saviem konkurentiem, klientiem un patērētājiem.
Visbeidzot attiecībā uz kritiku, kas pausta par to, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 251. apsvērumā ir noraidījusi dokumentus, kas ir senāki par 2011. gadu, pamatojot, ka
Google
vēl nebija dominējošā stāvoklī operētājsistēmu licencēšanas tirgū, jākonstatē, ka konkurences stāvoklis pirms un pēc 2011. gada ir mainījies, jo ir izmainījies
Google
stāvoklis šajā tirgū. Tādējādi
Apple
radītā konkurences spiediena nozīmi nevar analizēt, izmantojot datus, kas attiecas uz laikposmu, kad
Google
nebija dominējošā stāvoklī, tātad Komisija pareizi ir atzinusi, ka attiecīgajiem dokumentiem nav nozīmes tās vērtējumā. Turklāt šis vērtējums nebūtu mainīts, ja šos datus ņemtu vērā, jo, lai gan tie atspoguļo
Apple
konkurences spiedienu, tie tomēr neļauj novērtēt tā nozīmīgumu un nav tādi, lai konstatētu šī spiediena būtisko raksturu, ņemot vērā
Google
tirgus varu operētājsistēmu licencēšanas tirgū.
Tāpēc jānoraida visi
Google
argumenti par atsevišķu pierādījumu vērtējumu saistībā ar
Apple
iOS
radīto konkurences spiedienu operētājsistēmu licencēšanas tirgū.
ii)

Par 2002. gada 22. oktobra sprieduma Schneider Electric/Komisija (
T‑310/01
,
EU:T:2002:254
) ņemšanu vērā un atbilstību iepriekšējai lēmumu pieņemšanas praksei
–
Lietas dalībnieku argumenti
Google
norāda, ka, neņemot vērā
Apple
radīto konkurences spiedienu, Komisija ir pieļāvusi tādu pašu kļūdu, par kādu Vispārējā tiesa ir uzlikusi sodu 2002. gada 22. oktobra spriedumā Schneider Electric/Komisija (
T‑310/01
,
EU:T:2002:254
). Pēdējā minētajā lietā Vispārējā tiesa esot nospriedusi: lai novērtētu neintegrēta uzņēmuma stāvokli lejupējā tirgū, ir jāņem vērā integrēto uzņēmumu radītā konkurence tajā pašā tirgū.
Google
arī apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi savas lēmumu pieņemšanas prakses saskaņotību.
Komisija norāda, ka šīs lietas faktiskie apstākļi atšķiras no faktiskajiem apstākļiem lietā, kurā tika pasludināts 2002. gada 22. oktobra spriedums Schneider Electric/Komisija (
T‑310/01
,
EU:T:2002:254
), it īpaši tādēļ, ka
Apple
un
Google
savstarpēji nekonkurē saistībā ar aparatūras ražotājiem. Turklāt lēmumos, uz kuriem
Google
pamatojas, nekas nenorādot uz neatbilstību Komisijas praksei.
–
Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmām kārtām, attiecībā uz 2002. gada 22. oktobra sprieduma Schneider Electric/Komisija (
T‑310/01
,
EU:T:2002:254
) ņemšanu vērā jāatgādina, ka ar šo spriedumu tika izbeigta tāda prasība atcelt tiesību aktu, kas celta par lēmumu, ar kuru divu uzņēmumu –
Schneider Electric

SA
un
Legrand

SA
– apvienošanās tika atzīta par neatbilstošu iekšējam tirgum. Šajā spriedumā Vispārējā tiesa Komisijas lēmumu atcēla, pamatojoties it īpaši uz to, ka Komisija nav pareizi ņēmusi vērā integrētu uzņēmumu tirgus spēju un tādējādi ir par augstu novērtējusi neintegrēta uzņēmuma, it īpaši uzņēmuma, kas radies
Schneider
un
Legrand
apvienošanās dēļ, tirgus varu.
Konkrētāk, no 2002. gada 22. oktobra sprieduma Schneider Electric/Komisija (
T‑310/01
,
EU:T:2002:254
) 282. punkta izriet, ka neintegrēti elektrisko vadības kontroles paneļu aprīkojumu ražotāji, piemēram,
Schneider
un
Legrand
, sastapās ar integrētu ražotāju konkurenci divos līmeņos. Šī konkurence tieši izpaudās integrētu ražotāju un to tīklos iesaistīto montāžas uzņēmumu dalībā iepirkumos, kuros piedalījās arī neintegrēti ražotāji, kas ar citiem montāžas uzņēmumiem bija saistīti no gadījuma uz gadījumu. Tā izpaudās netieši arī tādējādi, ka integrēti ražotāji savas sastāvdaļas pārdeva montāžas uzņēmumiem, kuri bija uzvarējuši iepirkumā, bet kuri nebija iesaistīti to tīklos. Abos gadījumos neintegrēti ražotāji konkurēja ar integrētiem ražotājiem.
Taču šīs lietas faktiskie apstākļi atšķiras no faktiskajiem apstākļiem lietā, kurā tika pasludināts 2002. gada 22. oktobra spriedums SchneiderElectric/Komisija (
T‑310/01
,
EU:T:2002:254
). Pirmkārt, lejupējam tirgum nebija raksturīgas iepirkuma procedūras, kurās
Apple
un
Google
piedalītos tieši. Lejupējā lietotāju tirgū
Apple
konkurēja ar citiem aparatūras ražotājiem, kuri savu mobilo ierīču komplektēšanā neizmantoja tikai
Google
pārdoto aprīkojumu. Operētājsistēma bija tikai viens no elementiem. Pat pieņemot, ka ar
Android
integrēšanu aparatūras ražotāji saistījās ar
Google
un konkurēja ar
Apple
kā ar integrētu uzņēmumu, konkurence saistībā ar lietotājiem tomēr neaprobežojās tikai ar operētājsistēmu.
Otrkārt, kā Komisija ir pareizi atzinusi apstrīdētā lēmuma 245. apsvērumā,
Apple
kā integrēts uzņēmums nepiedāvāja
iOS
aparatūras ražotājiem. Tātad šajā līmenī
Apple
un
Google
nevarēja savstarpēji konkurēt. Citādi būtu bijis tad, ja
Apple
ne tikai pārdotu ierīces, kas darbojas ar
iOS
, bet arī piedāvātu savu licencēto operētājsistēmu. Lai gan 2002. gada 22. oktobra spriedumā Schneider Electric/Komisija (
T‑310/01
,
EU:T:2002:254
) integrēti un neintegrēti uzņēmumi savstarpēji konkurēja, piedāvājot montāžas uzņēmumiem savu aprīkojumu, šajā lietā tas tā nebija.
Aparatūras ražotāju līmenī
iOS
un
Android
tātad nebija savstarpēji aizvietojami, un tas pamato, kāpēc nebija definēts tirgus, pie kura pieder visas operētājsistēmas. Lai gan ir taisnība, ka
Google
ar
Apple
konkurēja saistībā ar lietotājiem vai lietojumprogrammu izstrādātājiem, jo operētājsistēma varēja būt viens no parametriem, ko lietotāji vai lietojumprogrammu izstrādātāji izvērtēja pirms mobilās ierīces iegādes vai lietojumprogrammas izstrādes šai operētājsistēmai, tas tomēr bija tikai viens no parametriem. Aizvietojamība šajā līmenī tātad, šķiet, bija ierobežota, un tas varēja pamatot, kā Komisija ir uzsvērusi apstrīdētā lēmuma 243. apsvērumā,
iOS
un
Android
neiekļaušanu vienā un tajā pašā tirgū.
Katrā ziņā Komisiju nevar kritizēt par to, ka tā apstrīdētajā lēmumā būtu noklusējusi
Apple
radīto konkurenci saistībā ar lietotājiem un lietojumprogrammu izstrādātājiem, jo Komisija to ņēma vērā, lai izdarītu secinājumu, ka tā bija gan netieša, gan nepietiekama.
Tādējādi Komisija ir rīkojusies pareizi, nepiemērojot šajā lietā 2002. gada 22. oktobra spriedumā Schneider Electric/Komisija (
T‑310/01
,
EU:T:2002:254
) noteiktos risinājumus.
Otrām kārtām, attiecībā uz apstrīdētā lēmuma atbilstību Komisijas iepriekšējai lēmumu pieņemšanas praksei jāatgādina, ka lēmumi, kas attiecas uz citām lietām, ir tikai orientējoši, ja apstākļi šajās lietās nav tādi paši (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 16. septembris, Roca Sanitario/Komisija,
T‑408/10
,
EU:T:2013:440
,
64.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Katrā ziņā Komisijai ir jāveic individuāla katras lietas īpašo apstākļu analīze un tai nav saistoši agrāki lēmumi, kas attiecas uz citiem tirgus dalībniekiem, citiem preču vai pakalpojumu tirgiem vai citiem ģeogrāfiskiem tirgiem citos brīžos (skat. spriedumu, 2009. gada 9. septembris, Clearstream/Komisija,
T‑301/04
,
EU:T:2009:317
,
55.
punkts un tajā minētā judikatūra). Līdz ar to, ņemot vērā šīs lietas īpašos apstākļus, Komisijai nevar pārmest, ka tā ir pārkāpusi savas lēmumu pieņemšanas prakses saskaņotību.
Katrā ziņā, pirmkārt, no Komisijas Lēmuma C(2012) 2405 final (2012. gada 4. aprīlis), ar ko koncentrāciju atzīst par atbilstošu kopējam tirgum un EEZ līguma darbībai (Lieta COMP/M.6439 –
AGRANA/RWA/JV
), izriet, ka šajā lietā ir atzīts, ka integrētie uzņēmumi rada konkurences spiedienu, jo tie varēja daļu no savas koncentrētās sulas produkcijas pārorientēt un pārdot trešām personām. Tomēr šeit izskatāmajā lietā
Apple
savu operētājsistēmu nekādi nepiedāvāja trešām personām. Turklāt, lai gan no iepriekš minētā lēmuma 115. apsvēruma izriet, ka Komisija ņēma vērā netiešu konkurences spiedienu, ko integrētie uzņēmumi radīja koncentrētās sulas pārstrādātājiem, nevar konstatēt nekādu atšķirību ar šeit izskatāmo lietu. Komisija tiešām pārbaudīja
Apple
radīto netiešo konkurences spiedienu, savā vērtējumā galu galā to neatzīstot par nozīmīgu tā nepietiekamības dēļ.
Otrkārt, attiecībā uz pieeju, kas izmantota Komisijas Lēmumā C(2014) 8546 final (2014. gada 12. novembris), ar ko koncentrāciju atzīst par atbilstošu kopējam tirgum un EEZ līguma darbībai (Lieta COMP/M.7342 –
Alcoa/Firth Rixson
), un Komisijas Lēmumā C(2005) 2676, galīgā redakcija (2005. gada 13. jūlijs), ar ko koncentrāciju atzīst par atbilstošu kopējam tirgum un EEZ līguma darbībai (Lieta COMP/M.3653 –
Siemens/VA Tech
), ir redzams, ka tā ir tuva tai, kas ievērota šeit izskatāmajā lietā, un tādējādi nesaskaņotība nav konstatējama. Proti, šajos lēmumos Komisija pārbaudīja, cik nozīmīgs ir konkurences spiediens, ko konkrētajā tirgū var radīt vertikāli integrēti uzņēmumi.
Treškārt, Komisijas Lēmumā C(2012) 1068 final (2012. gada 13. februāris), ar ko koncentrāciju atzīst par atbilstošu kopējam tirgum un EEZ līguma darbībai (Lieta COMP/M.6381 –
Google/Motorola Mobility
), Komisija nekādi nav atzinusi, ka licencētas mobilās operētājsistēmas un operētājsistēmas bez licences pieder pie viena un tā paša tirgus. No šī lēmuma 30. apsvēruma izriet, ka Komisija labāk izvēlējās atstāt šo jautājumu atklātu, jo
Google
un
Motorola Mobility
apvienošanās šajā ziņā neradīja grūtības.
Ceturtkārt, tas pats attiecas uz Komisijas Lēmumu C(2009) 10033 (2009. gada 16. decembris) par procedūru saskaņā ar LESD 102. pantu un EEZ līguma 54. pantu (Lieta COMP/39.530 –
Microsoft
(pārdošana ar piesaisti)). Lai gan, ņemot vērā šī lēmuma 17. apsvērumu, drīkst uzdot jautājumu par tāda tirgus definēšanu, kurā iekļautas licencētas datoru operētājsistēmas un datoru operētājsistēmas bez licences, jāatzīst, ka šis jautājums nekādā veidā nav bijis apspriests. Proti, no šī lēmuma 30. apsvēruma izriet, ka
Microsoft
nekādi nav apstrīdējis, ka tas ieņem dominējošo stāvokli datoru operētājsistēmu tirgū.
Piektkārt, Komisijas Lēmumā C(2013) 8873 (2013. gada 4. decembris), ar ko koncentrāciju atzīst par atbilstošu kopējam tirgum un EEZ līguma darbībai (Lieta COMP/M.7047 –
Microsoft/Nokia
), ir sniegts tāds pats skaidrojums. No šī lēmuma 102. apsvēruma izriet, ka Komisija nav izteikusies par to, vai pastāv vai nepastāv licencēto operētājsistēmu un operētājsistēmu bez licences tirgus.
Tādējādi Komisijai nevar pārmest, ka tā ir pārkāpusi savas lēmumu pieņemšanas prakses saskaņotību, un
Google
šajā ziņā izvirzītie argumenti ir jānoraida.
iii)

Par SSNDQ testu
–
Lietas dalībnieku argumenti
Google
uzskata, ka Komisija, izskatot pieņēmumu par
Android
kvalitātes pasliktināšanos, ir nonākusi pretrunā pati sev, jo tā vienlaikus apgalvoja, ka
Google
ir ieinteresēta nodrošināt pēc iespējas plašāku
Android
ierīču izplatīšanu.
Google
arī uzsver, tāpat kā personas, kas iestājušās lietā tās atbalstam, ka šajā ziņā izmantotais kvalitātes pasliktināšanās tests ir neprecīzs un tai nav zināma šī testa veikšanas kārtība.
Pirmkārt, Komisija uzskata, ka nevar norādīt uz nesaskaņotību starp konstatējumu, ka
Google
uzņēmējdarbības stratēģija paredzēja palielināt
Android
ierīču izplatīšanu, un to, ka
Google
varēja gūt labumu no
Android
kvalitātes pasliktināšanās. Tomēr šis pieņēmums nenozīmējot, ka
Google
interesēm atbilst
Android
kvalitātes pasliktināšanās. Otrkārt, Komisija uzsver, ka tai nevar būt pienākuma noteikt fiksētu kvalitātes pasliktināšanās standartu, lai varētu veikt
SSNDQ
testu, ja tas to praksē padarītu bezjēdzīgu.
–
Vispārējās tiesas vērtējums
Jākonstatē, ka apstrīdētajā lēmumā
Android
kvalitātes pasliktināšanās iespējamību Komisija ir apskatījusi, lai novērtētu
Google
stāvokli operētājsistēmu licencēšanas tirgū. Komisija šajā ziņā norādīja, ka licencēto operētājsistēmu lietotāji un lietojumprogrammu izstrādātāji nebija pietiekami jutīgi pret
Android
kvalitātes pasliktināšanos (apstrīdētā lēmuma 483. apsvērums). Tā arī atsaucās uz šo novērtējumu, lai noteiktu operētājsistēmu licencēšanas tirgus apjomu (skat. apstrīdētā lēmuma 243. un 267. apsvērumu).
Tādējādi būtībā netieša un nepietiekama spiediena dēļ saistībā ar lietotājiem un lietojumprogrammu izstrādātājiem Komisija uzskatīja, ka operētājsistēmas bez licences nepieder pie tā paša tirgus, pie kura pieder licencētas operētājsistēmas, un
Google
tirgus vara neesot neitralizēta ar uzņēmumu, kuri izmanto operētājsistēmas bez licences, it īpašo
Apple
, darbību.
Vispirms, lai definētu konkrēto tirgu un novērtētu attiecīgā uzņēmuma konkurences stāvokli šajā tirgū, Komisija var balstīties uz pierādījumu kopumu, un tai nav obligāti jāievēro stingra hierarhiska dažādu informācijas avotu vai dažādu tās rīcībā esošo pierādījumu veidu secība (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 11. janvāris, Topps Europe/Komisija,
T‑699/14
, nav publicēts,
EU:T:2017:2
,
80.
–
82.
punkts).
Ja ir produkts, kuru sarežģīti izmantot klasiskajam hipotētiska monopolista testam, lai pārbaudītu tirgus reakciju uz nelielu, bet būtisku un pastāvīgu produkta cenas pieaugumu (
Small but Significant and Non Transitory Increase in Price
),
SSNDQ
tests, kas paredz attiecīgā produkta kvalitātes pasliktināšanos, tiešām ir atbilstoša norāde konkrētā tirgus definēšanai. Uzņēmumu savstarpējā konkurence var izpausties ne tikai cenas, bet arī kvalitātes un inovāciju ziņā.
Šo hipotēzi arī varēja izmantot apstrīdētā lēmuma 9.3.4.1.–9.3.4.3. punktā, lai pārbaudītu, vai
Google
, kas ir dominējošā stāvoklī operētājsistēmu licencēšanas tirgū, izjūt konkurences spiedienu no
Apple
, kas atrodas ārpus šī tirgus. Konstatējumam tirgus noteikšanas stadijā par to, ka netiešā pieprasījuma aizvietojamība ir neliela, pasliktinoties kāda produkta kvalitātei, joprojām ir nozīme arī dominējošā stāvokļa noteikšanas stadijā, lai novērtētu spiedienu, ko rada citu produktu tirgojošs uzņēmums, kas atrodas ārpus šādi definēta tirgus.
Turpinājumā – šī pieņēmuma formulējums nekādā veidā nenozīmē, ka Komisija ir apgalvojusi, uz ko
Google
nepareizi norāda, ka
Google
ir ieinteresēta pasliktināt
Android
kvalitāti. Gluži pretēji,
Android
kvalitātes pasliktināšanās pārbaude bija paredzēta, tikai lai pārbaudītu, vai
Google
skar
Apple
radīts konkurences spiediens saistībā ar lietotājiem un lietojumprogrammu izstrādātājiem, kā
Google
to apgalvoja administratīvajā procesā.
Visbeidzot mērķa produkta kvalitātes pasliktināšanās precīza kvantitatīva standarta noteikšana nevar būt priekšnoteikums
SSNDQ
testa veikšanai. Pieņēmumam par nelielu
Android
kvalitātes pasliktināšanos nebija iepriekš jānosaka precīzs pasliktināšanās standarts, kā tas ir klasiskā hipotētiska monopolista testa gadījumā, kad nelielu, bet būtisku un pastāvīgu produkta cenas pieaugumu vieglāk var izteikt kvantitatīvi. Svarīga ir tikai doma par to, ka kvalitātes pasliktināšanās joprojām ir neliela, bet vienlaikus – būtiska un pastāvīga.
Tādējādi Komisija ir rīkojusies pareizi, aplūkojot
Android
kvalitātes pasliktināšanos ar
SSNDQ
testu.
iv)

Par lietotāju lojalitāti attiecībā pret to operētājsistēmām
–
Lietas dalībnieku argumenti
Google
uzskata, ka lietotāju lojalitāte nebija nozīmīgs parametrs. Lai gan 2015. gadā vairāk nekā četri no pieciem lietotājiem, kuri bija iegādājušies ar
Android
darbojošos ierīci, iegādājās jaunu
Android
ierīci, tomēr tas esot bijis tikai
Google
īstenoto centienu dēļ uzturēt operētājsistēmas kvalitāti. Tādējādi lojalitāte esot atkarīga no
Android
kvalitātes, kas atspoguļojoties vairākos Komisijas nepamatoti noraidītos pierādījumos. Turklāt Komisija esot kļūdaini noraidījusi Klemperera [
Klemperer
] uzņēmējdarbības modeļa izmantošanu, kas parādot, ka
Google
konkurē ar
Apple
pirmreizējo pircēju piesaistīšanā un ka šī konkurence ietekmē
Google
rīcību attiecībā uz visiem
Android
lietotājiem.
Komisija uzskata, ka lietotāju lojalitāte bija atbilstošs parametrs, lai izslēgtu pieņēmumu par to, ka pēc nelielas
Android
kvalitātes pasliktināšanās ievērojams lietotāju skaits pārietu uz citu operētājsistēmu. Komisija tāpat arī noraidīja no Klemperera ekonomiskā modeļa iegūto rezultātu atbilstību šajā lietā.
–
Vispārējās tiesas vērtējums
Šajā ziņā, pirmkārt, jānorāda, ka lietotāju lojalitāte pret
Android
, pēc Komisijas domām, nav izskaidrojama tikai ar operētājsistēmas kvalitāti. Kā ir norādījusi Komisija, pamatojoties uz apstrīdētā lēmuma 524. un 534. apsvērumā minētajiem aparatūras ražotāju paziņojumiem,
Android
lietotāju augsto lojalitāti varēja izskaidrot arī ar grūtībām, ar kurām lietotāji saskaras, nodrošinot personas datu pārvietošanu, vai arī ar lietojumprogrammu atpirkšanas pienākumu. Konkrēti, kā it īpaši ir norādījis viens no šiem aparatūras ražotājiem, lietotāji pierod pie savas viedierīces darbības un nevēlas vēlreiz apgūt jaunu sistēmu (skat. apstrīdētā lēmuma 534. apsvēruma 3. punktu). Lietotāju lojalitāti tomēr nevar izskaidrot tikai ar operētājsistēmas kvalitāti, kā to Komisija ir norādījusi apstrīdētā lēmuma 488. apsvērumā, jo daudzi lietotāji izmantoja
Android
neatjauninātu versiju.
Otrkārt, ar
Google
amatpersonas paziņojumu, kas iekļauts prasības pieteikuma pielikumā, nevar apšaubīt ar lietotāju lojalitāti pret savu operētājsistēmu saistītā parametra nozīmīgumu. Šajā paziņojumā it īpaši ir atsauces uz
Google
centieniem apmierināt
Android
produktu lietotāju un izstrādātāju prasības un uz šī uzņēmuma izmantotiem dažādiem paņēmieniem, lai novērtētu risku, ka lietotāji pāriet pie
Apple
. Šajā ziņā paustie apgalvojumi joprojām ir vispārīgi, un vairumā gadījumu un lielākoties tie nav pamatoti ar konkrētiem pierādījumiem vai skaitļiem, kas ļautu novērtēt to tvērumu. Konkrētāk, attiecībā uz
Google
minētajiem centieniem izpildīt lietotāju prasības jāatzīmē, ka lietotāju apmierinātība nav izskaidrojama tikai ar risku, ka tie pāriet uz citu operētājsistēmu, bet tā kopumā atbilst jebkura tāda uzņēmuma stratēģijai, kurš vēlas ieviest inovācijas un apmierināt savu lietotāju vajadzības. Lietotāju apmierinātības nodrošināšana ļāva arī stiprināt to lojalitāti pret
Android
.
Treškārt, pierādījumi, uz kuriem Komisija apstrīdētajā lēmumā ir balstījusies, protams, liecināja par pāriešanu uz citu operētājsistēmu, taču tās intensitāte bija ierobežota. Ir taisnība, ka
Google
norāda – fakts, ka 82 %
Android
ierīču lietotāju 2015. gadā, iegādājoties jaunu ierīci, palika lojāli
Android
, neļauj droši secināt, ka, pasliktinoties
Android
kvalitātei, šī procentuālā daļa saglabātos tikpat liela. Turpretī šis apstāklis ļāva norādīt vismaz uz to, ka lietotāju augstā lojalitātes pakāpe pret
Android
pirmšķietami padarīja mazticamu lietotāju pāriešanu uz citu operētājsistēmu. Tāpat arī Komisija apstrīdētā lēmuma 537. apsvērumā norādīja, un to šajā jautājumā
Google
neapstrīd, ka laikposmā no 2013. līdz 2015. gadam tikai 16 %
Apple
mobilo ierīču lietotāju iepriekš bija lietojuši
Android
ierīci. Citiem vārdiem, tikai neliela, nevis ievērojama lietotāju daļa, visticamāk, pārietu uz
Apple
. Aparatūras ražotāju paziņojumi, kas norādīti apstrīdētā lēmuma 543. apsvērumā, ir ar līdzīgu saturu. Lai gan tie atzina iespēju lietotājiem pāriet uz
Apple
, taču tikai izņēmuma gadījumos, kuriem raksturīgas būtiskas pārmaiņas.
Turklāt, lai gan daudzi lietotāji 2015. gada beigās pārgāja uz
Apple
, kā Komisija ir norādījusi apstrīdētā lēmuma 538. apsvērumā, tas notika tāpēc, ka bija izlaista jauna viedā mobilā ierīce ar jaunām funkcijām. Citiem vārdiem, pāreja nebija izskaidrojama ar operētājsistēmu savstarpējo konkurenci. Šādu interpretāciju apstiprina iekšējs
Google
dokuments, uz kuru tā pamatojas. No dokumenta
Switcher Insights
(“Informācija par pārgājušiem lietotājiem”) izriet, ka lietotāju pāriešana galvenokārt bija rezultāts jaunu ierīču izlaišanai, nevis operētājsistēmu izmaiņām.
Ceturtkārt, Klemperera ekonomiskā modeļa izmantošana, kas minēta apstrīdētā lēmuma 551. apsvērumā, neļāva apšaubīt lietotāju lojalitāti pret savu operētājsistēmu. Šis pētījums attiecās uz pirmreizējiem pircējiem, un to nevar interpretēt tādējādi, ka lietotājiem, tiklīdz izdarīta to izvēle, nebūtu nekādas lojalitātes pret savu operētājsistēmu.
Tātad Komisija pareizi varēja pamatoties uz lietotāju lojalitāti pret savu operētājsistēmu, lai novērtētu
Apple
radītā konkurences spiediena apjomu.
v)

Par lietotāju jutīgumu pret operētājsistēmas kvalitāti
–
Lietas dalībnieku argumenti
Google
, tāpat kā personas, kas iestājušās lietā tās atbalstam, apgalvo, ka lietotāji bija jutīgi pret jebkādu, kaut nelielu,
Android
kvalitātes pasliktināšanos. Kvalitāte esot patērētāju izvēli noteicošs, nevis līdzvērtīgs vai citus parametrus, piemēram, konkrētā produkta cenu vai estētiku, papildinošs parametrs. To ilustrējot plašsaziņas līdzekļos plaši atspoguļotā operētājsistēmu jauno versiju izlaišana un vairākas aptaujas.
Komisija, kuru atbalsta personas, kas iestājušās lietā tās atbalstam, precizē, ka tā nav atzinusi, ka lietotāji nav jutīgi pret visu veidu mobilo operētājsistēmu kvalitātes izmaiņām, bet uzskatīja, ka ir maz ticams, ka tie, reaģējot uz nelielu
Android
kvalitātes pasliktināšanos, mainītu savus pirkšanas paradumus un pārietu uz citu produktu. Lietotāji ņemot vērā visus parametrus, nevis tikai operētājsistēmu. Dažādie
Google
norādītie elementi neļaujot pamatot pretēju apgalvojumu.
–
Vispārējās tiesas vērtējums
Iesākuma jāatzīmē, ka pretēji tam, ko apgalvo
Google
, Komisija nekādi nav uzskatījusi, ka lietotāji nepiešķir nekādu nozīmi viedo mobilo ierīču operētājsistēmai.
Tādējādi, turpinot savu lēmumu pieņemšanas praksi, Komisija ir norādījusi, ka operētājsistēma ir svarīgs parametrs viedās mobilās ierīces izvēlē. Tomēr Komisija arī uzsvēra, ka tas nav vienīgais lietotāju vērā ņemtais parametrs (skat. apstrīdētā lēmuma 483. apsvērumu). Tieši to ņemot vērā, Komisija minētajā apstrīdētā lēmuma apsvērumā ir atzinusi, ka, nedaudz pasliktinoties
Android
kvalitātei, ir “maz ticams”, ka lietotājs mainīs savus pirkšanas paradumus un pāries no ierīces, kas darbojas ar licencētu operētājsistēmu, uz ierīci, kas darbojas ar operētājsistēmu bez licences.
Papildus šim konstatējumam
Google
apstrīd divus iemeslus Komisijas novērtējuma pamatā. Pirmkārt, neapšaubot faktu, ka lietotājs pieņem lēmumu, balstoties uz vairākiem parametriem,
Google
norāda, ka ar vairāku parametru esamības atzīšanu nepietiek, lai izslēgtu, ka operētājsistēmas kvalitātes pasliktināšanās dēļ lietotāji pārietu uz ierīcēm, kas darbojas ar citu operētājsistēmu. Vairāku aptauju rezultāti tādējādi apliecinot, ka operētājsistēmas kvalitāte lietotāju izvēlē ir bijis noteicošais parametrs. Otrkārt,
Google
norāda, ka pretēji apstrīdētā lēmuma 488.–490. apsvērumam tas, ka, kavējoties piekļuvei
Android
atjauninājumiem, lietotāji uzreiz nepārgāja [uz citu produktu], nekādi neļauj apgalvot, ka lietotāji nereaģēja uz
Android
kvalitātes pasliktināšanos. Piekļuve
Android
atjauninājumiem prasot zināmu laiku.
Taču, pirmām kārtām, jāatzīmē, ka aptaujas, uz kurām atsaucas
Google
, neļauj lietderīgi pamatot tās apgalvojumus. Pirmajā – dokumentā
Switcher Insights
, ko
Google
ir sagatavojis un kas ir minēts apstrīdētā lēmuma 540. apsvērumā, – ir norādīts, ka pāriešana notikusi līdztekus jaunas ierīces izlaišanai, nevis izmaiņām operētājsistēmās. No tā izriet, ka lietotāji piešķīra nozīmi visiem ierīces parametriem, nevis tikai operētājsistēmai. Šāda interpretācija ir it īpaši pieļaujama, jo aptaujā parādās dažāds pāriešanas līmenis atkarībā no aparatūras ražotāja.
Otrajā –
Kantar
aptaujā, kas minēta apstrīdētā lēmuma 494. apsvērumā, – ir norādīts, ka 24 % zemāka līmeņa segmenta
Android
ierīču lietotāju katru gadu pāriet uz citu operētājsistēmu salīdzinājumā ar 14 % luksusa klases ierīču lietotāju. Šī aptauja, protams, parādīja, ka daži
Google
Android
ierīču lietotāji Apvienotajā Karalistē bija pārgājuši uz ierīcēm, kas darbojas ar citu mobilo operētājsistēmu. Tomēr šī pāriešana nebija galvenokārt izskaidrojama ar operētājsistēmas kvalitāti, bet gan ar citām pazīmēm, piemēram, preču zīmi vai modeli, cenu, izmantošanas vieglumu, tīklu vai operatoru. Tā tas bija it īpaši tādēļ, ka šajā aptaujā atklājās, un
Google
to neapstrīd, ka ļoti neliela daļa lietotāju ir norādījuši, ka uz
Apple
ierīci ir pārgājuši operētājsistēmas kvalitātes un preču zīmes dēļ. Citiem vārdiem, lai gan operētājsistēmas kvalitāte varēja būt svarīgs parametrs, tas nebija noteicošais jaunas ierīces iegādē.
Trešajā –
Yandex
aptaujā, kas minēta apstrīdētā lēmuma 492. apsvērumā, – ir norādīts, ka vairums
Android
ierīču lietotāju šai operētājsistēmai bija lojāli būtībā tās kvalitātes dēļ. Tomēr šī aptauja neapstiprina
Google
apgalvojumus. Proti, lai gan 44 % lietotāju savu lojalitāti pret
Android
ir pauduši saistībā ar interesi par tās operētājsistēmu, nevis ierīci vai tās cenu, konkrētajā dokumentā šī skaitļa nozīmīgums ir ierobežots. Pašā dokumentā bija norādīts, ka nevar izslēgt, ka šie lietotāji ņem vērā arī citus parametrus, tostarp lojalitāti pret preču zīmi vai izmaksas, kas rodas, pārejot uz citu platformu. Tāpat arī aptaujas secinājumos ir norādīts, ka neliela
Android
kvalitātes pasliktināšanās nebija noteicošā, izvēloties ierīci tās izplatīšanas posmā.
Otrām kārtām, apstrīdētā lēmuma 488.–490. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka daudzi licencēto operētājsistēmu lietotāji izmanto ierīces ar vecāku
Android
versiju. Šo konstatējumu
Google
neapstrīd. Tādējādi 2017. gada maijā tikai 7,1 % lietotāju piederēja ierīce ar atjauninātu
Android
versiju, kas turklāt bija pieejama jau kopš 2016. gada oktobra. Tāpat arī no apstrīdētā lēmuma 489. un 490. apsvēruma izriet, ka
Google
Android
ierīču pārdošanas apjomam nebija saistības ar šīs operētājsistēmas atjauninājumiem. Tādējādi no tā izriet, ka lietotāji parādīja nelielu jutīgumu pret
Android
kvalitātes izmaiņām, jo tos, šķiet, apmierināja minētās operētājsistēmas iepriekšējās versijas.
Tāpēc Komisijai nevar pārmest, ka tā ir uzskatījusi, ka ar vairākiem parametriem, kas nosaka lietotāja izvēli, bija maz ticams, ka
Android
kvalitātes pasliktināšanās izraisītu lietotāju pāriešanu no ierīces, kas darbojas ar licencētu operētājsistēmu, uz ierīci, kas darbojas ar operētājsistēmu bez licences.
vi)

Par izmaksām saistībā ar pāriešanu uz citu operētājsistēmu
–
Lietas dalībnieku argumenti
Google
uzskata, ka pienākums lietojumprogrammas atpirkt, lai tās darbotos
iOS
, lietotāju pāriešanu uz šo operētājsistēmu nekavēja. Maksas lietojumprogrammas esot tikai ļoti maza daļa no lejupielādētajām lietojumprogrammām, un dažas no tām ļaujot nodrošināt abonementu pāriešanas iespēju. Tāpat arī
Apple
darot visu, lai lietotāji varētu viegli nomainīt operētājsistēmu, piedāvādama rīkus
Android
lietojumprogrammu pārnešanai uz
iOS
.
Komisija uzskata, ka daudzi citi faktori mudinot lietotājus nepāriet uz citu operētājsistēmu, piemēram, lietotāju lojalitāte pret savu operētājsistēmu, ierīces pazīmes un pienākums vēlreiz iegādāties jaunas lietojumprogrammas.
–
Vispārējās tiesas vērtējums
Iesākumā jāuzsver, ka
Google
neapstrīd visus šķēršļus pāriešanai, kurus Komisija ir identificējusi apstrīdētā lēmuma 523. apsvērumā.
Google
koncentrējas tikai uz Komisijas uzsvērto nepieciešamību lejupielādēt un iegādāties jaunas lietojumprogrammas, lai gan Komisija pamato arī konstatējumu, ka pāreja uz
iOS
būtu dārga, jo lietotājiem ir jāiepazīstas ar jauno saskarni un jāpārnes ievērojams datu apjoms.
Ar
Google
izvirzītajiem argumentiem nevar atspēkot visus apstrīdētā lēmuma 522.–532. apsvērumā ietvertos novērtējumus. Pirmkārt, pat tad, ja lietotāji par lietojumprogrammām būtu iztērējuši nedaudz salīdzinājumā ar mobilās ierīces izmaksām, jāatzīmē, ka lietotājiem, kuri vēlas pāriet uz citu operētājsistēmu, tomēr būtu papildu izmaksas.
Google
to neapstrīd. Lai cik nelielas būtu bijušas šīs papildu izmaksas, no tām nevarēja izvairīties, un tās patiešām kavēja lietotāju pāriešanu.
Otrkārt, apstrīdētā lēmuma 525. apsvērumā minēto faktu, ka
Apple
centās atvieglot šādu pāriešanu, nevar interpretēt tādējādi, ka pāriešana bija efektīva. Gluži pretēji, kā izklāsta Komisija, tas, ka
Apple
laida klajā lietojumprogrammu, lai atvieglotu pāriešanu no
Android
uz
iOS
, tiešām liecināja, ka pāriešana ir radījusi bažas. Komisija pareizi norāda, un to šajā jautājumā
Google
neapstrīd, ka pāriešana lietotājiem lika iepazīties ar jaunu saskarni, kas [šo pāriešanu] noteikti padara sarežģītāku un nedrošāku.
Tādējādi Komisija nav kļūdījusies, atzīstot, ka pāriešana uz citu mobilo operētājsistēmu varēja radīt papildu izmaksas, kas bija vēl viens šķērslis lietotāju pāriešanai uz
Apple
.
vii)

Par “Apple” cenu politikas ietekmi
–
Lietas dalībnieku argumenti
Google
un personas, kas iestājušās lietā tās prasījumu atbalstam, uzskata, ka
Apple
īstenotā cenu politika atturēja lietotājus no pāriešanas [uz citu produktu] neatkarīgi no tā, vai tie izmantoja luksusa vai zemāka līmeņa ierīces.
Savukārt Komisija kopā ar personām, kas iestājušās lietā tās atbalstam, iebilst, ka
Apple
cenu politiku nevarēja noslēpt un tā bija būtisks šķērslis lietotāju pāriešanai gan attiecībā uz luksusa klases, gan uz zemāka līmeņa ierīcēm.
–
Vispārējās tiesas vērtējums
Šajā lietā
Google
izvirzītie argumenti ir tie paši, kurus Komisija ir noraidījusi apstrīdētā lēmuma 512.–521. apsvērumā. Zemāka līmeņa ierīču lietotājiem
Apple
cenu politika, šķiet, bija acīmredzams šķērslis. Komisija apstrīdētā lēmuma 513. apsvērumā ir pareizi norādījusi, ka vairāk nekā 50 % ierīču, kas darbojas ar
Android
, tika pārdotas par zemāku cenu nekā
Apple
ierīces. Turklāt apstrīdētā lēmuma 503. un 504. apsvērumā Komisija ir uzsvērusi, ka laikposmā no 2009. līdz 2014. gadam
Apple
ierīces vidēji maksāja gandrīz divreiz vairāk nekā
Android
ierīces. Līdz ar to zemāka līmeņa ierīču lietotājiem jebkura pāriešana uz
Apple
ierīcēm bija saistīta ar augstākām izmaksām.
Argumentu, kas balstīts uz
iPhone

SE
modeļa cenu, šajā ziņā nevar atbalstīt. Pirmkārt, lai gan
iPhone SE
modelis bija lētākā
Apple
pārdotā ierīce, kuras cena bija tuvu 400 ASV dolāriem (USD) (aptuveni 290 EUR 2014. gadā), tomēr saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 503. apsvērumā sniegto tabulu šī cena joprojām bija augstāka par
Android
ierīču pārdošanas vidējo cenu. Otrkārt,
Google
norādītā konkrētā
iPhone
zemākā cena tiešsaistes tirdzniecības platformā nekādi neatbilda
Apple
noteiktajai cenai. Šī cena bija tā, ko konkrētā brīdī noteica trešā persona – tālākpārdevējs, un tādēļ to nevar vispārināt. Treškārt, ņemot vērā apstrīdētā lēmuma 518. apsvērumu,
iPhone SE
modelis bija pārdošanā kopš 2016. gada marta, proti, pārkāpuma laikposma beigās, un to
Google
neapstrīd.
Līdz ar to Komisija nav kļūdaini uzskatījusi, ka
Apple
cenu politika ir kavējusi zemāka līmeņa
Android
ierīču lietotāju pāriešanu.
Tomēr šāds secinājums neattiecas uz tiem lietotājiem, kuri lieto luksusa klases ierīces, proti, ierīces, kas tiek pārdotas tādā pašā cenu diapazonā kā
Apple
ierīces.
Apstrīdētā lēmuma 513. apsvērumā Komisija ir uzsvērusi, ka luksusa klases ierīču lietotāju pāriešana ir maz ticama, ņemot vērā viņu pirkšanas paradumus, ar šādu pāriešanu saistītās papildu izmaksas, kā arī lietotāju lojalitāti pret savu operētājsistēmu. Tā arī apstrīdētā lēmuma 515. apsvērumā ir precizējusi, ka, pat ņemot vērā šādu pāriešanu, finansiālā ietekme uz
Google
būtu ierobežota. Proti, ar
Apple
noslēgtā līguma dēļ
Google
turpinātu saņemt ievērojamu ieņēmumu daļu no savas meklētājprogrammas
Google Search
izmantošanas
iOS
. Šajā ziņā
Google
turpretī apgalvo, ka lielu savu ieņēmumu daļu tā gūst no
Google Android
ierīču, kas ir
Apple
ierīču cenai līdzvērtīgā cenu klāstā, izmantošanas. Līdz ar to pat nelielas to daļas pāriešana tai radītu kaitējumu.
Lai gan
Apple
cenu politika, šķiet, bremzēja zemāka līmeņa ierīču lietotāju pāriešanu, tas pats neattiecas uz luksusa klases ierīču lietotājiem. Komisija, šķiet, to netieši atzīst, jo apstrīdētā lēmuma 513. apsvērumā tā ir atsaukusies uz citiem iemesliem, lai apstiprinātu, ka šādu ierīču lietotāji nepārietu uz
Apple
ierīcēm. Komisijas argumentu pamatā tādējādi nekādā ziņā nav
Apple
cenu politika, kas pati par sevi nav šķērslis tam, ka pēc nelielas
Android
kvalitātes pasliktināšanās luksusa klases ierīču lietotāji pāries [uz citu produktu].
Apstrīdētā lēmuma 515. apsvērumā ietvertajam konstatējumam par to, ka ar luksusa klases ierīcēm saistītās pāriešanas ietekme finansiālā ziņā būtu ierobežota, jo lietotāji turpinātu veikt meklēšanu
iOS
ierīcēs ar
Google Search
, un
Google
saglabātu ieņēmumus no šīs meklēšanas, nav reālas ietekmes uz to, vai
Apple
cenu politika būtu varējusi neitralizēt
Google
stāvokli licencēto operētājsistēmu tirgū. Proti, kā Komisija atzīst apstrīdētā lēmuma 540. apsvēruma 1. punktā, atsaucoties uz piemēru,
Apple
cenu politika nevar būt šķērslis luksusa klases ierīču lietotāju pāriešanai no
Android
ekosistēmas uz
iOS
ekosistēmu.
Tādējādi Komisija ir pareizi atzinusi, ka
Apple
cenu politika ir šķērslis lielākās
Android
ierīču lietotāju daļas pāriešanai. Turpretī to pašu nevar attiecināt uz luksusa klases ierīču lietotājiem. Tomēr šai kļūdai nav nozīmes, jo šiem luksusa klases ierīču lietotājiem pāriešana ir atkarīga no citiem faktoriem, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma 513. apsvēruma vai arī no 540. apsvēruma 2. punkta un 540. apsvēruma 3. punkta. Tas it īpaši attiecas uz lietotāju lojalitāti pret savu operētājsistēmu, tostarp, kā izriet no viena no aparatūras ražotājiem paziņojuma, ko Komisija ir iekļāvusi apstrīdētā lēmuma 534. apsvērumā, uz apstākli, ka lietotāji ir pieraduši pie tā, kā to operētājsistēma darbojas (skat. šī sprieduma 184.–189. punktu).
viii)

Par lietojumprogrammu izstrādātāju uzvedību
–
Lietas dalībnieku argumenti
Google
uzsver, cik svarīgs ir lietojumprogrammu izstrādātāju atbalsts. Tā norāda, ka tai bija jāuztur augsts
Android
kvalitātes līmenis, lai lietojumprogrammu izstrādātājiem nodrošinātu pēc iespējas plašāku lietotāju bāzi. Jebkādas
Android
pasliktināšanās dēļ lietojumprogrammu izstrādātāji pārietu uz citām platformām, it īpaši
Apple
platformu, vai samazinātu savus ieguldījumus
Android
. Lietojumprogrammu izstrādātāju ieguldījumu samazināšanās radītu negatīvu spirāli, kas novestu pie lietotāju pāriešanas.
Komisija uzskata – tas, ka pēc nelielas
Android
kvalitātes pasliktināšanās lietotāji nepāriet [uz citu produktu], attiecīgi nozīmē, ka nepāriet arī lietojumprogrammu izstrādātāji. Turklāt apstrīdētā lēmuma 610. apsvērumā iekļautā diagramma ļaujot atspoguļot to, ka kopš 2010. gada lietojumprogrammu izstrādātāji lielā mērā ir pārgājuši no
iOS
uz
Android
.
–
Vispārējās tiesas vērtējums
Šajā ziņā jāatzīmē, ka Komisija ir pareizi izklāstījusi iemeslus, kuru dēļ lietojumprogrammu izstrādātājs pēc nelielas
Android
kvalitātes pasliktināšanās turpinātu darboties
Android
. Proti,
Android
bija izplatītākā platforma starp lietotājiem, un tādējādi lietojumprogrammu izstrādātāji bija ieinteresēti sasniegt lielāko lietotāju daļu (skat. apstrīdētā lēmuma 553. apsvērumu).
Tā kā pēc nelielas
Android
kvalitātes pasliktināšanās lietotāji, visticamāk, nepārietu uz citu mobilo operētājsistēmu, tas pats attiecas arī uz lietojumprogrammu izstrādātājiem, kuri saprātīgi nevarēja pamest lielāko savu klientu daļu.
Tāpat arī pretēji tam, ko norāda
Google
, fakts, ka lietojumprogrammu izstrādātāji darbojās ar vairākām operētājsistēmām, pastiprināja konstatējumu, ka
Android
kvalitātes pasliktināšanās nenozīmētu
Android
domātas lietojumprogrammas izstrādes pārtraukšanu.
Tādējādi Komisija nav pieļāvusi kļūdas vērtējumā, atzīstot, ka lietojumprogrammu izstrādātāji no
Android
nenovērstos pēc operētājsistēmas kvalitātes nelielas pasliktināšanās.
Tāpēc Komisija pareizi ir atzinusi, ka
Apple
radītās konkurences nelielā intensitāte attaisno, ka visas mobilās operētājsistēmas nav iekļautas konkrētajā tirgū, un ir izslēgts jebkāds operētājsistēmu bez licences radīts konkurences spiediens uz
Google
ievērojamo tirgus varu operētājsistēmu licencēšanas tirgū. Neatkarīgi no tā, vai runa ir par lietotāju lojalitāti pret savu operētājsistēmu,
Apple
cenu politikas ietekmi, it īpaši attiecībā uz lietotājiem ar zemāka līmeņa ierīcēm, un izmaksām, ko rada pāriešana uz citu operētājsistēmu, Komisija ir pareizi atzinusi, ka šie daudzie šķēršļi, kopā ņemot, ļāva samazināt
Apple
radītā konkurences spiediena ietekmi uz
Google
tirgus varu.
2)

Par “Android” pirmkoda licences konkurences spiedienu
i)

Lietas dalībnieku argumenti
Google
uzskata, ka ir saskārusies ar
Android
pirmkoda licences, kas ļaujot izstrādāt ideālus
Android
aizstājējus, radītu konkurences spiedienu. Tādējādi jebkādas nelielas
Android
kvalitātes pasliktināšanās dēļ aparatūras ražotāji dotu priekšroku brīvi pieejamām nedegradētām
Android
versijām. Komisija neesot ievērojusi risinājumu, kas ir noteikts tās Lēmumā C(2010) 142, galīgā redakcija (2010. gada 21. janvāris), ar ko koncentrāciju atzīst par saderīgu ar kopējo tirgu un EEZ līguma darbību (Lieta COMP/M.5529,
Oracle
/
Sun Microsystems
) (turpmāk tekstā – “Lēmums
Sun Microsystems
”), kurā tā ir atzinusi, ka programmatūras brīvpieeja rada konkurences spiedienu. Turklāt
Google
tirgus daļu stabilitāte kopš 2011. gada, kas esot izskaidrojama ar tās centieniem uzturēt
Android
kvalitāti, neietekmējot aparatūras ražotāju reakciju pēc nelielas tās pazemināšanās.
Google
apstrīd arī apstrīdētajā lēmumā norādīto atsauču uz tai piederošo preču zīmi
Android
, tās lietojumprogrammu saskarnēm (turpmāk tekstā – “patentētās
API
”), tās kontroli pār
Android
, izmantojot savietojamības testus, vai uz to, ka lielākā aparatūras ražotāju daļa ar to ir noslēguši antifragmentācijas līgumus un izplatīšanas līgumus, attiecināmību.
Komisija šos argumentus apstrīd. Tā it īpaši atgādina, ka
Google
kontrolē piekļuvi
Android
pirmkodam (apstrīdētā lēmuma 128.–130. apsvērums). Komisija turklāt balstās uz iekšēju
Google
amatpersonas prezentāciju. Šajā prezentācijā esot izskaidrota
Google
īstenotā politika, it īpaši nepieciešamība saglabāt kontroli pār
Android
, lai izstrādātu
Play Store
un tā
Google
lietojumprogrammas, kas galu galā padarītu neiespējamu ticamas
Android
alternatīvas versijas parādīšanos. Turklāt lēmums
Sun Microsystems
nesniedzot nekādu palīdzību, jo šeit izskatāmajā lietā aparatūras ražotājiem, kuri vēlas izmantot preču zīmi
Android
, saņemt piekļuvi
Play Store
un lietot
Google
lietojumprogrammas, ar
Google
ir jānoslēdz līgumi.
BDZV
piekrīt Komisijai.
Android
esot “slēgtākais atvērtais projekts”.
BDZV
atsaucas uz to, ka
Google
pati nodrošina
Android
pirmkoda izstrādāšanu, kontrolē
Android
pirmkoda licenci, kā arī
Android
preču zīmi; ka
Google
ar savietojamības testiem kontrolē tās ieviešanu; ka tai ir komerciālas intereses, kas izskaidro vajadzību saglabāt kontroli pār
Android
, un ka
Android
atvērtais raksturs ir apšaubāms, ņemot vērā pakāpenisko pirmkoda ierobežošanu.
ii)

Vispārējās tiesas vērtējums
Jākonstatē, ka
Google
pārspīlē
Android
pirmkoda licences dēļ radīto konkurences spiedienu. Ir taisnība, ka apstrīdētā lēmuma 568. apsvērumā minētais iemesls, ka
Google
tirgus daļa kopš 2011. gada ir pastāvīgi palielinājusies līdz ļoti augstam līmenim, pats par sevi nevar būt pietiekams, lai izslēgtu jebkādu
Android
pirmkoda licences dēļ radītu konkurences spiedienu. Tas, ka nav varējis parādīties neviens nesavietojams
Android
atzarojums, arī neļautu izslēgt iespēju, ka kāds uzņēmums, izmantojot pirmkodu, izstrādā ticamu
Android
alternatīvu. Tomēr apvienojumā ar citiem iemesliem, uz kuriem Komisija ir balstījusies apstrīdētā lēmuma 567.–583. apsvērumā,
Android
pirmkoda licences dēļ radīto spiedienu var ļoti samazināt.
Pirmkārt, jāatgādina, ka šķēršļi iekļūšanai tirgū uzņēmumam, kas vēlas izstrādāt operētājsistēmu, izmantojot
Android
pirmkodu, bija lieli, par spīti
Android
bezmaksas pieejamībai vai pat tieši tās dēļ. Kā Komisija ir pareizi norādījusi apstrīdētā lēmuma 569. apsvērumā, un to šajā jautājumā
Google
neapstrīd, ikvienam uzņēmumam, kas vēlējās izstrādāt alternatīvu operētājsistēmu, izmantojot
Android
pirmkodu, bija jāsedz lielas izmaksas, tāpēc, visticamāk, iesākumā tiktu piedāvāta alternatīva maksas versija. Piemēri par
Amazon
operētājsistēmu vai
Seznam
mēģinājumu izstrādāt savu operētājsistēmu ir īpaši pārliecinoši. Citiem vārdiem,
Google
nevar apgalvot, ka pēc nelielas
Android
kvalitātes pasliktināšanās aparatūras ražotāji būtu varējuši ātri vērsties pie pirmkoda, lai tiktu galā ar šādu pasliktināšanos.
Tā tas vēl jo vairāk ir, ņemot vērā antifragmentācijas līgumus, kuri kavēja
Android
alternatīvu parādīšanos, kā Komisija to ir uzsvērusi it īpaši apstrīdētā lēmuma 572., 575. un 576. apsvērumā. Proti, daudziem aparatūras ražotājiem bija saistoši šādi līgumi, kuri tiem neļāva pārdot mobilās ierīces, kas darbojas ar
Android
versijām, kuras
Google
nebija apstiprinājusi. Antifragmentācijas līgumu parakstītājiem, proti, faktiski aptuveni simt aparatūras ražotājiem, tostarp 30 nozīmīgākajiem (skat. šī sprieduma 849. punktu), vēršanās pie alternatīvas versijas, kuru
Google
nebija apstiprinājusi, nozīmēja pilnīgu attiecību pārtraukšanu ar
Google
.
Otrkārt, pat ja aparatūras ražotājiem būtu izdevies izstrādāt alternatīvu
Android
versiju, izmantojot
Android
pirmkodu, pastāvēja risks, ka šāda versija sākotnēji nebūtu ticams konkurents. Lai radītu šādu versiju, uzņēmumam bija jāspēj piedāvāt vairākas lietojumprogrammas un arī nodrošināt piekļuvi pietiekami funkcionālām lietojumprogrammu saskarnēm, kā Komisija ir norādījusi apstrīdētā lēmuma 576. apsvērumā. Tomēr
Google
neapstrīd paziņojumus, ko Komisija ir iekļāvusi apstrīdētā lēmuma 576. un 577. apsvērumā, saskaņā ar kuriem
Google
lietojumprogrammas un patentētās
API
, it īpaši, ņemot vērā tās tirgus varu vispārējās meklēšanas pakalpojumos, ražotājiem bija komerciālā ziņā svarīgas. Tādējādi šo lietojumprogrammu un attiecīgo lietojumprogrammu saskarņu replicēšana prasīja laiku un ievērojamus ieguldījumus. Citiem vārdiem, ticamas alternatīvas versijas parādīšanās bija ļoti nedroša.
Šajā ziņā
Google
apgalvo, ka alternatīva
Android
versija varēja izmantot tās patentētās
API
. Tomēr, pat pieņemot, ka šāda iespēja bija,
Google
neatspēko apstrīdētā lēmuma 576. apsvērumā sniegto novērtējumu, ka piekļuve lietojumprogrammām un tās patentētajām
API
bija atkarīga no antifragmentācijas līgumu noslēgšanas, tādējādi ļaujot
Google
pārraudzīt alternatīvas
Android
versijas.
Treškārt, lēmums
Sun Microsystems
neliek apšaubīt iepriekš minēto analīzi. Proti, kā apgalvo Komisija, minētās lietas apstākļi atšķiras no apstākļiem šeit izskatāmajā lietā. Ir tiesa, ka minētā lēmuma 749. apsvērumā Komisija, lai novērtētu apvienošanās dēļ radušās vienības tirgus varu, ņēma vērā konkurences spiedienu, ko rada programmatūras, kuras izstrādātas, izmantojot
Sun Microsystems, Inc
. programmatūras pirmkodu. Tāpat arī apstrīdētā lēmuma 252. apsvērumā, uz ko pamatojas
Google
, Komisija ir atzinusi, ka atvērtās programmatūras īpašnieku ierobežoja neatkarīgie izstrādātāji, kuri varēja ierosināt uzlabojumus vai labojumus šai programmatūrai. Tomēr šajā lietā
Android
brīvpieeja nav salīdzināma ar lēmumā
Sun Microsystems
aplūkotās programmatūras brīvpieeju. Proti, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 128. apsvēruma, pieejamā
Android
atvērtā versija ne vienmēr ir jaunākā
Google
piedāvātā
Android
versija. Tāpat ir redzams, ka praksē ir grūti piedāvāt
Android
uzlabojumus, izmantojot pirmkodu, ja vien nav vienošanās par ciešākām saitēm ar
Google
, lai it īpaši iegūtu piekļuvi tās lietojumprogrammām, kā arī tās patentētajām
API
. No iepriekš minētā izriet, ka
Android
brīvpieeja šajā gadījumā nerada konkurences spiedienu, kas būtu salīdzināms ar lēmumā
Sun Microsystems
aprakstīto.
Visbeidzot, nav jāatbild uz
Google
replikas rakstā izvirzīto argumentu, ka Komisija nonāk pretrunā pati sev tāpēc, ka, no vienas puses, tā apgalvojot, ka “
Android
variantam, lai tas radītu ticamus draudus, ir jābūt piekļuvei
Android
preču zīmēm un lietojumprogrammām
Play Store
un
Google Search
”, lai gan, no otras puses, esot atzīts – ņemot vērā ļaunprātīgo rīcību, pirmām kārtām,
Android
lietojumprogrammu veikalu pasaules mēroga tirgū – ārpus Ķīnas – un, otrām kārtām, vispārējās meklēšanas valstu tirgos, kas pakļāva
Play Store
un
Google Search
licenci antifragmentācijas pienākumu akceptēšanai (turpmāk tekstā – “otrā ļaunprātīgā rīcība”) –, ka “nesavietojami atzarojumi”, kuriem nav šādas piekļuves, “rada ticamus konkurences draudus” (skat. apstrīdētā lēmuma 1036. apsvēruma 1. punktu). Proti, kā ir norādījusi Komisija, novērtējot
Android
pirmkoda licences iespējami radīto konkurences spiedienu, jāņem vērā, ka aparatūras ražotājiem antifragmentācijas līgumi un izplatīšanas līgumi ir jānoslēdz, lai tie varētu pārdot savas ierīces, kuras darbojas ar savietojamiem atzarojumiem, un ieviest
Google
patentētās
API
. Līdz ar to, tā kā šiem aparatūras ražotājiem ir saistoši antifragmentācijas līgumi, kuru ilgums parasti ir pieci gadi (apstrīdētā lēmuma 168., 169. un 1078. apsvērums), tie nevar brīvi balstīties uz
Android
pirmkodu, lai radītu atzarojumus. Tiem tātad nebūtu ļauts ātri un katrā laikā izlaist ierīci, kas darbojas ar šādu atzarojumu.
Tādējādi Komisija ir pareizi secinājusi, ka
Android
pirmkoda licences brīvpieeja nerada pietiekamu konkurences spiedienu, lai neitralizētu
Google
ieņemto dominējošo stāvokli operētājsistēmu licencēšana tirgū.
Tāpēc pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
3.

Par otro daļu attiecībā uz “Android” lietojumprogrammu veikalu dominēšanu
Papildus operētājsistēmu licencēšanas tirgum Komisija apskatīja arī
Android
lietojumprogrammu veikalu tirgu. Šī tirgus definēšanai Komisija apstrīdētā lēmuma 268.–322. apsvērumā iekļāva visus
Google
Android
ierīcēm paredzēto lietojumprogrammu veikalus, kā arī citām ierīcēm, kas darbojas ar
Android
, paredzēto lietojumprogrammu veikalus. Turpretī, pirmkārt, Komisija izslēdza lietojumprogrammu, tostarp to, kas ir tieši lejupielādējamas internetā, kopuma piederību pie tā paša tirgus, pie kura pieder lietojumprogrammu veikals. Otrkārt, Komisija atstāja ārpus citu licencēto operētājsistēmu, kā arī operētājsistēmu bez licences veikalus.
Pēc tam Komisija atzina, ka
Android
paredzēto veikalu tirgū
Google
ar
Play Store
ir dominējošā stāvoklī. Kā izriet no apstrīdētā lēmuma 590.–673. apsvēruma, Komisija balstījās uz
Google
tirgus daļām, lejupielādējamo lietojumprogrammu skaitu un popularitāti, kā arī atjauninājumu pieejamību, pienākumu lietot
Play Store
, lai varētu izmantot
Google Play
pakalpojumus, šķēršļiem iekļūšanai tirgū, aparatūras ražotāju kompensējošās pirktspējas neesamību, kā arī nepietiekamu konkurences spiedienu no operētājsistēmām bez licences paredzēto lietojumprogrammu veikaliem.
Pirmā pamata otrajā daļā
Google
koncentrē savus argumentus uz Komisijas veikto pārbaudi apstrīdētā lēmuma 9.4.7. punktā par mobilo operētājsistēmu bez licences veikalu radītā konkurences spiediena intensitāti.
a)

Lietas dalībnieku argumenti
Vispirms
Google
uzsver, ka
Android
un
Play Store
bija savstarpēji atkarīgi. Tiem esot bijis jābūt vienlaikus konkurētspējīgiem: vienas dominēšanu nevar nošķirt no otra dominēšanas. Komisija to atzīstot apstrīdētā lēmuma 299., 305. un 594. apsvērumā.
HMD
,
ADA
un
CCIA
apstiprina šo interpretāciju un uzsver, ka, noslēpjot konkurenci starp
Android
un
Apple
“sistēmām” un nevērtējot konkurenci pasaules mērogā, apstrīdētais lēmums ir attālinājies no reāliem faktiem.
Turpinājumā – Komisija, nodalot
Play Store
no
Android
, neesot ņēmusi vērā
Apple
radīto konkurenci.
Apple
esot bijis iemesls
Play
Store
veikala izstrādei, lai uzturētu šo veikalu augstā kvalitātes līmenī. 2018. gada 12. decembra spriedumā Servier u.c./Komisija (
T‑691/14
, pārsūdzēts apelācijā,
EU:T:2018:922
) esot apstiprināts, ka šāds inovācijas modelis paredz konkurences pastāvēšanu. Ja
Google
, kā apgalvo Komisija, būtu bijusi dominējošā stāvoklī, tā būtu atturējusies no inovāciju ieviešanas, un būtu vērojama
Play Store
kvalitātes pasliktināšanās. Tāpat arī apgalvojums apstrīdētā lēmuma 660. apsvērumā par to, ka
Play Store
izstrāde nav izskaidrojama ar inovāciju fenomenu, bet gan ar sekošanu tehnoloģiju tendencēm vai ar inovāciju fenomena sakritību ar tehnoloģiju tendenču pazīmēm, esot nepamatots un kļūdains. Šāds konstatējums, pieņemot, ka tas ir pamatots, apstiprinātu
Google
un
Apple
savstarpējo konkurenci.
Visbeidzot pretēji apgalvojumiem apstrīdētā lēmuma 290. un 668. apsvērumā,
Google
, tāpat kā
ADA
, uzsver, ka tā nevar rentabli paaugstināt maksu, ko maksā lietojumprogrammu izstrādātāji. Tāpat kā tā nevar pasliktināt
Android
kvalitāti, tā nevar arī gūt jelkādu labumu no tiem uzliktās maksas paaugstināšanas, nepalielinot
Apple
radīto konkurenci. Tam pierādījums esot tas, ka apgalvotā dominējošā stāvokļa laikposmā
Google
par 15 % samazināja no lietojumprogrammu izstrādātājiem prasīto maksu, lai pielīdzinātos
Apple
noteiktajai.
Komisija un personas, kas iestājušās lietā tās atbalstam, apstrīd
Google
izvirzīto argumentu pamatotību. Pirmkārt,
Google
argumenti esot kļūdaini, jo tie it īpaši izvairās no fakta, ka lietotāji nevar izmantot citām operētājsistēmām domāto lietojumprogrammu veikalus, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma 299. apsvēruma 2. punkta, un
Play Store
dominē
Android
lietojumprogrammu veikalu tirgū.
Otrkārt, neesot nekādu pierādījumu, kas ļautu konstatēt, ka
Play Store
izstrādi ir veicinājusi
Apple App Store
attīstība. Katrā ziņā citi apstrīdētajā lēmumā minētie pierādījumi ļaujot konstatēt
Play Store
dominējošo stāvokli
Android
lietojumprogrammu veikalu tirgū. Tāpat arī apstrīdētajā lēmumā minētie pierādījumi tam, lai izskaidrotu, kā
Google
bez nelabvēlīgām sekām varēja paaugstināt cenas lietojumprogrammu izstrādātājiem, joprojām esot derīgi. It īpaši, ņemot vērā, ka
Google Android
ierīču īpatsvars viedo mobilo ierīču pārdošanā pasaulē ir palielinājies no 48 % 2011. gadā līdz 81 % 2016. gadā, izstrādātāji nevēloties atteikties no piekļuves tik lielai un augošai lietotāju bāzei. Cenām paaugstinoties, lietojumprogrammu izstrādātāji nepārtrauktu izplatīt lietojumprogrammas ar
Play Store
starpniecību.
b)

Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmām kārtām, jāatzīmē, ka
Google
apstrīd tikai dažus apstrīdētā lēmuma pamatojumus. Iebildumi neattiecas uz visiem elementiem, kuru dēļ Komisija ir atzinusi, ka dominējošo stāvokli
Android
lietojumprogrammu veikalu tirgū
Google
ieņēma ar
Play Store
starpniecību.
Google
koncentrējas tikai uz to, ka Komisija nav ņēmusi vērā
Apple
radīto konkurences spiedienu.
Šādā kontekstā
Google
norāda uz apstrīdētā lēmuma 299. un nākamajiem apsvērumiem, kuri attiecas uz tirgus definēšanu un jebkādas
Android
un
Play Store
savstarpējas sistēmas izslēgšanu.
Google
uzskata, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā, noraidot, ka pastāv šāda sistēma, kas konkurē ar
Apple
sistēmu, proti, ar
iOS
un
App Store
veidoto sistēmu.
Tomēr jāatzīmē, ka apstrīdētā lēmuma 299. un nākamajos apsvērumos Komisija
Android
un
Play Store
sistēmas pastāvēšanu ir apskatījusi, nevis lai noraidītu pieņēmumu par
Apple
radītu konkurenci, bet lai izvērtētu konkurenci no citām licencētām operētājsistēmām paredzētiem lietojumprogrammu veikaliem un citiem
Android
paredzētiem lietojumprogrammu veikaliem. Citiem vārdiem, Komisija apstrīdētā lēmuma 299. un nākamajos apsvērumos formāli neizskatīja jautājumu par to, vai pastāv
Android
sistēmas un
Apple
sistēmas savstarpēja konkurence.
Otrām kārtām, attiecībā uz
App Store
radītā konkurences spiediena pārbaudi jautājums par
Android
un
Play Store
sistēmas pastāvēšanu rodas citos aspektos. Proti, atšķirībā no
Android
–
iOS
bija tikai viens lietojumprogrammu veikals, un tikai šī iemesla dēļ vien to nevar no tā atdalīt. Šajā ziņā
Play Store
un
App Store
savstarpēji konkurēja ar sistēmu, pie kuras piederēja šie veikali, attiecīgi
Android
un
iOS
.
Pretnostatījumā
Apple
sistēmai un lai novērtētu
App Store
radīto konkurences spiedienu, arī
Play Store
nevar tikt nošķirts no
Android
. Tā tas ir vēl jo vairāk, jo
Google
pakļāva piekļuvi
Play Store
tam, ka tiek noslēgts antifragmentācijas līgums, kas
Play Store
ļauj saistīt tikai ar
Android
versijām, kuras atbilst tās savietojamības testam.
No iepriekš minētā izriet – lai saistībā ar lietotājiem un lietojumprogrammu izstrādātājiem novērtētu
App Store
konkurences spiedienu uz
Play Store
, jāņem vērā
iOS
konkurences spiediens uz
Android
, un to
Google
tieši atzina, atbildot uz jautājumu, ko Vispārējā tiesa uzdeva tiesas sēdē mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai.
App Store
konkurences spiediens uz
Play Store
bija atkarīgs no
iOS
konkurences spiediena uz
Android
. Papildus tam, ka operētājsistēma ir priekšnoteikums mobilās ierīces darbībai, no tās kvalitātes ir atkarīga arī pieejamo lietojumprogrammu pareiza darbība un daudzveidība.
Šī realitāte, kuras dēļ ir jāvērtē sistēmu konkurence, apstiprinās, lasot apstrīdēto lēmumu. Komisija apstrīdētā lēmuma 656. apsvērumā ir atzinusi, ka
App Store
nerada pietiekamu konkurences spiedienu uz
Play Store
, it īpaši, atsaucoties uz 9.3.4. punktu, kurā Komisija atzina, ka, raugoties no lietotāju viedokļa,
iOS
nerada pietiekamu konkurences spiedienu uz
Android
.
Tāpat arī, raugoties no lietojumprogrammu izstrādātāju viedokļa, Komisija ir balstījusies būtībā uz tādiem pašiem iemesliem kā apstrīdētā lēmuma 552.–555. un 668.–670. apsvērumā, lai attiecīgi atzītu, ka
iOS
radītais spiediens uz
Android
ir nepietiekams un ka
App Store
radīja tādas pašas intensitātes spiedienu uz
Play Store
. Šo iemeslu pārklāšanās vēl jo vairāk izriet no apstrīdētā lēmuma 553. un 668. apsvēruma – abos ir atsauce uz 290. apsvērumu par to, ka
App Store
nepieder pie tā paša tirgus, pie kura pieder
Play Store
.
Tādējādi pirmā pamata otrās daļas pamatotība ir atkarīga no tā, cik pamatota ir pirmā daļa, kurā
Google
pārmet Komisijai, ka tā nav ņēmusi vērā
iOS
radīto konkurences spiedienu uz
Android
saistībā ar lietotājiem un lietojumprogrammu izstrādātājiem. Proti, ir redzams, ka loģiski ir izslēgts, ka
App Store
radītais konkurences spiediens uz
Play Store
intensitātes ziņā atšķirtos no
iOS
radītā konkurences spiediena uz
Android
. Abos gadījumos dati, kas ņemti vērā konkurences spiediena intensitātes novērtēšanā, ir vienādi.
Tā kā
Google
izvirzītie argumenti pirmā pamata pirmās daļas atbalstam ir noraidīti kā nepamatoti, tādējādi apstiprinot apstrīdētā lēmuma pamatojumu, ka
Apple
iOS
nerada pietiekamu konkurenci
Android
, nevar atbalstīt arī
Google
izvirzītos argumentus pirmā pamata otrās daļas atbalstam.
Tāpēc pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
4.

Par trešo daļu attiecībā uz pretrunu starp dominēšanu lietotājiem sniegtajos meklēšanas pakalpojumos un teoriju par ļaunprātīgu rīcību saistībā ar meklēšanas lietojumprogrammu licencēm aparatūras ražotājiem
a)

Lietas dalībnieku argumenti
Šīs daļas atbalstam
Google
apgalvo, ka vērtējums par dominējošo stāvokli vispārējās meklēšanas pakalpojumu tirgos neatbilst apstrīdētajā lēmumā izvēlētajai ļaunprātīgas rīcības teorijai. Proti, Komisija apstrīdētā lēmuma 674. apsvērumā uzsverot, ka
Google
dominē attiecībā uz lietotājiem sniegtajiem vispārējās meklēšanas pakalpojumiem, bet apstrīdētā lēmuma 877. un 1016. apsvērumā apšaubītā rīcība attiecoties tikai uz vispārējās meklēšanas lietojumprogrammu licencēm aparatūras ražotājiem, nevis lietotājiem.
Apstrīdētajā lēmumā neesot pierādīts, ka
Google
dominē vispārējās meklēšanas lietojumprogrammu licenču piešķiršanas aparatūras ražotājiem “tirgū”, un praksē tas tā arī neesot. Aparatūras ražotājiem savās ierīcēs neesot noteikti jāievieto lietojumprogramma
Google Search
, jo šis meklēšanas pakalpojums ir brīvi un viegli pieejams internetā. Tāpat arī lietotājs, kas iegādājas ierīci bez lietojumprogrammas
Google Search
, tai varot viegli piekļūt. Aparatūras ražotājs arī varot izveidot un uzstādīt ikonu, kas ved uz
Google
sākumlapu pārlūkprogrammā. Nekonstatējot dominēšanu attiecībā uz meklēšanas lietojumprogrammu licencēm aparatūras ražotājiem, to, ka lietojumprogrammas
Google
Search
licences saņemšana ir pakļauta aparatūras ražotāju piekrišanai antifragmentācijas pienākumiem un
Chrome
iepriekšējai instalēšanai saskaņā ar izplatīšanas līgumu, nevarot uzskatīt par ļaunprātīgu rīcību. Tas pats attiecoties arī uz
Google
dalīšanos ar atsevišķiem saviem reklāmas ieņēmumiem, pretī saņemot to, ka attiecīgie aparatūras ražotāji un tīklu operatori ekskluzīvi iepriekš instalē
Google Search
.
Komisija vispārīgi norāda, ka secinājumi par
Google
dominēšanu vispārējās meklēšanas pakalpojumu tirgos saskan ar konstatēto ļaunprātīgo rīcību. Katrā ziņā nevarot apgalvot, ka tādēļ, ka vispārējo meklēšanu veic lietotāji, nekāda ļaunprātīga rīcība nevarot rasties saistībā ar vispārējās meklēšanas pakalpojumu tirgos ieņemto dominējošo stāvokli
Google
rīcības pret aparatūras ražotājiem dēļ. Komisija neesot balstījusies uz ļaunprātīgas rīcības formu, bet gan uz faktu līdzību, jo
Google
rīcība bija aparatūras ražotāju līmenī, bet attiecas uz patērētāju lietotu produktu.
b)

Vispārējās tiesas vērtējums
Iebildumu attiecībā uz pretrunu starp apstrīdētā lēmuma 877. un 1016. apsvērumā Komisijas identificēto ļaunprātīgo rīcību un
Google
dominējošo stāvokli vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos nevar lietderīgi atbalstīt.
Pirmām kārtām, jāatzīmē, ka apstrīdētā lēmuma 877. un 1016. apsvērumā Komisijas identificētā ļaunprātīgā rīcība bija noteikta, ņemot vērā
Google
dominējošo stāvokli gan vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos, gan
Android
lietojumprogrammu veikalu tirgū. Līdz ar to, pat pieņemot, ka šī ļaunprātīgā rīcība kļūdaini pamatota ar
Google
dominējošo stāvokli vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos, jākonstatē, ka tā balstījās arī uz
Google
dominējošo stāvokli
Android
lietojumprogrammu veikalu tirgū, kas nav ticis apšaubīts ar
Google
pirmā pamata otrajā daļā sniegtajiem argumentiem.
Otrām kārtām, katrā ziņā neatkarīgi no konstatējuma, ka apstrīdētā lēmuma 877. un 1016. apsvērumā Komisijas identificētā ļaunprātīgā rīcība izrietēja arī no
Google
dominējošā stāvokļa
Android
lietojumprogrammu veikalu tirgū, jāatzīmē arī, ka konkrētā prakse bija cieši saistīta ar
Google
dominējošo stāvokli vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos. Tā kā
Google Search
bija produkts, kura iegūšanu
Google
Android
ierīču lietotāji gaidīja,
Google
izmantoja savu varu vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos, lai šo lietojumprogrammu piegādātu izplatīšanas līgumu parakstītājiem.
Tādējādi pretēji tam, ko apgalvo
Google
, apstrīdētā lēmuma 877. un 1016. apsvērumā Komisijas identificētā ļaunprātīgā rīcība, kas, protams, izpaudās
Google
un izplatīšanas līgumu parakstītāju savstarpējās attiecībās, tiešām realitātē bija vērsta uz lietotājiem un vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgiem, kuros
Google
bija dominējošā stāvoklī. Fakts, ka konkrētā prakse attiecās uz
Google
Search
piegādi izplatīšanas līgumu parakstītājiem, neliek apšaubīt šo konstatējumu.
Google
Search
veidoja nozīmīgas ieejas durvis uz
Google
vispārējās meklēšanas pakalpojumiem, un izplatīšanas līgumu parakstītāji šajā ietvarā darbojās kā starpnieki starp
Google
un tā lietotājiem.
Citiem vārdiem,
Google
dominējošais stāvoklis vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos bija apstrīdētā lēmuma 877. un 1016. apsvērumā pārbaudītās prakses izejas punkts, kā arī mērķis (it īpaši skat. apstrīdētā lēmuma 1341. apsvērumu), un Komisija uzskata, ka realitātē šīs prakses nolūks bija saglabāt un palielināt
Google
varu vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos, kā arī novērst jebkādu konkurentu parādīšanos šajos tirgos.
Tādējādi nav konstatējama nekāda pretruna starp apstrīdētā lēmuma 877. un 1016. apsvērumā Komisijas identificēto ļaunprātīgo rīcību un
Google
dominējošo stāvokli vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos.
Šāda interpretācija attiecas arī uz apgalvoto neatbilstību starp apstrīdētā lēmuma 1192. apsvērumā identificēto ļaunprātīgo rīcību ar aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem un
Google
ieņemto dominējošo stāvokli vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos.
Lai gan apstrīdētā lēmuma 877. un 1016. apsvērumā identificēto ļaunprātīgo rīcību Komisija uzskata par produktu vai saistību grupēšanu, apstrīdētā lēmuma 1192. apsvērumā identificētā ļaunprātīgā rīcība ar aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem bija vērsta uz to, lai sadalītu reklāmas ieņēmumus, ko
Google
guva ar savu darbību vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos. Aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi tātad noteikti bija atkarīgi no
Google
varas šajos tirgos. Turklāt, lai gan aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi bija saistīti ar attiecībām, ko
Google
uzturēja ar šo līgumu parakstītājiem, kuri tātad vairs nevarēja iepriekš instalēt ar
Google Search
konkurējošu lietojumprogrammu, vēlreiz jāatzīmē, ka šie parakstītāji, uzņemoties šādu pienākumu, ļāva
Google
nostiprināt savu stāvokli attiecībā pret lietotājiem vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos.
Tādējādi nav konstatējama nekāda pretruna starp apstrīdētā lēmuma 1192. apsvērumā Komisijas identificēto ļaunprātīgo rīcību un
Google
dominējošo stāvokli vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos.
Tāpēc pirmā pamata trešā daļa ir jānoraida kā nepamatota, kā arī pirmais pamats tādējādi ir jānoraida pilnībā.
5.

Par ekosistēmu savstarpējās konkurences relatīvo nozīmi šīs lietas vajadzībām
No iepriekš minētā izriet, ka pirmais pamats ir jānoraida pilnībā. It īpaši attiecībā uz šī pamata pirmo un otro daļu ir redzams, ka Komisija ir pareizi atzinusi, ka
Apple
radītais netiešais konkurences spiediens uz
Google
joprojām bija nepietiekams.
Turklāt jāatzīmē, ka, lai gan pirmā pamata pirmās un otrās daļas atbalstam
Google
atsevišķi apstrīd licencēto operētājsistēmu tirgus un
Android
lietojumprogrammu veikalu tirgus definēšanu un savu attiecīgo stāvokli tajos, tās argumenti attiecas arī uz nepieciešamību ņemt vērā ekosistēmu savstarpējās konkurences realitāti.
Proti, apstrīdētajā lēmumā Komisija ir atzinusi, ka
iOS
, tāpat kā
Apple App Store
, varēja radīt zināma līmeņa konkurences spiedienu uz
Google
(apstrīdētā lēmuma 242., 243. un 322. apsvērums).
Google
“ekosistēma”, ko raksturo saikne starp operētājsistēmu
Android
un
Play Store
, tādējādi esot konkurējusi ar
Apple
“ekosistēmu”, ko raksturo saikne starp
iOS
un
App Store
.
Šādā kontekstā
Google
uzskata, ka spiediens, ko
Apple
radīja ar
iOS
un
App Store
, kuriem nav licences, tai neesot ļāvis lielā mērā darboties neatkarīgi no šī konkurenta, it īpaši attiecībā uz dominējošā stāvokļa, ko Komisija tai ir piedēvējusi licencēto operētājsistēmu un
Android
lietojumprogrammu veikalu pasaules mēroga tirgos – ārpus Ķīnas –, noteikšanu.
Šajā ziņā jāņem vērā, ka
Apple
a priori
nevar ietekmēt
Google
dominējošo stāvokli vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos. Proti, kā it īpaši izriet no apstrīdētā lēmuma 118.–199. un 515. apsvēruma, pārkāpuma laikposmā
Apple
guva labumu no ieņēmumu sadalīšanas līguma ar nosacījumu, ka
Google Search
ir noteikta pēc noklusējuma tās mobilā interneta pārlūkprogrammā
Safari
. Šī līguma dēļ
Apple
tātad nebija pamudinājuma ienākt šajos tirgos, lai konkurētu ar
Google Search
, jo tas, ka
iOS
ierīču lietotāji izmantoja šo meklētājprogrammu, tai bija ievērojamu ieņēmumu avots.
Lai gan procedūra uz šo līgumu neattiecās, tomēr apstrīdētajā lēmumā to varēja ņemt vērā, kā Komisija to ir darījusi, kā faktu, kas ļauj labāk novērtēt
Google
ekonomisko spēku un tās spēju lielā mērā darboties neatkarīgi no saviem konkurentiem, klientiem un patērētājiem.
C.

Par otro pamatu saistībā ar pirmo ļaunprātīgo rīcību attiecībā uz izplatīšanas līguma nosacījumu par iepriekšēju instalēšanu kļūdainu novērtēšanu par ļaunprātīgiem
Ar otro prasības pamatu, kas sadalīts divās daļās,
Google
norāda, ka Komisija ir kļūdaini izdarījusi secinājumu par izplatīšanas līguma nosacījumu par iepriekšēju instalēšanu, kas pakārto
Play Store
iegūšanu lietojumprogrammas
Google
Search
iepriekšējai instalēšanai, un
Play Store
un lietojumprogrammas
Google Search
iegūšanu – pārlūkprogrammas
Chrome
iepriekšējai instalēšanai (turpmāk tekstā – “pirmā ļaunprātīgā rīcība”), ļaunprātīgo raksturu.
1.

Konteksta elementi
Iesākumā, lai atbildētu uz lietas dalībnieku argumentiem, jāizklāsta, pirmkārt, nosacījumi secinājumu izdarīšanai par to, ka konkrētā prakse ir dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana, otrkārt, dažādie elementi, kurus Komisija ir norādījusi apstrīdētajā lēmumā šīs prakses izraisītās izstumšanas iedarbības raksturošanai, un, treškārt, šo prakses veidu savstarpējās attiecības.
a)

Jēdzieni “ļaunprātīga rīcība”, “izstumšanas iedarbība” un “pārdošana ar piesaisti”, it īpaši – ievērojot 2007. gada 17. septembra spriedumu Microsoft/Komisija (
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
)
Tas, ka uzņēmums ieņem dominējošo stāvokli un konkurē ar savu sniegumu, pats par sevi nav nelikumīgi. Tikai noteiktos apstākļos, piemēram, ja tā rīcība rada izstumšanas iedarbību, kas neizriet no šādas konkurences, šī rīcība ir dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana LESD 102. panta izpratnē.
Proti, LESD 102. panta mērķis nav aizliegt uzņēmumam ar savu sniegumu iegūt dominējošu stāvokli tirgū. Šīs tiesību normas mērķis nav arī nodrošināt, lai konkurenti, kas ir mazāk efektīvi nekā dominējošā stāvoklī esošais uzņēmums, paliktu tirgū (skat. spriedumu, 2017. gada 6. septembris, Intel/Komisija (
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
133.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi ne vienmēr izstumšanas iedarbība apdraud konkurenci. Uz sniegumu balstīta konkurence jau pēc savas definīcijas var izraisīt mazāk efektīvu un līdz ar to patērētājiem mazāk interesantu – it īpaši no cenu, izvēles, kvalitātes vai jauninājumu viedokļa – konkurentu izzušanu no tirgus vai to izstumšanu (skat. spriedumu, 2017. gada 6. septembris, Intel/Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
134.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam ir īpaša atbildība ar savu rīcību neapdraudēt efektīvu un neizkropļotu konkurenci iekšējā tirgū (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 6. septembris, Intel/Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
135.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādēļ LESD 102. pantā tostarp ir aizliegts dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam īstenot praksi, kurai ir izstumšanas iedarbība attiecībā pret tikpat efektīviem konkurentiem, nostiprinot savu dominējošo stāvokli ar līdzekļiem, kas neatbilst uz sniegumu balstītai konkurencei. Tādēļ no šī skatpunkta – tāpat kā ne katra cenu konkurence, arī ne katra citu parametru konkurence var tikt uzskatīta par leģitīmu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 6. septembris, Intel/Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
136.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Izstumšanas iedarbība raksturo situācijas, kad pašreizējo vai potenciālo konkurentu faktiska piekļuve tirgiem vai to sastāvdaļām dominējošā uzņēmuma rīcības dēļ ir kavēta vai likvidēta, tādējādi ļaujot pēdējam minētajam savās interesēs un uz patērētāju interešu rēķina negatīvi ietekmēt dažādus konkurences parametrus, piemēram, cenas, ražošanu, inovācijas, preču vai pakalpojumu dažādību vai kvalitāti.
Tas, ka dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma rīcībai ir izstumšanas iedarbība tirgos, kas nav tirgus, kurā ieņemts dominējošais stāvoklis, nav šķērslis LESD 102. panta piemērošanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1996. gada 14. novembris, Tetra Pak/Komisija,
C‑333/94 P
,
EU:C:1996:436
,
25.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šeit izskatāmajā lietā pirmās ļaunprātīgās rīcības ietvaros īstenotā konkrētā prakses ir pārdošana ar piesaisti. Tā ir parasta prakse uzņēmējdarbībā, kuras mērķis parasti ir klientiem ekonomiskāk piedāvāt labākus produktus vai piedāvājumus. Pārdošana ar piesaisti izpaužas tā, ka dominējošais uzņēmums noteic, ka konkrēta produkta (piesaistošā produkta) pārdošana ir atkarīga no cita produkta (piesaistītā produkta) iegādes. Tam var būt izstumšanas iedarbība piesaistītajā tirgū, piesaistošajā tirgū vai abos reizē. Proti, uzņēmums, kas ieņem dominējošo stāvokli vienā vai vairākos produktu tirgos (piesaistošā produkta tirgus), šādas prakses dēļ var nodarīt kaitējumu patērētājiem, jo tas norobežo citu produktu, kuri ir pārdošanas ar piesaisti priekšmets, tirgu (piesaistītā produkta tirgus) un netieši – arī piesaistošo tirgu.
Šajā ziņā, lai novērtētu šādas prakses ļaunprātīgo raksturu, jau ir nospriests, ka Komisija var balstīties uz šādiem elementiem (spriedums, 2007. gada 17. septembris, Microsoft/Komisija,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
,
869.
punkts):
–
pirmkārt, piesaistošais produkts un piesaistītais produkts ir divi atšķirīgi produkti;
–
otrkārt, attiecīgajam uzņēmumam ir dominējošs stāvoklis piesaistošā produkta tirgū;
–
treškārt, minētais uzņēmums nesniedz patērētājiem izvēli iegūt piesaistošo produktu bez piesaistītā produkta;
–
ceturtkārt, konkrētā prakse “ierobežo konkurenci”;
–
piektkārt, šī prakse nav objektīvi attaisnota.
It īpaši attiecībā uz šī sprieduma 284. punktā minēto ceturto nosacījumu par konkurences ierobežošanu Vispārējā tiesa, pirmkārt, 2007. gada 17. septembra sprieduma Microsoft/Komisija (
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
) 867. punktā ir atgādinājusi iepriekšējās judikatūras saturu, saskaņā ar kuru spēkā ir “princips, ka rīcību var uzskatīt par ļaunprātīgu tikai tad, ja tā var ierobežot konkurenci”.
Tomēr 2007. gada 17. septembra sprieduma Microsoft/Komisija (
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
) 868. punktā Vispārējā tiesa ir arī atzīmējusi, otrkārt, ka lēmumā, kas bija apstrīdēts minētajā lietā, “Komisija ir uzskatījusi, ka, ņemot vērā lietas specifiskos apstākļus, tā nevarēja tikai uzskatīt – kā tā parasti dara ļaunprātīgās tirdzniecības ar piesaisti lietās –, ka attiecīgā produkta un dominējošā produkta pārdošanai ar piesaisti pašai par sevi ir no tirgus izstumjoša iedarbība”, un ka šādos apstākļos “[Komisija] līdz ar to vēlāk aplūkoja attiecīgās pārdošanas ar piesaisti konkrētās izpausmes attiecīgajā [..] tirgū, kā arī šī tirgus attīstības iespējas” (šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2007. gada 17. septembris, Microsoft/Komisija,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
,
1035.
punkts).
Lai paskaidrotu, kādēļ Komisija ir pārbaudījusi pārdošanas ar piesaisti konkrēto ietekmi uz attiecīgo tirgu, Vispārējā tiesa atzīmēja, ka lēmumā, kas šajā lietā tika apstrīdēts, Komisija bija ņēmusi vērā turpmāk minēto (spriedums, 2007. gada 17. septembris, Microsoft/Komisija,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
,
977.
punkts):
“Pastāv [..] apstākļi saistībā ar [
Windows Media Player
] pārdošanu ar piesaisti, kas pamato detalizētāku šīs pārdošanas ar piesaisti iedarbības uz konkurenci izvērtēšanu šajā lietā. Kaut gan klasiskās pārdošanas ar piesaisti lietās Komisija un [Savienības] tiesa uzskatīja, ka konkurenci ierobežojošu iedarbību attiecībā pret konkurējošiem izplatītājiem pierādīja atsevišķa produkta pārdošana ar piesaisti pie dominējoša produkta, [jānorāda, ka] šajā lietā lietotāji var un zināmā mērā iegūst trešo personu multimediju draiverus internetā, dažreiz bez maksas. Tādēļ pastāv patiešām pamatoti iemesli nepieņemt bez turpmākas analīzes, ka [
Windows Media Player
] pārdošana ar piesaisti ir rīcība, kas pēc sava rakstura var ierobežot konkurenci.”
Līdz ar to Vispārējā tiesa 2007. gada 17. septembra sprieduma Microsoft/Komisija (
T‑201/04
,
EU:T:2077:289
) 869. punktā uzskatīja, ka pārdošanas ar piesaisti jautājums ir jāizvērtē, ņemot vērā šajā lietā apstrīdētajā lēmumā minētos nosacījumus (izklāstīti šī sprieduma 842. un 843. punktā), tostarp nosacījumu, ka konkrētā prakse “ierobežo konkurenci”.
Šeit izskatāmajā lietā Komisija apstrīdētajā lēmumā atsaucas uz 2007. gada 17. septembra spriedumu Microsoft/Komisija (
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
), lai izklāstītu nosacījumus, kas jāizpilda pirmās ļaunprātīgās rīcības raksturošanai (apstrīdētā lēmuma 741. un 742. apsvērums).
It īpaši attiecībā uz šī sprieduma 284. punktā minēto ceturto nosacījumu Komisija pēc tam, kad apstrīdētajā lēmumā bija norādījusi, ka saskaņā ar judikatūru pirms 2007. gada 17. septembra sprieduma Microsoft/Komisija (
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
) “klasiskajās lietās” nebija prasīta pārdošanas ar piesaisti pretkonkurences seku parādīšana, pēc būtības norādīja, ka ceturtais nosacījums, kas ir prasīts, lai konstatētu pārdošanu ar piesaisti, principā ir izpildīts, ja konkrētā prakse “var vai būtu spējīga ierobežot konkurenci” (skat. 749. apsvērumu un 813. zemsvītras piezīmi, kurā ir atsauce uz 2007. gada 17. septembra spriedumu Microsoft/Komisija (
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
,
867.
punkts)).
Šajā ziņā, kā tiks pārbaudīts turpmāk, šeit izskatāmajā lietā ir redzams, ka kritērija – kas formulēts kā “spēja ierobežot konkurenci”, to formulējot ar atsauci uz 2007. gada 17. septembra sprieduma Microsoft/Komisija (
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
) 867. punktu, – piemērošanas aizsegā Komisija apstrīdētajā lēmumā ir arī konkrēti izklāstījusi dažādus elementus, kas, pēc tās domām, ļauj konstatēt apgalvotās izstumšanas iedarbības reālo situāciju saskaņā ar minētā sprieduma 868. punktu.
Proti, kā
Google
ir apgalvojusi šajā lietā, lietotājiem ir viegli iegādāties vispārējās meklēšanas vai pārlūkošanas lietojumprogrammas, kas konkurē ar tām, kuras skar pārdošana ar piesaisti. Šo apstākli atzīst visi attiecīgie lietas dalībnieki, jo diskusija nav par iespēju lietotājiem viegli lejupielādēt šādas lietojumprogrammas, bet gan par pamudinājumiem to darīt, kādi tiem varētu būt (skat. apstrīdētā lēmuma 917. apsvērumu).
Šādos apstākļos, kā Vispārējā tiesa to ir izklāstījusi un lietas dalībnieki ir apstiprinājuši tiesas sēdē, no apstrīdētā lēmuma tiešām izriet, ka Komisija ir pielikusi pūles, lai konkurences ierobežojumu raksturotu ne tikai kā “potenciālu” vai “iespējamu”, bet arī kā “faktisku” vai “konkrētu” attiecībā uz dažiem tā aspektiem. Komisija uzskata, ka no 2011. gada vai no 2012. gada augusta līdz 2018. gada jūlijam konkrētā prakse radīja apstrīdētajā lēmumā uzskaitīto izstumšanas iedarbību, kas izrādījās kaitīga uz sniegumu balstītai konkurencei.
Piemēram, Komisija tādējādi secināja, ka šīs prakses dēļ tostarp konkurējošiem meklēšanas pakalpojumiem “bija grūtāk” iegūt meklēšanas pieprasījumus, kā arī ieņēmumus un informāciju, kas nepieciešama, lai ļautu uzlabot to pakalpojumus (apstrīdētā lēmuma 859. apsvērums), “bija palielināti šķēršļi iekļūšanai [tirgū]”, aizsargājot
Google
no konkurēšanas ar citiem meklēšanas pakalpojumiem (apstrīdētā lēmuma 861. apsvērums), un “bija samazināti pamudinājumi” veikt inovācijas, ko vēlējās piedāvāt konkurenti, kuri tirgo specializētās meklēšanas pakalpojumu noteiktā valodā vai tādu, kas paredzēts konkrētai lietotāju grupai (skat. apstrīdētā lēmuma 862. un 1213. apsvērumu ar norādi pēdējā minētajā apsvērumā uz
Seznam
,
DuckDuckGO
,
Qwant
un
Kikin’s
“
touch to search
”).
Šeit izskatāmajā lietā Komisija tātad ir pareizi atzinusi, tāpat kā lēmumā, par kuru tika pasludināts 2007. gada 17. septembra spriedums Microsoft/Komisija (
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
) (skat. šī sprieduma 286. punktu), ka, pirms tiek izdarīts secinājums par to, ka attiecīgā pārdošana ar piesaisti ir kaitējusi konkurencei, ir jāveic rūpīga konkrēto seku pārbaude vai papildu analīze – atbilstoši senāk šajā ziņā lietotajai terminoloģijai. Šāda pārbaude kalpo, pirmkārt, lai samazinātu risku sodīt par rīcību, kas patiesībā nekaitē uz sniegumu balstītai konkurencei, un, otrkārt, lai labāk precizētu attiecīgās rīcības smaguma pakāpi, atvieglojot atbilstoša iespējamā soda līmeņa noteikšanu.
Tādējādi, tā kā konkrētā prakse bija īstenota ilgstošā laikposmā un tam saskaņā ar apstrīdēto lēmumu bija konkrētas novērojamas sekas konkrētajos tirgos, interese jēdzienu “konkurences ierobežošana” definēt plašāk ar nosaukumu “spēja ierobežot konkurenci” nav tik būtiska, kā tas varētu būt citos apstākļos.
Komisijai nav jāveic prognozes analīze, kas balstītos uz ietekmi nākotnē, ņemot vērā pieņēmumus, kurus vēl nav iespējams pārbaudīt praksē, kā tas var būt citos gadījumos (skat., piemēram, spriedumu, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
145.
punkts).
Turklāt, ja rīcība ir īstenota vairāku gadu garumā, Komisija konkurences ierobežojumu var konstatēt, atzīstot, ka šī prakse ir likvidējusi vai kavējusi konkurences avotus, kas citādi būtu radušies vai attīstījušies. Tātad netiek apstrīdēts, ka konkrētās prakses faktiskās un konkrētās sekas, kas ir iestājušās pagātnē, ir novērtējamas gan attiecībā uz faktisko konkurenci, ar ko dominējošā stāvoklī esošajam uzņēmumam bija jāsaskaras, gan attiecībā uz potenciālo konkurenci, kas nevarēja rasties izstumšanas prakses dēļ.
Līdz ar to atšķirībai starp “konkurences ierobežošanu” un “spēju ierobežot konkurenci” nav nozīmes pierādīšanā lietās, kurās, kā šajā, Komisija ir raksturojusi konkurences ierobežošanu, ņemot vērā konkrētās prakses īstenošanas sekas būtiskā laikposmā, jo šīs sekas var novērot un tās ļauj Komisijai noteikt to radītās pretkonkurences izstumšanas raksturu un apjomu un Vispārējai tiesai – pārbaudīt šos novērtējumus.
b)

Apstrīdētais lēmums
Apstrīdētajā lēmumā Komisija uzskatīja, ka pirmo ļaunprātīgo rīcību rada divi pārdošanas ar piesaisti veidi, kas izpaudās izplatīšanas līguma nosacījumos par iepriekšēju instalēšanu, kuriem aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem, kas vēlējās tirgot ierīces ar
GMS
komplektu, bija jāpiekrīt, proti:
–
ar pirmo pārdošanas ar piesaisti veidu, kas lietojumprogrammu
Google
Search
piesaistīja
Play Store, Google
no 2011. gada 1. janvāra līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumam savu dominējošo stāvokli esot ļaunprātīgi izmantojusi
Android
lietojumprogrammu veikalu pasaules mēroga tirgū (ārpus Ķīnas) (apstrīdētā lēmuma 752. un 1009. apsvērums);
–
ar otro pārdošanas ar piesaisti veidu, kas pārlūkprogrammu
Chrome
piesaistīja lietojumprogrammai
Google Search
un
Play Store
,
Google
no 2012. gada 1. augusta līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumam savu dominējošo stāvokli esot ļaunprātīgi izmantojusi
Android
lietojumprogrammu veikalu pasaules mēroga tirgū (ārpus Ķīnas) un vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos EEZ (apstrīdētā lēmuma 753. un 1010. apsvērums).
Apstrīdētajā lēmumā Komisijas veikto vērtējumu par trim pirmajiem 2007. gada 17. septembra spriedumā Microsoft/Komisija (
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
) norādītajiem nosacījumiem pašu par sevi
Google
neapstrīd. Šajā pamatā izvirzītie argumenti drīzāk attiecas uz apstrīdētajā lēmumā izklāstītajiem elementiem saistībā ar minētā sprieduma ceturto un piekto kritēriju attiecīgi par konkurences ierobežošanu un objektīviem attaisnojumiem, ko šajā ziņā
Google
ir izvirzījusi.
1)

Par pirmajiem trim 2007. gada 17. septembra spriedumā Microsoft/Komisija (
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
) minētajiem nosacījumiem
Attiecībā uz
Google Search–Play Store
grupēšanu Komisija uzskata, pirmkārt, ka tie ir atšķirīgi produkti (apstrīdētā lēmuma 756.–762. apsvērums), otrkārt, ka
Google
ieņem dominējošo stāvokli
Android
lietojumprogrammu veikalu pasaules mēroga tirgū (ārpus Ķīnas) (apstrīdētā lēmuma 763. apsvērums) un, treškārt, ka
Google Search
un
Play Store
nav iegūstami atsevišķi (apstrīdētā lēmuma 764.–772. apsvērums).
Saistībā ar
Chrome–Play Store
un
Google Search
grupēšanu Komisija
Chrome
kvalificē kā no
Play Store
un lietojumprogrammas
Google Search
nodalītu produktu (apstrīdētā lēmuma 879.–885. apsvērums). Komisija arī atgādina, ka
Google
ieņem dominējošo stāvokli
Android
lietojumprogrammu veikalu pasaules mēroga tirgū (ārpus Ķīnas) un vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos EEZ (apstrīdētā lēmuma 886. apsvērums). Komisija arī atzīmē, ka
Play Store
un lietojumprogrammu
Google
Search
nevar iegūt bez
Chrome
, un atkārto attiecībā uz pirmo grupēšanu izvirzītos argumentus (apstrīdētā lēmuma 887.–895. apsvērums).
2)

Par “konkurences ierobežojuma” nosacījumu
i)

“Google Search–Play Store” grupēšana
Attiecībā uz “konkurences ierobežojuma” nosacījumu (apstrīdētā lēmuma 11.3.4. punkta nosaukums) Komisija uzskata, ka
Google Search–Play Store
grupēšana konkurenci var ierobežot šādu iemeslu dēļ (apstrīdētā lēmuma 773. apsvērums):
–
pirmkārt, tā sniedz
Google
būtisku konkurences priekšrocību, ko nevar kompensēt konkurējošie vispārējās meklēšanas pakalpojumu sniedzēji;
–
otrkārt, tā ļauj
Google
saglabāt un nostiprināt savu dominējošo stāvokli katrā no vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgiem, palielinot šķēršļus iekļūšanai tirgū un kavējot inovācijas, kam ir tendence tieši vai netieši kaitēt patērētājam.
Pirmām kārtām, lai kvalificētu būtisku konkurences priekšrocību, ko
Google Search–Play Store
grupēšana
Google
sniedz uz citu vispārējās meklēšanas pakalpojumu sniedzēju rēķina, Komisija izvirza piecus šādus argumentus (apstrīdētā lēmuma 775. apsvērums):
–
pārkāpuma laikposmā ir ievērojami pieaudzis viedajās mobilajās ierīcēs veiktās vispārējās meklēšanas gadījumu skaits, pārsniedzot, it īpaši kopš 2015. gada, personālajos datoros veiktās vispārējās meklēšanas gadījumu skaitu (apstrīdētā lēmuma 777. apsvērums);
–
iepriekšēja instalēšana ir svarīgs vispārējās meklēšanas pakalpojumu izplatīšanas kanāls viedajās mobilajās ierīcēs, jo tā ļautu būtiski un pastāvīgi palielināt lietojumprogrammas sniegtā pakalpojuma izmantošanu; proti, lietotājam ir lielāka tendence biežāk izmantot iepriekš instalētu vai pēc noklusējuma iestatītu lietojumprogrammu, nevis lejupielādēt alternatīvu produktu (“
status quo
tendence”), un
Google Search–Play Store
grupēšana nodrošina
Google
lietojumprogrammas
Google Search
izplatīšanu tik plaši, cik liels ir
Google Android
ierīču skaits (apstrīdētā lēmuma 778.–800. apsvērums);
–
lietojumprogrammu
Google Search
nav iespējams atinstalēt no
GMS
komplekta (apstrīdētā lēmuma 801.–803. apsvērums);
–
konkurējošie vispārējās meklēšanas pakalpojumi nevar kompensēt konkurences priekšrocību, ko
Google Search–Play Store
grupēšana sniedz vai nu ar iespēju lejupielādēt, ar līgumiem ar meklētājprogrammu izstrādātājiem, vai arī ar iepriekšējas instalēšanas līgumiem (apstrīdētā lēmuma 804.–834. apsvērums);
–
Google
tirgus daļu izmaiņas vispārējās meklēšanas pieprasījumu jomā apstiprina iepriekš minētos konstatējumus (apstrīdētā lēmuma 835.–851. apsvērums).
Otrām kārtām, izstumšanas iedarbības patieso raksturu un nodarīto kaitējumu Komisija atspoguļo šādi. Lai apliecinātu, ka
Google Search–Play Store
grupēšana “
Google
palīdz saglabāt un nostiprināt dominējošo stāvokli vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos, stiprina šķēršļus iekļūšanai tirgū, attur no inovācijām un tai ir tendence nodarīt kaitējumu patērētājam”, Komisija izvirza vairākus argumentus:
–
Google
rīcība “apgrūtina” iespēju tās konkurentiem vispārējās meklēšanas pakalpojumu tirgos iegūt meklēšanas pieprasījumus, kā arī ar tiem saistītos ieņēmumus un informāciju to pakalpojumu uzlabošanai (apstrīdētā lēmuma 859. un 860. apsvērums);
–
Google
rīcība “palielina” šķēršļus iekļūšanai tirgū, aizsargājot
Google
no konkurences ar vispārējās meklēšanas pakalpojumiem, kuri varētu apšaubīt tās dominējošo stāvokli konkrētajos valstu tirgos; proti, konkurējošiem vispārējās meklēšanas pakalpojumiem ir jātērē resursi, lai kompensētu iepriekšējas instalēšanas sniegto priekšrocību, kas arī aizsargā
Google
no efektīvākās konkurences, kas saistīta ar ekskluzīvu iepriekšēju instalēšanu (apstrīdētā lēmuma 861. apsvērums);
–
Google
rīcība “mazina” pamudinājumus konkurējošiem vispārējās meklēšanas pakalpojumiem veikt investīcijas un ieviest inovācijas, apgrūtinot iespēju iegūt meklēšanas pieprasījumus, kā arī ieņēmumus un informāciju, kas nepieciešama šo pakalpojumu uzlabošanai (apstrīdētā lēmuma 862. apsvērums);
–
ar šo iejaukšanos parastajā konkurences procesā
Google
rīcība “spēj [arī] nodarīt kaitējumu” tieši vai netieši patērētājiem, kuriem var samazināties pieejamo vispārējās meklēšanas pakalpojumu izvēle (apstrīdētā lēmuma 863. apsvērums).
Atbildot uz
Google
argumentiem, kuru mērķis ir mazināt
Google Search–Play Store
grupēšanas ietekmi, pamatojot, ka
Android
ierīces no 2013. līdz 2015. gadam bija saistītas tikai ar [10–20 %] līdz [20–30 %] no visiem
Google Search
veiktajiem meklēšanas gadījumiem, Komisija apgalvo, ka šie skaitļi ir divas līdz piecas reizes lielāki par tiem, kas sasniegti ar visos konkurējošajos pakalpojumos veiktiem meklēšanas gadījumiem. Attiecībā uz argumentu, ka šī prakse sakrita ar vispārējās meklēšanas pakalpojuma uzlabošanās laikposmu, tas neesot pietiekams, lai pierādītu ietekmes uz konkurenci neesamību (apstrīdētā lēmuma 864.–866. apsvērums). Turklāt Komisija paziņo, ka tai nav jāpierāda, ka konkurence būtu bijusi lielāka bez
Google Search–Play Store
grupēšanas, bet tikai tas, ka ar to varēja ierobežot konkurenci, un tas arī tā esot bijis (apstrīdētā lēmuma 867.–876. apsvērums).
ii)

“Chrome–Play Store” un “Google Search” grupēšana
Tāpat arī saistībā ar “konkurences ierobežojumu” (apstrīdētā lēmuma 11.4.4. punkta nosaukums) Komisija uzskata, ka
Chrome–Play Store
un
Google Search
grupēšana spēja ierobežot konkurenci šādu iemeslu dēļ (apstrīdētā lēmuma 896. apsvērums):
–
pirmkārt, tā
Google
piedāvā būtisku konkurences priekšrocību, ko nevar kompensēt citas mobilā interneta pārlūkprogrammas bez īpašas operētājsistēmas;
–
otrkārt, tā ļauj
Google
kavēt inovāciju ieviešanu, un tai ir tendence tieši vai netieši kaitēt patērētājam.
Pirmām kārtām, attiecībā uz būtisku konkurences priekšrocību, ko nevar kompensēt konkurējošas mobilā interneta pārlūkprogrammas bez īpašas operētājsistēmas, Komisija norāda, ka:
–
iepriekšēja instalēšana ir svarīgs meklēšanas rīka izplatīšanas kanāls viedajās mobilajās ierīcēs; tas it īpaši izriet no salīdzinājuma starp ieņēmumiem, kas gūti
Google
Android
no iepriekš instalētas pārlūkprogrammas
Chrome
un no citām pārlūkprogrammām, kas nav bijušas iepriekš instalētas, vai arī starp ieņēmumiem, kas gūti no meklēšanas, izmantojot pārlūkprogrammu operētājsistēmā
iOS
vai operētājsistēmā
Android
(apstrīdētā lēmuma 900.–912. apsvērums);
–
Google Chrome
nevar atinstalēt
GMS
ierīcēs (apstrīdētā lēmuma 913.–915. apsvērums);
–
priekšrocību, ko
Chrome–Play Store
un
Google Search
grupēšana sniedz vai nu ar lejupielādēm, vai ar iepriekšējas instalēšanas līgumiem, nevar kompensēt konkurējošās mobilā interneta pārlūkprogrammas bez īpašas operētājsistēmas (apstrīdētā lēmuma 916.–946. apsvērums);
–
tirgus daļu izmaiņas apstiprina šos konstatējumus (apstrīdētā lēmuma 947.–963. apsvērums).
Komisija arī uzskata, ka konkurējošiem uzņēmumiem nav iespējams kompensēt priekšrocību, ko
Chrome–Play Store
un
Google Search
grupēšana sniedz, izmantojot iepriekšējas instalēšanas līgumus ar aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem (apstrīdētā lēmuma 964.–982. apsvērums).
Otrām kārtām, nolūkā pierādīt izstumšanas iedarbības realitāti un kaitējošo raksturu Komisija parāda turpmāk minēto. Lai apliecinātu, ka
Chrome–Play Store
un
Google Search
grupēšana “
Google
palīdz saglabāt un nostiprināt dominējošo stāvokli katrā no vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgiem, attur no inovācijām un tai ir tendence nodarīt kaitējumu tieši vai netieši patērētājam”, Komisija izvirza šādus argumentus:
–
Google
rīcība “attur” no inovācijām interneta pārlūkprogrammās, liedzot izstrādāt inovatīvas mobilā interneta pārlūkprogrammas bez īpašas operētājsistēmas (apstrīdētā lēmuma 970. apsvērums);
–
ar
Google
iejaukšanos parastajā konkurences procesā šī rīcība “spēj [arī] nodarīt kaitējumu” tieši vai netieši patērētājiem, kuriem var būt mazāka mobilā interneta pārlūkprogrammu izvēle (apstrīdētā lēmuma 971. apsvērums);
–
Google
rīcība “tai palīdz saglabāt un nostiprināt” dominējošo stāvokli vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos un tās ieņēmumus no reklāmām saistībā ar meklēšanu; šī rīcība līdz ar to “liedz” citiem vispārējās meklēšanas pakalpojumiem iegūt meklēšanas pieprasījumus, kā arī to pakalpojumu uzlabošanai nepieciešamos ieņēmumus un informāciju (apstrīdētā lēmuma 972.–977. apsvērums).
Šos vērtējumus neietekmējot arguments, ka
Google
rīcība sakrīt ar
Chrome
uzlabošanu, kas lietotājiem ļautu mainīt pēc noklusējuma noteikto vispārējās meklēšanas pakalpojumu, un arguments, ka aparatūras ražotāji joprojām var brīvi instalēt citas pārlūkprogrammas (apstrīdētā lēmuma 978. apsvērums). Komisija arī apgalvo, ka dažādie
Google
argumenti, ka prakse jāskata tās kontekstā, nav pierādīti (apstrīdētā lēmuma 983.–992. apsvērums).
3)

Par objektīvu attaisnojumu neesamības nosacījumu
Komisija ir arī noraidījusi
Google
izvirzītos objektīvos attaisnojumus. Vispirms –
Google
neesot pierādījusi, ka tās prakse bija vajadzīga, lai gūtu atdevi no tās investīcijām
Android
un lietojumprogrammās, kuras ieņēmumus neradīja. Esot bijuši arī citi risinājumi, ņemot vērā
Google
ieņēmumus.
Google
arī neesot pierādījusi, ka pati nav bijusi ieinteresēta
Android
izstrādē, lai novērstu mobilitātes radītos riskus tās uzņēmējdarbības modelim. Pēc tam –
Google
neesot pierādījusi, ka tās prakse bija vajadzīga, lai sniegtu lietotājiem solīto pieredzi. Visbeidzot –
Google
nepieciešamība izvairīties no maksas prasīšanas aparatūras ražotājiem par
Play Store
neesot pietiekami pierādīta, ņemot vērā
Play Store
vērtības radītos ieņēmumus (apstrīdētā lēmuma 993.–1008. apsvērums).
c)

Pirmās ļaunprātīgās rīcības papildinātība
Lai gan tiešām ir iespējams nošķirt, kā to dara Komisija, divus produktu grupēšanas veidus pēc attiecīgajām lietojumprogrammām, jāņem vērā arī tas, ka šie grupēšanas veidi ir līdzīgi divos aspektos, par kuriem lietas dalībnieki tika iztaujāti tiesas sēdē, un tātad tie zināmā mērā ir papildinoši.
Proti, novērtējot pirmajā ļaunprātīgajā rīcībā ietvertās konkrētās prakses ļaunprātīgo raksturu, arī jāatzīmē, ka
Chrome–Play Store
un
Google
grupēšana pārklājās ar
Google Search–Play Store
grupēšanu, lai ņemtu vērā izmaiņas izplatīšanas līgumā, kurā pārlūkprogramma
Chrome
sākotnēji nebija viena no
GMS
komplektā ietvertajām lietojumprogrammām (apstrīdētā lēmuma 1010. apsvērums).
Tāpat arī jānorāda, ka gan vienā, gan otrā gadījumā abu Komisijas identificēto grupēšanas veidu mērķis bija
Google
ļaut sasniegt lietotājus, lai tie veiktu vispārējo meklēšanu, izmantojot
Google
Search
vai nu kā vispārējās meklēšanas lietojumprogrammu, vai arī kā pārlūkprogrammas
Chrome
meklēšanas rīku.
2.

Par pirmo daļu attiecībā uz “konkurences ierobežojumu”
Otrā pamata pirmās daļas atbalstam
Google
apgalvo, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav pierādījusi, ka izplatīšanas līguma nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu ir izstūmuši konkurenci.
Ņemot vērā konkurentiem un lietotājiem piedāvātās iespējas, šiem nosacījumiem esot bijusi tikai ierobežota ietekme uz konkurenci. Izplatīšanas līgumos esot tikai bijis prasīts, lai ierīcēs, kurās aparatūras ražotāji vēlas iepriekš instalēt
GMS
komplektu, sākuma ekrānā parādītos
Play Store
ikonas, lietojumprogrammu mape un
Google Search
. Šī popularizēšana aparatūras ražotājiem neesot liegusi iepriekš instalēt konkurējošus pakalpojumus, sākuma ekrānā izvietojot citas tikpat redzamas vai pat redzamākas ikonas. Aparatūras ražotāji arī esot varējuši brīvi noteikt šos konkurējošos pakalpojumus kā noklusējuma iestatījumus, kas tiem sniegtu plašākas reklāmas iespējas nekā tās, kas izplatīšanas līgumā bija prasītas
Google
lietojumprogrammām. Turklāt izplatīšanas līgumā lietotājiem neesot bijis liegts lejupielādēt konkurējošus meklēšanas pakalpojumus vai pārlūkprogrammas, un lietotāji arī esot varējuši piekļūt meklēšanas pakalpojumiem tieši pārlūkprogrammā. Vienīgais, ko aparatūras ražotāji atbilstoši izplatīšanas līgumam neesot varējuši darīt, – ekskluzīvi iepriekš instalēt konkurējošus meklēšanas pakalpojumus un pārlūkprogrammas. Tie vienmēr esot varējuši pārdot
Android
ierīces bez nevienas
Google
lietojumprogrammas un šajās ierīcēs ekskluzīvi iepriekš instalēt konkurējošus meklēšanas pakalpojumus un pārlūkprogrammas.
Google
savu argumentu pamatojumam izvirza piecus iebildumus un kritizē apstrīdēto lēmumu par to, ka, pirmkārt, tajā nav pierādīts, ka nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu rada “
status quo
tendenci”; otrkārt, tajā nav ievērots, ka izplatīšanas līgumā aparatūras ražotājiem bija ļauts brīvi iepriekš instalēt konkurējošus pakalpojumus un tos noteikt kā pakalpojumu pēc noklusējuma; treškārt, tajā nav ievērots arī tas, ka konkurentiem bija citi efektīvi līdzekļi lietotāju sasniegšanai; ceturtkārt, tajā nav pierādīts, ka
Google
meklēšanas pakalpojuma un pārlūkprogrammas izmantošanas īpatsvars bija saistīts ar strīdīgajiem nosacījumiem par iepriekšēju instalēšanu; un, piektkārt, tajā nav pareizi ņemts vērā viss ekonomiskais un tiesiskais konteksts, lai nonāktu pie secinājuma, ka nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu konkurentiem deva jaunas iespējas, nevis atņēma tās.
a)

Iepriekšēja instalēšana un ““status quo” tendence”
Pirmajā iebildumā
Google
kritizē Komisijas izklāstīto argumentāciju, kas pamato būtisku konkurences priekšrocību, kuru sniedz izplatīšanas līguma nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu.
1)

Apstrīdētais lēmums
Ņemot vērā dažādus elementus, kas liecinot par iepriekšējas instalēšanas vai līdzīgu paņēmienu nozīmi vispārējās meklēšanas pakalpojumu un pārlūkprogrammu izplatīšanā viedajās mobilajās ierīcēs, Komisija uzskatīja, ka iepriekšēja instalēšana rada “
status quo
tendenci” (
status quo bias
– atbilstoši viena nozares uzņēmuma lietotajam jēdzienam), ņemot vērā, ka lietotāji parasti izmanto to, kas viņiem ir bijis piedāvāts (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 781. un 782. apsvērumu), un tādējādi tā ļāva būtiski un pastāvīgi palielināt sniegtā pakalpojuma lietošanu (apstrīdētā lēmuma 779. un 900. apsvērums).
Konstatējusi šo priekšrocību, Komisija uzskatīja, ka
Google
konkurenti to nevar kompensēt, vai nu tas būtu ar:
–
iepriekšējas instalēšanas līgumiem ar aparatūras ražotājiem vai tīklu operatoriem (apstrīdētā lēmuma 823.–834. un 932.–946. apsvērums);
–
konkurējošu lietojumprogrammu lejupielādēšanu (apstrīdētā lēmuma 805.–816. un 917.–931. apsvērums); vai
–
līgumiem ar konkurējošu pārlūkprogrammu izstrādātājiem (apstrīdētā lēmuma 817.–822. apsvērums).
2)

Lietas dalībnieku argumentu kopsavilkums
Google
apgalvo, ka izplatīšanas līguma nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu nebija ekskluzīvi, tie neradīja “
status quo
tendenci” un tādējādi tie neizstūma konkurenci. Pretējs secinājums galvenokārt balstoties uz pierādījumiem, kuru atbilstību
Google
apstrīd, jo tie drīzāk attiecoties uz iepriekš paziņojumā par iebildumiem norādīto iestatīšanu pēc noklusējuma, nevis uz iepriekšēju instalēšanu, kas galu galā ir atstāta apstrīdētajā lēmumā.
Šajā ziņā
Google
apstrīd šādus pierādījumus:
–
pirmkārt, tas, kā ir izmantoti
Google
un trešo personu (
HP
,
Nokia
,
Amazon
,
Mozilla
) paziņojumi,
Yandex
analīze un
Microsoft‑Verizon
līgums;
–
otrkārt,
FairSearch
pētījums,
Microsoft
sniegtie dati, it īpaši – ņemot vērā
Netmarketshare
datus, un salīdzinājums par
Google
ieņēmumiem no
Android
un
iOS
ierīcēm;
–
treškārt, salīdzinājums par ieņēmumiem, ko
Safari
gūst no
iOS
, un tiem, ko gūst
Chrome
, un
Opera
aptauja.
Komisija norāda, ka apstrīdētajā lēmumā minētais pierādījumu kopums neattiecas tikai uz iestatīšanu pēc noklusējuma vai labvēlīgu novietojumu. Turklāt fakts, ka šie paņēmieni rada “
status quo
tendenci”, nekādi nemainot to, ka šādu tendenci rada arī iepriekšēja instalēšana. Šajā lietā
Google
balstoties uz šauru jēdziena “pēc noklusējuma” definīciju, kas aprobežojas ar pakalpojuma iestatīšanu pēc noklusējuma konkrētā lietojumprogrammā. Tāpat kā citi nozares dalībnieki, arī
Google
šos vārdus izmantojot plašākā nozīmē, apzīmējot aparatūras ražotāju un tīklu operatoru “iepriekš veiktu [lietojumprogrammu] lejupielādi” savās ierīcēs un tātad – ierīces konfigurēšanu rūpnīcas stadijā. Izvērtējot kontekstā, kritizētie pierādījumi tiešām attiecoties uz iepriekšējas instalēšanas radīto “
status quo
tendenci”.
3)

Vispārējās tiesas vērtējums
i)

Ievada apsvērumi
Pirms tiek pārbaudīta
Google
argumentu pamatotība, jāizklāsta divi ievada apsvērumi, pirmkārt, par to, ka nav praktiskas nozīmes piedāvātajam nodalījumam starp “iepriekšēju instalēšanu” un “iestatīšanu pēc noklusējuma”, un, otrkārt, par iepriekšējās instalēšanas nosacījumu kvantitatīvo nozīmi.
–
Piedāvātā nodalījuma praktiskas nozīmes neesamība
Google
būtībā pārmet Komisijai, ka uz izplatīšanas līguma nosacījumiem par iepriekšēju instalēšanu piemītošo “
status quo
tendenci” apstrīdētajā lēmumā tā atsaucas, ņemot vērā pierādījumus, kas drīzāk attiecas uz iestatīšanu pēc noklusējuma.
It īpaši
Google
kritizē to, ka nav nodalīts vai izsvērts, kas ir iepriekšēja instalēšana un kas ir iestatīšana pēc noklusējuma.
Šī pieeja balstās uz premisu, ka šādu nodalīšanu vai izsvēršanu būtu viegli veikt. Tātad iepriekšējas instalēšanas ietekmi no iestatīšanas pēc noklusējuma ietekmes esot iespējami un lietderīgi nodalīt neskaitāmajās atsaucēs uz šiem jēdzieniem dažādos apstrīdētajā lēmumā minētajos dokumentos.
Tomēr uzreiz izrādās, ka šāda nodalīšana nav viegli izdarāma. No dažiem apstrīdētajā lēmumā minētajiem dokumentiem tādējādi izriet, ka pati
Google
dažkārt lieto jēdzienu “pēc noklusējuma”, nevis to šauri attiecinot uz pakalpojuma iestatīšanu pēc noklusējuma konkrētā lietojumprogrammā, bet gan plašāk atsaucoties uz lietojumprogrammu iepriekšēju instalēšanu vai “iepriekšēju lejupielādēšanu” ierīču konfigurēšanas posmā pirms to laišanas tirgū (skat. apstrīdētā lēmuma 787. apsvēruma 2. un 3. punktu, kuros minētas
Google
atbildīgā darbinieka iekšējās e‑pasta vēstules). Arī citi nozares uzņēmumi jauc šos iestatīšanas pēc noklusējuma un iepriekšējas instalēšanas jēdzienus, kuri ir saistāmi arī ar trešo paņēmienu, ko izmanto, lai pamudinātu lietotājus izmantot konkrēto pakalpojumu, proti, labvēlīgu novietojumu (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 781. un 782. apsvērumu, kuros norādīti
HP
vai
Nokia
paziņojumi).
Turklāt, kā tika izklāstīts tiesas sēdē, nav apstrīdēts, ka lietojumprogrammas iepriekšēja instalēšana pati par sevi sniedz priekšrocību attiecībā pret konkurējošām lietojumprogrammām. Noteikti ir labāk, lai tā būtu pieejama ierīcē jau ar pirmo lietošanas reizi, nekā tad, ja tās tur nebūtu. Vispārīgi
Google
šajā ziņā atzina, ka, tāpat kā jebkura cita veida veicināšana, arī iepriekšēja instalēšana palielina iespējamību, ka lietotāji izmēģinās iepriekš instalētu lietojumprogrammu. Iepriekšējai instalēšanai tātad ir vismaz veicināšanas nozīme gan
Google
, gan citiem nozares subjektiem. Šo viedokli, kas ir izklāstīts apstrīdētajā lēmumā, ņemot vērā rindkopas atbildē uz paziņojumu par iebildumiem (apstrīdētā lēmuma 780. apsvērums),
Google
atzina tiesas sēdē.
Šajā lietā arī jānorāda, ka ar izplatīšanas līguma nosacījumiem par iepriekšēju instalēšanu sniegtās veicināšanas iespējas ietvēra ne tikai noteikumus par lietojumprogrammas
Google Search
un pārlūkprogrammas
Chrome
iepriekšēju instalēšanu, bet arī noteikumus par labvēlīgu novietojumu un iestāstīšanu pēc noklusējuma. Kā
Google
atzina tiesas sēdē, nosacījumos par iepriekšēju instalēšanu tiešām bija punkts par novietojumu. Tātad katrā ziņā nav runa tikai par iepriekšēju instalēšanu.
Apstrīdētajā lēmumā izvēlētā pieeja ir jāpārbauda šādā kontekstā. Atbilstoši šai pieejai Komisija uzskata, ka, ņemot vērā iepriekšējas instalēšanas, iestatīšanas pēc noklusējuma vai labvēlīga novietojuma, vai arī visu šo paņēmienu apvienojuma ietekmi (apstrīdētā lēmuma 779., 781. un 782. apsvērums), izplatīšanas līguma nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu nodrošina konkurences priekšrocību (skat. apstrīdētā lēmuma 785. apsvērumu).
Pieņemot, ka tā tas ir, uz pierādījumiem, kurus
Google
kritizē pirmajā daļā, tātad varēja atsaukties, lai konstatētu, ka pastāv vispārēja situācijas iesaldēšanas tendence, neatkarīgi no tās saistības ar pašu iestatīšanu pēc noklusējuma vai iepriekšēju instalēšanu vai arī ar labvēlīgu novietojumu. Proti, saskaņā ar apstrīdētajā lēmumā izvēlēto pieeju tas, ko var secināt iepriekšējas instalēšanas gadījumā,
mutatis mutandis
un
a fortiori
attiecas arī uz iestatīšanu pēc noklusējuma. Tāpat arī, ja tiek minēta tikai iestatīšana pēc noklusējuma, tas neizslēdz, ka tāda pati ietekme var rasties arī iepriekšējas instalēšanas gadījumā, it īpaši, ja pēdējo minēto apvieno ar labvēlīgu novietojumu vai iestatīšanu pēc noklusējuma.
Līdz ar to, lai konstatētu “
status quo
tendences” esamību, nav uzreiz precīzi jānodala iestatīšanas pēc noklusējuma ietekme no iepriekšējas instalēšanas ietekmes, kā to vēlas
Google
, jo, kā norādīts apstrīdētajā lēmumā, šī ietekme dažādos gadījumos ir līdzīga.
–
Nosacījumu par iepriekšēju instalēšanu kvantitatīvā nozīme
Turklāt jāuzsver, ka lietojumprogrammas
Google Search
un pārlūkprogrammas
Chrome
iepriekšējai instalēšanai, kas pirmajā gadījumā ir saistīta ar labvēlīgu novietojumu un otrajā – ar lietojumprogrammas
Google Search
iestatīšanu pēc noklusējuma, kvantitatīvajā ziņā sekas ir nozīmīgas.
Proti, izplatīšanas līguma nosacījumu par iepriekšēju instalēšanu dēļ lietojumprogramma
Google Search
un pārlūkprogramma
Chrome
bija iepriekš instalētas daudzās viedajās mobilajās ierīcēs. Šajā ziņā no apstrīdētā lēmuma izriet, ka:
–
2016. gadā no 260 miljoniem Eiropā pārdoto viedtālruņu 197 miljoni, proti, 76 %, bija
Google Android
ierīces, un
Google
neapstrīd apstrīdētajā lēmumā pausto apgalvojumu, ka lietojumprogramma
Google
Search
un pārlūkprogramma
Chrome
bija iepriekš instalētas gandrīz visās šajās ierīcēs (apstrīdētā lēmuma 783. apsvērums);
–
tāpat arī 2016. gadā no 1,65 miljardiem pasaulē pārdoto viedo mobilo ierīču 1,33 miljardi, proti, 81 %, bija
Google Android
ierīces, no kurām 918 miljonos, proti, 56 %, tātad – gandrīz visās ārpus Ķīnas pārdotajās
Google Android
ierīcēs, bija iepriekš instalēta lietojumprogramma
Google Search
un pārlūkprogramma
Chrome
(apstrīdētā lēmuma 784. un 901. apsvērums).
Salīdzinājumam – 2016. gadā
Bing
kā vispārējās meklēšanas pakalpojums pēc noklusējuma bija noteikts tikai 21 miljonā visā pasaulē pārdoto viedo mobilo ierīču, un
Samsung
savu pārlūkprogrammu
Samsung Internet
, kas turklāt bija iestatīta pēc noklusējuma
Google Search
, bija iepriekš instalējis tikai 336 miljonos šādu ierīču (apstrīdētā lēmuma 784. un 901. apsvērums).
Google
argumenti, pirmkārt, attiecībā uz dažiem apstrīdētajā lēmumā ietvertajiem paziņojumiem un informāciju, otrkārt, uz dažiem apstrīdētajā lēmumā ietvertajiem salīdzinājumiem un, treškārt, konkrētāk, uz dažiem elementiem saistībā ar
Chrome
ir jāpārbauda šādā kontekstā.
ii)

Par dažiem apstrīdētajā lēmumā ietvertajiem paziņojumiem un informāciju
Pirmām kārtām,
Google
norāda, ka apstrīdētajā lēmumā minētie pierādījumi vairāk attiecas uz iestatīšanu pēc noklusējuma, nevis uz iepriekšēju instalēšanu (pierādījumi saistībā ar pašu
Google
,
HP
,
Nokia
,
Amazon
un
Mozilla
), nenodala iepriekšēju instalēšanu no iestatīšanas pēc noklusējuma (
Yandex
analīze) vai atspoguļo Komisijas pieļauto sajukumu starp iestatīšanas pēc noklusējuma un iepriekšējas instalēšanas priekšrocībām (
Microsoft
un
Verizon
iepriekšējas instalēšanas līgums). Pēc noklusējuma noteikts pakalpojums tiekot aktivizēts, lietotājam neizdarot izvēli, savukārt iepriekš instalēta lietojumprogramma, kas nav iestatīta pēc noklusējuma, esot jāizvēlas pašam lietotājam. Izplatīšanas līgumā paredzēto lietojumprogrammas, kas nav noteikta pēc noklusējuma, neekskluzīvu iepriekšēju instalēšanu nevar uzskatīt par līdzīgu iestatīšanai pēc noklusējuma.
–
“Google” sniegtie pierādījumi
Attiecībā uz argumentiem par
Google
sniegtajiem pierādījumiem jānorāda šādi apsvērumi saistībā ar pirmo grupēšanu.
Pirmkārt, 2008. gada 14. novembra iekšējā e‑pasta vēstulē
Google
amatpersona norāda, ka raizējas par “[
Google
vispārējās meklēšanas pakalpojumu] tādēļ, ka tiek ietekmēti ieņēmumi, ja tas netiek iepriekš lejupielādēts (pamatā esošs pieņēmums, ka [šī pakalpojuma] izcelšana veicina vairāk meklēšanas pieprasījumu, it īpaši balss meklēšanā)”, un jautā šādi (apstrīdētā lēmuma 787. apsvēruma 1. punkts):
“Kā šo problēmu var atrisināt? Vai varētu vismaz prasīt [šī pakalpojuma] iepriekšēju lejupielādi
Android
(vai visās platformās) kā obligātu nosacījumu jebkuram
GMS
līgumam?”
Otrkārt, 2010. gada 1. novembra iekšējā e‑pasta vēstulē cita
Google
amatpersona norāda šādi (apstrīdētā lēmuma 787. apsvēruma 2. punkts):
“Iepriekšēja lejupielāde joprojām ir nozīmīga lietotājiem un tātad – aparatūras ražotājiem, neraugoties uz pilnīgu atsaistīšanu [proti, kad
Google
lietojumprogrammas tiek ne tikai iepriekš instalētas, bet arī ir pieejamas lejupielādei
Play Store
], jo lielākā daļa lietotāju izmanto tikai to, kas ir piegādāts ar ierīci. Cilvēki reti maina noklusējuma iestatījumus [iestatījumu pēc noklusējuma izpratnē].”
Treškārt, 2011. gada 26. aprīļa iekšējā e‑pasta vēstulē šī pati
Google
amatpersona norāda šādi (apstrīdētā lēmuma 787. apsvēruma 3. punkts):
“Vai mums tiešām vajag ekskluzivitātes nosacījumus? Šo nosacījumu šībrīža versija [kas neattiecas uz Amerikas Savienotajām Valstīm] nodrošina gandrīz tādu pašu rezultātu. Aparatūras ražotāji saskaņā ar izplatīšanas līgumu iepriekš instalē noklusējuma [iestatījumus] + pamudinājumi subjektiem ieņēmumu sadalīšanas veidā ar nedublēšanu + apjoma mērķi [meklēšanas līgumi] = daudz šķēršļu subjektam, kas vēlas mainīt noklusējuma parametrus. Tiem vajadzētu vairāk naudas no citas meklētājprogrammas [vai arī] pārliecināt aparatūras ražotājus mums prasīt (un saņemt) atkāpi no to izplatīšanas līguma, lai ļautu iepriekš instalēt citu meklēšanas pakalpojumu ar iepriekš instalētu citu
GMS
, [vai] pārdot ierīces bez instalēta
GMS
[izplatīšanas līguma prasības]. Praksē piegāde bez
GMS
nenotiek, izņemot robežgadījumus, piemēram, (iepriekš)
America Movil
. Visos attīstītajos tirgos ir lietotāji, kas gaida un prasa
GMS
.”
Ceturtkārt, atbildē uz paziņojumu par iebildumiem
Google
, atsaucoties uz šai atbildei pievienoto Kalifornijas Universitātes Bērklijā (ASV) profesora Karla Šapiro [
Carl Shapiro
] 2016. gada 5. novembra ziņojumu, norāda, ka “[
Google Search
un
Google Chrome
] iepriekšēja lejupielādēšana un
Search
novietošana sākuma ekrānā neapšaubāmi ir vērtīga [šim uzņēmumam]” (apstrīdētā lēmuma 788. apsvērums).
Turklāt attiecībā uz
Chrome–Play Store
un
Google Search
grupēšanu apstrīdētajā lēmumā ir minēta 2012. gada aprīļa
Google
iekšēja e‑pasta vēstule, kurā kāda no šā uzņēmuma amatpersonām uzsver
Google
interesi “padarīt
Chrome
obligātu” tādā ziņā, ka tai būtu jābūt pieejamai aparatūras ražotāju izplatītajās ierīcēs (apstrīdētā lēmuma 904. apsvērums).
Šos dokumentus Komisija ir norādījusi, lai pamatotu savu apgalvojumu, ka iepriekšēja instalēšana
Google
ir svarīga. Šajā ziņā
Google
apgalvo, ka, neapstrīdot lietojumprogrammas iepriekšējas instalēšanas nozīmi kā tādu, šie dokumenti, it īpaši otrais un trešais, kas ir iekšēji dokumenti, kuri attiecas uz pārkāpuma laikposmu, vairāk skar iestatīšanu pēc noklusējuma, nevis iepriekšēju instalēšanu.
Šajā jautājumā, kā apgalvo Komisija, jāatzīmē, ka
Google
izmantotā terminoloģija joprojām ir neprecīza. Proti, tiek minēta “iepriekšēja lejupielāde” vai “noklusējums”. Šos terminus, protams,
a priori
var uzskatīt par atsaucēm uz “iestatījumiem pēc noklusējuma”, bet, ņemot vērā izplatīšanas līguma saturu, kas paredzēja tikai iepriekšēju instalēšanu un labvēlīgu novietojumu, nav šaubu, ka šie termini neattiecas uz iestatīšanu pēc noklusējuma šaurākā nozīmē, uz kuru norāda
Google
.
Tāpēc, ņemot vērā līgumisko kontekstu, kurā šie dokumenti ir ietverti, proti, izplatīšanas līgumā noteiktos nosacījumus par iepriekšēju instalēšanu, jānoraida
Google
argumenti par nepieciešamību nodalīt iepriekšēju instalēšanu un iestatīšanu pēc noklusējuma un jāatzīst, ka argumenti, kas ir izvirzīti saistībā ar vienu no šiem diviem jēdzieniem, var būt derīgi arī saistībā ar otru.
–
Pierādījumi no trešiem uzņēmumiem
Attiecībā uz argumentiem par pierādījumiem no trešiem uzņēmumiem jānorāda turpmāk izklāstītais saistībā ar
Google Search–Play Store
grupēšanu.
Pirmkārt, apstrīdētajā lēmumā ir citēts
HP
paziņojums (871. apsvērums). Proti, atbildot uz aparatūras ražotājiem nosūtīto 2013. gada 12. jūnija informācijas pieprasījumu,
HP
atbildē uz 55. jautājumu par “labvēlīga novietojuma un iestatījumu pēc noklusējuma komerciālo nozīmi mobilo pakalpojumu un lietojumprogrammu izplatīšanā viedajās mobilajās ierīcēs” ir norādījis:
“Labvēlīgs novietojums un iestatījumi pēc noklusējuma sniedz šajās pozīcijās novietotajām lietojumprogrammām un pakalpojumiem priekšrocību, ka tie ir pirmie, ko lietotāji redz, uzsākot darboties ar savām ierīcēm. Lietotāji, visticamāk, izmēģinās šīs lietojumprogrammas vai pakalpojumus to labās redzamības dēļ, un, tiklīdz tie būs izmantoti, viņi parasti turpinās to darīt. Tas ir vienkāršs veids, kā iegūt jaunus lietotājus un nodrošināt gandrīz automātisku lietojumprogrammas vai pakalpojuma lietošanu.”
Vispirms – ir tiesa, kā norāda
Google
, ka šis apgalvojums neattiecas uz iepriekšēju instalēšanu kā tādu. Proti, iepriekšēja instalēšana tika skatīta iedaļas par “mobilo pakalpojumu un lietojumprogrammu iepriekšēju instalēšanu” 50.–54. jautājumā (skat. it īpaši 54. jautājumu: “Vai konkrētas mobilās lietojumprogrammas iepriekšēja instalēšana ietekmē to, kā lietotāji izmanto konkurējošus mobilos pakalpojumus un lietojumprogrammas?”). Savukārt 55. jautājums ievada iedaļu par “mobilo pakalpojumu un lietojumprogrammu labvēlīgu novietojumu un iestatīšanu pēc noklusējuma”.
Tomēr, kā ir parādīts dažādos
Google Android
ierīces ekrānuzņēmumos, ko
HP
iesniedza savā atbildē uz 55. jautājumu, labvēlīgs novietojums ļauj šīs ierīces lietotājiem pamanāmi redzēt
Google
pakalpojumus. Jāatzīmē arī, ka līdzās šiem ekrānuzņēmumiem
HP
, minot lietojumprogrammas, uz kurām attiecas labvēlīgs novietojums, norāda, ka tās ir “iepriekš instalētas”.
Turklāt ir arī redzams, kā izriet no precizējumiem, kas par šo jautājumu sniegti, atbildot uz procesa organizatoriskajiem pasākumiem, ka
HP
atbilde uz 54. jautājumu nav tāda, kas liktu apšaubīt atbildes uz 55. jautājumu saturu, ko Komisija ņēma vērā apstrīdētajā lēmumā.
Turpinājumā, ņemot vērā atbildes uz procesa organizatoriskajiem pasākumiem, ir arī redzams, ka atbilde uz 55. jautājumu par labvēlīga novietojuma un uzstādīšanas pēc noklusējuma komerciālo nozīmi apstiprinās astoņās no divpadsmit citām atbildēm, ko sniedza aparatūras ražotāji, kuriem informācijas pieprasījums bija adresēts.
No šīm atbildēm izriet, ka starp aparatūras ražotājiem ir zināma vienprātība, atzīstot, ka labvēlīgs novietojums vai uzstādīšana pēc noklusējuma, vai arī šo paņēmienu kombinācija atvieglo to lietojumprogrammu izmantošanu, uz kurām tos attiecina. Apstrīdētā lēmuma 781. apsvērumā citētais
HP
paziņojums ir jāņem vērā šādā kontekstā.
Visbeidzot no pārējo aparatūras ražotāju, kuriem bija nosūtīts informācijas pieprasījums, sniegtajām atbildēm uz 54. jautājumu par iepriekšēju instalēšanu, kuru saturu Vispārējai tiesai paziņoja Komisija, nevar izdarīt secinājumu par tādu pašu vienprātību, kāds izriet no atbildēm par labvēlīgu novietojumu vai uzstādīšanu pēc noklusējuma.
Proti, no deviņiem aparatūras ražotājiem, kuri šajā ziņā ir skaidri izteikušies, pieci apgalvo, ka iepriekšēja instalēšana nevar ietekmēt veidu, kādā lietotāji izmanto mobilos pakalpojumus un lietojumprogrammas. Viens aparatūras ražotājs šajā ziņā tikai sniedz noliedzošu atbildi uz uzdoto jautājumu, bet četri atsaucas uz lejupielādes piedāvātajām iespējām. Jānorāda, kā to apgalvo
Google
, ka pēdējam minētajam viedoklim piekrīt arī
Gigaset
un
HMD
– divi citi aparatūras ražotāji. Četri pārējie aparatūras ražotāji, kas bija snieguši atbildes uz 54. jautājumu, savukārt atzīst ietekmi, kāda var būt iepriekšējai instalēšanai; divi no tiem norādīja, ka šo ietekmi var kompensēt ar lejupielādes piedāvātajām iespējām.
Tomēr pretēji tam, ko apgalvo
Google
, ar to, ka starp aparatūras ražotājiem nav vienprātības par iepriekšējas instalēšanas lomu lietotāju uzvedībā, nepietiek, lai apšaubītu Komisijas apgalvojumu apstrīdētā lēmuma 781. apsvērumā. Proti, apgalvojot, ka “iemesls, kādēļ iepriekšēja instalēšana, piemēram, iestatīšana pēc noklusējuma vai labvēlīgs novietojums, var būtiski un pastāvīgi palielināt lietojumprogrammas sniegtā pakalpojuma izmantošanu, ir saistīts ar to, ka lietotāji, kuri savās viedajās mobilajās ierīcēs atrod iepriekš instalētas un redzamas lietojumprogrammas, visticamāk, pie šīm lietojumprogrammām paliks”, Komisija ņem vērā
HP
paziņojumu, kā arī citus apstrīdētajā lēmumā minētos pierādījumus.
Šie pierādījumi, kas apstiprina šādu apgalvojumu, it īpaši attiecībā uz lietojumprogrammu
Google Search
un pēc analoģijas un līdz ar to – uz pārlūkprogrammu
Chrome
, nāk gan no dažiem aparatūras ražotājiem, tostarp
Nokia
, gan no citiem subjektiem, tostarp
Google
, neatkarīgi no tā, vai tie ir lietojumprogrammu izstrādātāji vai operētājsistēmas (
Amazon
,
Yandex
), tīklu operatori (
Hutchison 3G
) vai meklēšanas pakalpojumu sniedzēji (
Yahoo
,
Qwant
,
Microsoft
).
Tāpat arī Komisijas apgalvojums apstrīdētā lēmuma 781. apsvērumā jāanalizē tā kontekstā, proti, gan ņemot vērā, ka lietojumprogrammas
Google Search
un pārlūkprogrammas
Chrome
iepriekšēja instalēšana nebija vienkārša iepriekšēja instalēšana, bet gan iepriekšēja instalēšana apvienojumā ar meklētājprogrammas labvēlīgu novietojumu vai iestatīšanu pēc noklusējuma un ka iepriekšēja instalēšana attiecās uz ļoti lielu
Google Android
ierīču skaitu (skat. šī sprieduma 337. punktu), gan to, ka konkurējošo lietojumprogrammu lejupielāde praksē joprojām ir palikusi neliela (skat. šī sprieduma 549. un 550. punktu).
Turklāt jāatzīmē, ka
BEUC
, ko var uzskatīt par vispārējās meklēšanas pakalpojumu lietotāju viedokļa pārstāvi, iestāšanās šajā lietā ļauj precizēt apsvērumus, ko šajā ziņā izstrādātāju vārdā ir paudusi
ADA
un nozares subjektu vārdā –
CCIA
. Šajā jautājumā sniegtie
BEUC
skaidrojumi ļauj pamatot un apstiprināt domu, ka no lietotāju viedokļa ar lietojumprogrammas
Google Search
un pārlūkprogrammas
Chrome
iepriekšēju instalēšanu gandrīz visās EEZ tirgotajās
Google Android
ierīcēs tiek iesaldēta situācija saistībā ar vispārējās meklēšanas pakalpojuma
Google Search
izmantošanu.
No iepriekš minētā izriet, ka
Google
izvirzītie iebildumi par
HP
paziņojumu un “
status quo
tendenci”, kas var būt saistīta ar iepriekšēju instalēšanu, tāpat kā par iestatīšanu pēc noklusējuma vai labvēlīgu novietojumu, ar kuriem to var apvienot, nav tādi, lai radītu šaubas, ko
Google
varētu izmantot savā labā. Proti, lai gan šādi iebildumi
a priori
šķiet attiecināmi, tos pārbaudot ārpus konteksta, tomēr ar to nevar būt pietiekami, lai liktu apšaubīt iepriekš minēto secinājumu, ja ņem vērā apstrīdētajā lēmumā šajā ziņā norādīto kontekstu un datus, kuru saturs ir atgādināts šajā spriedumā.
Otrkārt, apstrīdētajā lēmumā ir citēts
Nokia
paziņojums (apstrīdētā lēmuma 782. apsvērums). Proti, atbildot uz lietojumprogrammu izstrādātājiem nosūtīto 2015. gada 29. jūnija informācijas pieprasījumu, atbildē uz 17. jautājumu par “lietojumprogrammu iepriekšēju instalēšanu”, kurā trim populārām lietojumprogrammām bija lūgts aplēst no vienas ierīces gūtos vidējos papildu ieņēmumus, ja šī lietojumprogramma ir vai nu iepriekš instalēta priekšējā ekrānā, vai arī iepriekš instalēta, ar pirkstu pārvelkot pār priekšējo ekrānu, salīdzinājumā ar vidējiem ieņēmumiem bez šādas iepriekšējas instalēšanas,
Nokia
tostarp norādīja, ka tad, “ja produkts ir iepriekš lejupielādēts pēc noklusējuma, patērētājiem ir tendence turēties pie šī produkta uz konkurējošo produktu rēķina, pat ja produkts pēc noklusējuma ir sliktāks par konkurējošiem produktiem”. Šajā ziņā
Nokia
precizēja, ka tās atbilde attiecas uz “iepriekš instalētu lietojumprogrammu ietekmi vispārīgi”.
Prasītājas atsaucas uz citu fragmentu
Nokia
atbildē uz šo jautājumu, kurā šis uzņēmums norāda, ka “attiecībā uz iepriekš instalētu lietojumprogrammu ietekmi vispārīgi ir skaidrs, ka iestatīšanai pēc noklusējuma mobilajās ierīcēs ir būtiska nozīme”, apgalvojot, ka šajā atbildē ir sajaukta iepriekšējas instalēšanas un iestatīšanas pēc noklusējuma ietekme.
Izlasot
Nokia
atbildi kopumā, ir redzams, ka tajā ir apsvērtas dažādas iespējas, proti, iestatīšana pēc noklusējuma, atsaucoties uz
Apple Maps
, un iepriekšēja instalēšana – kad termins “iepriekš lejupielādēts” tiek lietots, atsaucoties uz
Google Search
vai
YouTube
. Tāpēc šis paziņojums ir jāņem vērā kontekstā ar dažādiem tehniskiem risinājumiem, kas izvēlēti minētajām lietojumprogrammām, kuras var būt iestatītas pēc noklusējuma, iepriekš instalētas vai labvēlīgi novietotas.
Nokia
paziņojums ir apstiprināts ar
Yandex
paziņojumu (apstrīdētā lēmuma 782. apsvērums un 834. zemsvītras piezīme). Proti, atbildot uz lietojumprogrammu izstrādātājiem nosūtīto 2013. gada 12. jūnija informācijas pieprasījumu,
Yandex
atbildē uz 35.1. jautājumu norādīja, ka “mobilo lietojumprogrammu, kas konkurē ar iepriekš instalētām mobilām lietojumprogrammām, lejupielādes līmenim ir tendence būt zemam, ja iepriekš instalēto pakalpojumu kvalitāte ir salīdzināma vai pat būtiski sliktāka”.
Treškārt, apstrīdētajā lēmumā ir citēts cits
Nokia
paziņojums (789. apsvēruma 1. punkts). Proti, atbildot uz aparatūras ražotājiem nosūtīto 2013. gada 12. jūnija informācijas pieprasījumu, atbildē uz 17.2. jautājumu par to, cik lietotājiem kā pirkuma kritērijs ir svarīga individuālo mobilo pakalpojumu pieejamība un iepriekšēja instalēšana to ierīcēs,
Nokia
tostarp norādīja, ka “lietojumprogrammu iepriekšēja lejupielāde (pretstatā lietojumprogrammu pieejamībai lejupielādei) ir būtiska izstrādātājiem, jo tas, ka lietojumprogramma ir labi redzama viedtālruņa sākumekrānā vai tā tuvumā, neizbēgami palielina iespējamību, ka lietotāji šo lietojumprogrammu pārbaudīs”.
Prasītājas atsaucas uz citiem šīs atbildes fragmentiem, kur
Nokia
ir arī norādījusi, ka “lietotāji ir pieraduši veikt meklēšanu lietojumprogrammu veikalos, lai lejupielādētu lietojumprogrammas, kuras viņi vēlas izmantot”, ka “tas ir samazinājis iepriekšējas lejupielādes nozīmi” un ka “lielākā daļa patērētāju pieņem, ka viedajām ierīcēm ir pilnīga pārlūkošanas funkcionalitāte un ka viņi var viegli veikt meklēšanu internetā, izmantojot savu viedo ierīci”. Šie fragmenti esot pretrunā apgalvojumam, ka vispārējās meklēšanas lietojumprogrammas iepriekšēja instalēšana rada “
status quo
tendenci”.
Tomēr, lai gan jāņem vērā prasītāju citētie fragmenti, kuros vairāk uzmanības ir pievērsts lietotāju situācijai nekā apstrīdētajā lēmumā citētajā fragmentā, kas attiecas uz lietojumprogrammu izstrādātājiem, ir jāņem vērā arī citi
Nokia
atbildes fragmenti. Proti, šis uzņēmums, pirmām kārtām, arī norādīja, ka “
Google
pati ir gatava maksāt ievērojamas naudas summas saviem izplatīšanas partneriem par savu lietojumprogrammu integrēšanu ierīcēs redzamākajā vietā”, un, otrām kārtām, citās savas atbildes vietās tas ir precizējis, ka tas uzskata – iepriekšēja instalēšana var ietekmēt patērētāju izvēli un lietojumprogrammu izmantošanu.
Līdz ar to, ņemot vērā visu
Nokia
sniegto atbildi uz Komisijas informācijas pieprasījumu un tajā norādītos tehniskos risinājumus, nevar secināt, ka konkrētas meklēšanas lietojumprogrammas iepriekšēja instalēšana nerada “
status quo
tendenci”.
Ceturtkārt, apstrīdētajā lēmumā ir citēti divi
Amazon
paziņojumi (789. apsvēruma 2. punkts). Proti, atbildot uz lietojumprogrammu izstrādātājiem nosūtīto 2015. gada 29. jūnija informācijas pieprasījumu, atbildē uz 17. jautājumu par to, cik lietotājiem kā pirkuma kritērijs ir svarīga individuālu mobilo pakalpojumu pieejamība un iepriekšēja instalēšana viņu ierīcēs,
Amazon
norādīja, ka “lietojumprogrammas iepriekšēja instalēšana ierīcē palielina iespēju, ka galalietotāji šo lietojumprogrammu atklās”. Tāpat arī, atbildot uz operētājsistēmu izstrādātajiem nosūtīto 2013. gada 12. jūnija informācijas pieprasījumu, atbildē uz 35. jautājumu par to, kāda ietekme konkrētas mobilās lietojumprogrammas iepriekšējai instalēšanai var būt uz konkurējošu lietojumprogrammu izmantošanu,
Amazon
norādīja, ka “iepriekš instalētu lietojumprogrammu labvēlīgs novietojums būtiski ietekmē to izmantošanu” un ka “iepriekš instalētu mobilo lietojumprogrammu esamība daudzos gadījumos ierobežo lietotāju vēlmi izmēģināt konkurējošas mobilās lietojumprogrammas”.
Prasītājas citē trešo
Amazon
paziņojumu, kas sniegts, atbildot uz lietojumprogrammu izstrādātājiem nosūtīto 2013. gada 12. jūnija informācijas pieprasījumu; atbildē uz 35.1. jautājumu par to, cik lielā mērā lietotāji lejupielādē mobilās lietojumprogrammas, kas konkurē ar viedajās mobilajās ierīcēs iepriekš instalētām lietojumprogrammām,
Amazon
norādīja ka tās rīcībā ir informācija par iepriekš instalētu lietojumprogrammu lejupielādēm tikai attiecībā uz labvēlīgi novietotām vai pēc noklusējuma iestatītām lietojumprogrammām.
Amazon
sniegtie piemēri šajā ziņā attiecās uz kartēšanas pakalpojumiem, kas ir noteikti pēc noklusējuma.
Arī šeit to dažādo paziņojumu pārbaude, uz kuriem atsaucas galvenie lietas dalībnieki, šos paziņojumus aplūkojot kontekstā, neliek apšaubīt to izmantojumu apstrīdētajā lēmumā. Uz Komisijas citētajiem izvilkumiem var atsaukties, lai pamatotu, ka lietojumprogrammas iepriekšējai instalēšanai apvienojumā ar labvēlīgu novietojumu vai bez tā ir tendence iesaldēt situāciju. Izvilkumi, kurus citē
Google
, nav pretrunā iepriekš minētajiem apsvērumiem.
Piektkārt, apstrīdētajā lēmumā ir citēts
Hutchison 3G
paziņojums (789. apsvēruma 3. punkts). Proti, atbildot uz tīklu operatoriem nosūtīto 2013. gada 12. jūnija informācijas pieprasījumu, atbildē uz 51. jautājumu
Hutchison 3G
norādīja:
“Iepriekš instalēta lietojumprogramma ir daudz jaudīgāka salīdzinājumā ar
bootstrap
vai pat ar mārketinga ieteikumu izmantot lietojumprogrammu. Tāpat kā ar jebkuru citu pakalpojumu, ja tas ir rokas attālumā, ir lielāka iespēja, ka tas tiks izmantots.”
Prasītājas šo paziņojumu kritizē ar pamatojumu, ka šis uzņēmums turklāt arī atzīst, ka neizstrādā lietojumprogrammas (atbilde uz 2013. gada 13. augusta informācijas pieprasījumu).
Tomēr apstāklis, ka
Hutchison 3G
norāda, ka nav lietojumprogrammu izstrādātājs, nav šķērslis, ka tam ir viedoklis par iepriekšējas instalēšanas lietderību, it īpaši, ņemot vērā tā pieredzi kā tīklu operatoram lietotāju uzvedības ziņā. Apstrīdētajā lēmumā citētajam paziņojumam joprojām ir nozīme, lai novērtētu iepriekšējas instalēšanas ietekmi, raugoties no attiecīgā subjekta viedokļa.
Sestkārt, apstrīdētajā lēmumā ir citēts
Yandex
paziņojums (789. apsvēruma 4. punkts). Proti, atbildot uz lietojumprogrammu izstrādātājiem nosūtīto 2013. gada 12. jūnija informācijas pieprasījumu, atbildē uz 25.5. jautājumu
Yandex
ir norādījis:
“Efektīvākais izplatīšanas kanāls ir aparatūras ražotāju veikta iepriekšēja instalēšana. Aparatūras ražotāji iepriekš instalē galvenokārt pakalpojumus, kas tiem var radīt papildu ieņēmumus; pakalpojums, kas šajā ziņā rada vislielākos ieņēmumus, ir mūsu mobilais meklēšanas pakalpojums un saistītie pakalpojumi. Tātad vairumā gadījumu mūsu pārrunas ar aparatūras ražotājiem galvenokārt attiecas uz
Yandex Search
iepriekšēju instalēšanu.”
Šo paziņojumu
Google
neapstrīd. Komisija var uz to atsaukties, lai pamatotu, ka lietojumprogrammas iepriekšējai instalēšanai ir tendence iesaldēt situāciju.
Saistībā ar
Chrome–Play Store
un
Google Search
grupēšanu apstrīdētajā lēmumā tostarp ir citēts
Mozilla
paziņojums (905. apsvēruma 1. punkts). Proti, atbildot uz lietojumprogrammu izstrādātājiem nosūtīto 2013. gada 12. jūnija informācijas pieprasījumu, atbildē uz 39. jautājumu par labvēlīgo novietojumu un iestatīšanu pēc noklusējuma viedajās mobilajās ierīcēs
Mozilla
norādīja, ka “iestatīšanai pēc noklusējuma joprojām ir visspēcīgākā ietekme uz lietojumprogrammu izmantošanu” un labvēlīgs novietojums atradās “[komerciālās nozīmes hierarhijā] starp iestatīšanu pēc noklusējuma un iepriekšēju instalēšanu”, kur iestatīšana pēc noklusējuma atrodas augstāk (skat. atbildi uz 2016. gada 22. marta informācijas pieprasījumu).
Prasītājas uzskata, ka šajā paziņojumā uzsvars ir likts uz iestatīšanu pēc noklusējuma. Tomēr no šī paziņojuma izriet, ka tas attiecas arī uz lietojumprogrammas iepriekšēju instalēšanu, par kuru arī ir konstatēts, ka tā “palielina iespēju, ka lietotājs to pieņems”, pat ja tas nav tik izteikti kā iestatīšanas pēc noklusējuma gadījumā. Ievērojot šo atšķirību,
Mozilla
paziņojums joprojām ir attiecināms.
Pārējos apstrīdētajā lēmumā citētos apgalvojumus, kas pamato iepriekšējas instalēšanas kā izplatīšanas kanāla nozīmi,
Google
neapstrīd.
Visbeidzot, no iepriekš minētā izriet, ka dažādie apstrīdētajā lēmumā izklāstītie elementi, tos skatot kopā, tiešām ļauj Komisijai atzīt, ka, raugoties no tirgus dalībnieku viedokļa, lietojumprogrammu
Google Search
un
Chrome
iepriekšēja instalēšana saskaņā ar izplatīšanas līgumā paredzētajiem nosacījumiem ļauj “iesaldēt situāciju” un atturēt lietotājus no konkurējošas lietojumprogrammas izmantošanas.
Šādu secinājumu apstiprina iestāšanās rakstu pārbaude šajā jautājumā. Tādējādi
BEUC
,
FairSearch
,
Seznam
un
Qwant
, kas iestājās lietā Komisijas atbalstam, apstiprina, ka tie uzskata, ka ar iepriekšēju instalēšanu saistīto “
status quo
tendenci” var pielīdzināt tai, ko rada iestatīšana pēc noklusējuma. Savukārt
ADA
,
CCIA
,
HMD
,
Gigaset
un
Opera
, kas iestājās lietā
Google
atbalstam, neapstrīd “ar iepriekšēju instalēšanu saistītas “
status quo
tendences” kā tādas pastāvēšanu, bet uzsver lejupielādes piedāvātās iespējas situācijas uzlabošanai.
–
“Yandex” analīze
Apstrīdētajā lēmumā ir atsauce uz
Yandex
veiktu analīzi par šīs meklētājprogrammas tirgus daļu Krievijā 2015. gada maijā, kurā norādīts, ka tad, kad
search widget
bija iepriekš instalēts sākumekrānā un šī meklētājprogramma bija noteikta pēc noklusējuma iepriekš instalētā mobilā interneta pārlūkprogrammā,
Yandex
tirgus daļa
Android
ierīcēs bija “trīs reizes lielāka” nekā tā tirgus daļa bez iepriekšējas instalēšanas (apstrīdētā lēmuma 789. apsvēruma 5. punkta 18. tabula un 798. apsvēruma 4. punkts).
Google
kritizē šo novērtējumu, pamatojot, ka tajā iepriekšēja instalēšana nav nodalīta no iestatīšanas pēc noklusējuma, ņemot vērā, ka meklētājprogramma
Yandex
bija “noteikta pēc noklusējuma iepriekš instalētā mobilā interneta pārlūkprogrammā” un ka iepriekšējas instalēšanas ietekme ir atkarīga no šīs noklusējuma konfigurācijas (skat.
Econometric Data Report
). Šajā analīzē esot pieļautas arī vairākas metodoloģiskas kļūdas.
Tomēr, kā apgalvo Komisija, šāda nodalīšana nav prasīta, lai novērtētu apstrīdētajā lēmumā izklāstītā novērtējuma apjomu. Komisija, ņemot vērā dažādos
Yandex
analīzē pārbaudītos scenārijus, aprobežojas ar konstatējumu, ka iepriekšējas instalēšanas un iestatīšanas pēc noklusējuma gadījumā (apstrīdētā lēmuma 18. tabulas 4. un 5. sleja) šīs meklētājprogrammas tirgus daļa ir “trīs reizes lielāka” nekā tirgus daļa, kas novērota bez iepriekšējas instalēšanas (minētās tabulas 1. sleja). Šajā tabulā iekļautie dati arī ļauj parādīt, ka
Yandex
tirgus daļa ir vislielākā tad, kad tā meklētājprogramma ir iepriekš instalēta kā meklēšanas
widget
[logrīks] otrajā ekrānā (minētās tabulas 3. sleja), nekā situācijā bez iepriekšējas instalēšanas.
Uz
Yandex
analīzi un tās rezultātiem, kas ietverti apstrīdētā lēmuma 18. tabulā, tātad var atsaukties, lai pamatotu, ka lietojumprogrammas iepriekšēja instalēšana apvienojumā ar iestatīšanu pēc noklusējuma vai labvēlīgu novietojumu vai arī bez tiem ļauj sasniegt labākus rezultātus.
Tas, ka
Yandex
analīze attiecas tikai uz vienu uzņēmumu un vienu mēnesi vai ka tajā, pēc
Google
domām, parādās metodoloģiskas kļūdas, nenozīmē, ka tā nav attiecināma, jo Komisija uz to atsaucas tikai tādēļ, lai apstiprinātu citus pierādījumus par iepriekšējas instalēšanas kā izplatīšanas kanāla nozīmi un tās izraisīto “
status quo
tendenci”.
Turklāt šajā jautājumā jāatzīmē, ka
Google
neapstrīd
Yahoo
un
Qwant
paziņojumus, kuros pēc būtības norādīts, ka ar iepriekšēju instalēšanu var uzlabot to meklēšanas pakalpojumu rezultātus, uz kuriem tā attiecas (apstrīdētā lēmuma 789. apsvēruma 6. un 7. punkts).
–
“Microsoft” un “Verizon” līgums
Apstrīdētajā lēmumā ir arī atsauce uz 2008. gada
Microsoft
un
Verizon
līgumu, saskaņā ar kuru 2010. un 2011. gadā sešos
Google Android
ierīču modeļos līdzās
Google Search
tika iepriekš instalēts
Microsoft
vispārējās meklēšanas pakalpojums
Bing
, un šī līguma radītā datplūsma veidoja 15–25 % kopējā vispārējās meklēšanas pieprasījumu apjoma, kas šajā laikposmā Amerikas Savienotajās Valstīs tika veikti
Bing
.
Bing
tirgus daļa Amerikas Savienotajās Valstīs šajā laikposmā esot pieaugusi gandrīz no 0 aptuveni līdz 1,5 % (apstrīdētā lēmuma 789. apsvēruma 8. punkts un 798. apsvēruma 3. punkts).
Google
apgalvo, ka šie konstatējumi atspoguļo sajukumu attiecībā uz iestatīšanas pēc noklusējuma un iepriekšējas instalēšanas priekšrocībām. Proti,
Microsoft
esot paskaidrojis, ka šis līgums tam ir ļāvis panākt “
Bing
kā meklētāja iestatīšanu pēc noklusējuma” un mobilās ierīces bija “piegādātas ar visos piekļuves punktos pēc noklusējuma [iestatītu]
Bing
”. Norādītais pieaugums tātad neesot bijis ne “būtisks”, ne “pastāvīgs”, un to nevarot saistīt ar iepriekšēju instalēšanu, bet tikai ar iestatīšanu pēc noklusējuma.
Pārbaudot
Microsoft
atbildi uz vispārējās meklēšanas pakalpojumu sniedzējiem nosūtītā 2015. gada 20. novembra informācijas pieprasījuma 10.1. jautājumu, tiešām var konstatēt, ka vienā no sešām tajā minētajām ierīcēm
Bing
bija noteikts pēc noklusējuma visos piekļuves punktos un pārējās piecās ierīcēs papildus pēc noklusējuma noteiktajam
Bing
bija iestatīta arī lietojumprogramma
Google Voice Search
ar ikonu sākumekrānā. Tādējādi
Google
pareizi apgalvo, ka rezultāti, ko
Microsoft
ieguva šā līguma dēļ ar
Verizon
, ir saistīti ar iestatīšanu pēc noklusējuma, nevis ar iepriekšēju instalēšanu
Google Android
ierīcēs.
Tomēr, lai gan uz šo līgumu nevar atsaukties, lai pamatotu iepriekšējas instalēšanas nozīmi, tomēr ar to netiek atspēkota tās nozīme to iemeslu dēļ, kas norādīti apstrīdētajā Komisijas lēmumā, ņemot vērā dažādos šajā spriedumā pārbaudītos pierādījumus.
iii)

Par dažiem apstrīdētajā lēmumā veiktiem salīdzinājumiem
Otrām kārtām,
Google
kritizē dažus apstrīdētajā lēmumā veiktos salīdzinājumus.
–
“FairSearch” pētījums
Pirmkārt, apstrīdētajā lēmumā ir norādīts pētījums, ko 2017. gadā
FairSearch
uzdevumā veicis Hārvarda Universitātes (Amerikas Savienotās Valstis) profesors
Marko Iansiti
(turpmāk tekstā – “
FairSearch
pētījums”), konstatējot, ka katra
GMS
komplekta lietojumprogramma, tostarp lietojumprogramma
Google Search
, ir ievērojami vairāk lietota
Google Android
ierīcēs, kurās tās ir iepriekš instalētas, nekā
iOS
ierīcēs, kurās lietotājiem šīs lietojumprogrammas ir jālejupielādē. Tas tiek konstatēts, ņemot vērā
Microsoft
sniegtos datus par šo lietojumprogrammu ikmēneša lietojumu Apvienotajā Karalistē 2016. gada februārī. Tādējādi 17 %
iOS
ierīču lietotāju bija izmantojuši lejupielādētu
Google Search
lietojumprogrammu, savukārt 76 %
Android
ierīču lietotāju izmantoja iepriekš instalētu lietojumprogrammu
Google Search
(apstrīdētā lēmuma 791. un 792. apsvērums, 10. tabula un 19. grafiks un 799. apsvēruma 1. punkts).
Google
apgalvo, ka
FairSearch
pētījumā veiktie salīdzinājumi ir pretrunā apgalvojumam par “
status quo
tendenci”, jo tie liecina, ka attiecībā uz meklēšanas funkciju izmantošanu šīs daļas ir līdzīgas gan
Android
sistēmā, uz kuru attiecas izplatīšanas līgums, gan
iOS
sistēmā, uz kuru izplatīšanas līgums neattiecas. Šāda apgalvojuma pamatošanai
Google
faktiski atsaucas uz citiem datiem, kas nav iekļauti
FairSearch
pētījumā. It īpaši
Google
uzsver, ka
FairSearch
pētījums koncentrējas tikai uz lietojumprogrammas
Google
Search
izmantošanu, nevis uz pakalpojuma
Google Search
izmantošanu kopumā, kas saskaņā ar apstrīdēto lēmumu veidojot konkrēto tirgu (323. apsvērums), vai uz meklēšanu, kas veikta, izmantojot pārlūkprogrammu. Ja ņem vērā piekļuvi, izmantojot pārlūkprogrammu,
Google
Search
“tvērums”
Android
un
iOS
sistēmā būtiski neatšķiroties (skat. apstrīdētā lēmuma 515. apsvēruma 3. punktu un 857. zemsvītras piezīmi). Šādā kopējā kontekstā salīdzinājums starp izmantošanu
Android
vai
iOS
sistēmā tātad neapstiprinot iepriekšējas instalēšanas izraisītu “
status quo
tendenci”, bet drīzāk uzsverot, cik nozīmīga ir piekļuve internetam, izmantojot pārlūkprogrammu.
Tomēr pretēji tam, ko apgalvo
Google
, Komisijas lēmumā konstatētajam, balstoties uz
FairSearch
pētījuma rezultātiem, joprojām ir nozīme saistībā ar pirmās grupēšanas pārbaudi. Proti, šajā pētījumā ir ņemti vērā tikai tie pieprasījumi, kas veikti, izmantojot lietojumprogrammu
Google Search
, nevis tie, kas veikti, izmantojot citus meklēšanas piekļuves punktus, piemēram, mobilā interneta pārlūkprogrammas (apstrīdētā lēmuma 799. apsvēruma 1. punkts), kuri attiecas uz vērtējumu saistībā ar otro grupēšanu.
Turklāt, kā apgalvo Komisija, tas, ka
Google Search
– nevis lietojumprogramma
Google Search
–
Android
un
iOS
ierīcēs tiek izmantota līdzīgi, ir izskaidrojams ar to, ka pat tad, ja
Apple
iepriekš neinstalē vispārējās meklēšanas lietojumprogrammas
iOS
ierīcēs, tā
Google Search
nosaka
Safari
kā vispārējās meklēšanas pakalpojumu pēc noklusējuma (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 799. apsvēruma 2. punktu).
Tāpēc, ņemot vērā iepriekš minētās īpatnības, nav pamata atzīt, ka
FairSearch
pētījumā veikto salīdzinājumu pārbaude ir pretrunā to izmantošanai apstrīdētajā lēmumā attiecībā uz “
status quo
tendences” pastāvēšanu.
–
“Microsoft” sniegtie dati un “Netmarketshare” dati
Otrkārt, apstrīdētajā lēmumā ir atsauce uz datiem, kurus
Microsoft
sniedzis, atbildot uz 2017. gada 10. aprīļa informācijas pieprasījuma 13. jautājumu, un kuros ir salīdzināti vispārējās meklēšanas pieprasījumi, kas veikti
Google Android
ierīcēs, kurās
Google Search
ir iepriekš instalēts, un
Windows Mobile
ierīcēs, kurās no 2014. līdz 2017. gadam
Bing
ir bijis noteikts pēc noklusējuma Francijā, Vācijā, Itālijā, Spānijā un Apvienotajā Karalistē. Saskaņā ar šiem datiem
Google Search
aptver no [10–20] % līdz [40–50] % vispārējās meklēšanas pieprasījumu
Windows Mobile
ierīcēs un [90–100] % vispārējās meklēšanas pieprasījumu
Google Android
ierīcēs (skat. apstrīdētā lēmuma 793. apsvērumu un 11. tabulu).
Google
norāda, ka iestatīšanas pēc noklusējuma un iepriekšējas instalēšanas attiecīgās ietekmes nenodalīšana mazina šo datu nozīmi, jo
Google
Search
nav bijis iepriekš instalēts
Windows Mobile
ierīcēs, kurās
Bing
ir bijis “noteikts kā vispārējās meklēšanas pakalpojums pēc noklusējuma” (skat. apstrīdētā lēmuma 793. un 840. apsvērumu), un šo iestatīšanu pēc noklusējuma parasti nevarot mainīt atšķirībā no meklēšanas parametriem pēc noklusējuma
Android
ierīcēs. Iestatīšana pēc noklusējuma tātad varot pārstāvēt ievērojamu atšķirību daļu, uz kurām tiek norādīts apstrīdētajā lēmumā, vai visas no tām. Drīzāk lietotāju izvēle par labu
Google Search
izskaidrojot lejupielādēto konkurējošo vispārējās meklēšanas lietojumprogrammu nelielo skaitu (saskaņā ar datiem, ko
Google
sniegusi 2016. gada beigās, aptuveni 95 % lietotāju Apvienotajā Karalistē, Francijā un Vācijā labāk izvēlas
Google
). Salīdzinājumam:
Netmarketshare
dati rādot, ka
Google
meklēšanas pieprasījumu daļas atšķirība starp
Android
un
Windows Mobile
ierīcēm ir mazāka un faktiskā atšķirība esot līdzvērtīga tikai 1 % (
Data On Operating System Market Share
:
Mobile OS
,
Europe
, 2015). Apstrīdētajā lēmumā tiekot pausta nožēla, ka
Google
nav sniegusi tās statistikas rādītājus pamatojošos kvantitatīvos datus (apstrīdētā lēmuma 799. apsvēruma 3. punkts), bet Komisija tos esot varējusi iegūt pēc pieprasījuma.
Tomēr, pat pieņemot, ka atšķirību starp meklēšanas pieprasījuma daļām ierīcēs
Android
un
Windows Mobile
daļēji varētu “saistīt ar iestatīšanu pēc noklusējuma iepriekš instalētā pārlūkprogrammā”, nevis ar iepriekšēju instalēšanu,
Microsoft
datiem joprojām ir nozīme. Proti, šie dati tikai atspoguļo atšķirības, kas pastāv starp ierīcēm, kuras aprīkotas ar operētājsistēmu
Android
kopā ar
GMS
komplektu, un tām, kuras aprīkotas ar operētājsistēmu
Windows Mobile
: pirmajās ir iepriekš instalēta meklēšanas pakalpojuma lietojumprogramma
Google Search
, un otrajās – pēc noklusējuma iestatīts meklēšanas pakalpojums
Bing
.
Attiecībā uz
Netmarketshare
datiem, kurus iesniegusi
Google
un uz kuriem tā atsaucas, lai parādītu, ka atšķirība starp tās meklēšanas pieprasījumu daļu
Android
un
Windows Mobile
ierīcēs ir neliela un atbilst 1 %, vispirms jānorāda, ka tie ir kodolīgi. Tie ir attēloti vienā grafikā un tabulā bez paskaidrojumiem. It īpaši, kā Komisija norāda apstrīdētā lēmuma 799. apsvēruma 3. punktā, bez informācijas par datiem, kas ņemti vērā, lai noskaidrotu, kuras ierīces ir ietvertas vērtējumā par meklēšanas pieprasījumu īpatsvaru ierīcēs, kas aprīkotas ar operētājsistēmu
Windows Mobile
, ir grūti novērtēt slejā
Windows Phone
minēto datu īsto nozīmi. Tāpat – kā Komisija arī norāda apstrīdētā lēmuma 799. apsvēruma 3. punktā –
Netmarketshare
dati ir pretrunā citiem datiem, kurus
Microsoft
un
Google
sniedza administratīvā procesa laikā un kuri apstiprina apstrīdētajā lēmumā pausto apgalvojumu, ka
Google
daļa vispārējā meklēšanā, kas veikta
Android
ierīcēs, kurās lietojumprogramma
Google Search
ir iepriekš instalēta, ir lielāka nekā
Windows Mobile
ierīcēs, kurās šī lietojumprogramma nav iepriekš instalēta.
–
Salīdzinājums par “Google” ieņēmumiem no “Android” un “iOS” ierīcēm
Treškārt, apstrīdētajā lēmumā ir minēts salīdzinājums par
Google
pasaules mērogā gūtajiem ieņēmumiem no
Android
un
iOS
ierīcēm (794. apsvērums un 12. tabula) 2014.–2016. gadā, kurš veikts ar
Google
sniegtiem datiem un saskaņā ar kuru
Google
gūst ievērojami lielākus ieņēmumus no savas vispārējās meklēšanas lietojumprogrammas
Google Search
izmantošanas
Android
nekā
iOS
(+71 % 2014. gadā, +134 % 2015. gadā un +193 % 2016. gadā), savukārt kopējie no meklēšanas gūtie ieņēmumi
Android
un
iOS
bija līdzīgā līmenī (+3 % 2014. gadā, +22 % 2015. gadā un +28 % 2016. gadā).
Google
norāda, ka šim salīdzinājumam traucē tas, ka nav ņemti vērā pārlūkprogrammā veiktie meklēšanas pieprasījumi. Ja šie pieprasījumi būtu ņemti vērā, tad apstrīdētā lēmuma 12. tabulā būtu redzams, ka
Google
kopējie meklēšanas ieņēmumi no
iOS
veiktajiem pieprasījumiem pārsniedz tos, kas veikti
Android
, lai gan lietojumprogramma
Google Search
neesot iepriekš instalēta
iPhone
[tālruņos]. Turklāt
Apple
neesot padarījis
Safari
pieejamu
Android
.
Chrome
daļa
iOS
sistēmā tātad neizbēgami esot mazāka.
Tomēr, kā norāda Komisija,
Google
sniegtie dati parāda, ka ieņēmumi no lietojumprogrammas
Google Search
ir lielāki
GMS
ierīcēs, kurās lietojumprogramma
Google
Search
ir iepriekš instalēta, nekā
iOS
ierīcēs, kurās nav iepriekš instalēta neviena vispārējās meklēšanas lietojumprogramma, tostarp
Google Search
. Tā kā šī lēmuma daļa ir veltīta pirmajai grupēšanai, tajā nav jāiekļauj ieņēmumi no otrās grupēšanas īstenošanas. Plašākā nozīmē arī tur šie dati salīdzina situācijas, kurās attiecīgais vispārējās meklēšanas pakalpojums, šajā gadījumā
Google Search
, gūst labumu vai nu no lietojumprogrammas
Google Search
iepriekšējas instalēšanas
Google Android
, vai no
Google Search
iestatīšanas pēc noklusējuma pārlūkprogrammā
Safari
.
Tātad jānoraida
Google
kritika par apstrīdētajā lēmumā veikto ieņēmumu, kas gūti no
Android
ierīcēm, salīdzinājumu ar tiem, kas gūti no
iOS
ierīcēm.
iv)

Par dažiem elementiem saistībā ar “Chrome”
Trešām kārtām,
Google
norāda, ka novērojumā par to, ka
Safari
rada lielākus ieņēmumus no
iOS
nekā
Chrome
(apstrīdētā lēmuma 907. apsvērums), arī esot sajaukta iepriekšēja instalēšana un iestatīšana pēc noklusējuma un ka
Opera
veiktā aptauja (skat. apstrīdētā lēmuma 905. apsvēruma 3. punktu) neļaujot konstatēt ierobežojošas sekas.
–
“Google” ieņēmumu no “Safari” un no “Chrome” salīdzinājums
Pirmkārt, apstrīdētajā lēmumā ir salīdzināti
Google
pasaules mērogā gūtie ieņēmumi par meklēšanu, izmantojot
Safari
, kas iepriekš instalēta
iOS
ierīcēs, un
Chrome
, kas šādās ierīcēs nav iepriekš instalēta. Šis salīdzinājums, kas veikts, izmantojot
Google
sniegtos datus, parāda, ka
Google
gūst lielākus ieņēmumus no
Safari
nekā no
Chrome
izmantošanas
iOS
ierīcēs (+2457 % 2014. gadā, +1988 % 2015. gadā un +1883 % 2016. gadā) (apstrīdētā lēmuma 907. apsvērums un 16. tabula). 2016. gadā, ņemot vērā
Safari
iepriekšēju instalēšanu 258 miljonos gadījumu,
iOS
ierīcēs
Chrome
tika lejupielādēta tikai 40 miljonos gadījumu (apstrīdētā lēmuma 912. apsvēruma 2. punkts).
Google
apgalvo, ka šajā novērojumā par to, ka
iOS
ierīcēs
Safari
radot lielākus ieņēmumus nekā
Chrome
šajās pašās ierīcēs (apstrīdētā lēmuma 907. apsvērums), iepriekšēja instalēšana ir sajaukta ar iestatīšanu pēc noklusējuma. Proti,
Apple
visās
iOS
ierīcēs kā noklusējuma pārlūkprogrammu esot noteicis savu pārlūkprogrammu
Safari
, un tas apstrīdētajā lēmumā neesot ņemts vērā. Ietekmi no iepriekšējas instalēšanas esot neiespējami pienācīgi izolēt, ņemot vērā pierādījumus saistībā ar iepriekšējas instalēšanas, labvēlīga novietojuma un iestatīšanas pēc noklusējuma kombināciju.
Tomēr šāds novērojums neparedz to, ka nav nozīmes salīdzinājumam starp ieņēmumiem, ko
Google
gūst
iOS
ierīcēs no meklēšanas pieprasījumiem, izmantojot
Safari
un
Google Chrome
. Proti, šīs salīdzinājums ir veikts, ņemot vērā šo pārlūkprogrammu īpatnības
iOS
ierīcēs: pirmā ir vienīgā iepriekš instalētā, savukārt otrā tur ir jālejupielādē. Turklāt lietotāji
Google Chrome
lejupielādē tikai nelielā
iOS
ierīču procentuālajā daļā (15 % 2016. gadā) (apstrīdētā lēmuma 912. apsvēruma 2. punkts).
Tātad jānoraida
Google
paustā kritika saistībā ar apstrīdētajā lēmumā veikto salīdzinājumu starp tās ieņēmumiem, kas gūti, izmantojot
Safari
, un tiem, kas gūti, izmantojot
Chrome
.
–
“Opera” aptauja
Otrkārt, apstrīdētajā lēmumā ir minēta
Opera
veikta aptauja (skat. apstrīdētā lēmuma 905. apsvēruma 3. punktu), kurā norādīts, pirmām kārtām, ka 2013. gadā 72 % no 1500 respondentiem Vācijā, Polijā un Apvienotajā Karalistē savās viedajās mobilajās ierīcēs izmantoja iepriekš instalētu pārlūkprogrammu un, otrām kārtām, ka 16 % šo respondentu neņēma vērā tādus faktorus kā kvalitāte, lietošanas ērtums, ātrums, drošība vai citas pazīmes, bet turpināja izmantot pārlūkprogrammu tikai tāpēc, ka tā bija iepriekš instalēta.
Google
atgādina, ka šajā aptaujā uzdotais jautājums bija šāds: “Kādus apstākļus jūs ņēmāt vērā, izvēloties pārlūkprogrammu, kuru jūs izmantojat visbiežāk/regulāri?” Apstrīdētajā lēmumā šo apgalvojumu pamatojumam tiek izmantoti lietotāji, kuri izvēlējās atbildi, ka viņi “vienkārši izmanto pārlūkprogrammu, kas bija [viņu] mobilajā tālrunī”. Šajā atbildes iespējā netiekot nodalīti lietotāji, kuri bija izvēlējušies pārlūkprogrammu atkarībā no tā, vai tā ir iepriekš instalēta vai noteikta pēc noklusējuma. Vairākās atbildēs papildus ir norādīts komentārs, ka tā bijusi “tālruņa pārlūkprogramma pēc noklusējuma”, kas tika izmantota. Turklāt, kā liecina
Opera
sniegtie aptaujas dati (atbilde uz 2015. gada 15. decembra informācijas pieprasījumu), tikai 70 no 500 dalībniekiem (14 %) izvēlējās apstrīdētajā lēmumā minēto iespēju. Patiesībā šis skaits varētu būt vēl mazāks: no šiem 70 lietotājiem 18, šķiet, atsaucās uz
iOS
ierīcēm, nevis
Android
ierīcēm, paziņojot, ka viņi kā pārlūkprogrammu izmantoja
Safari
, kas nav pieejama
Android
. Pārējie 86 % respondentu minēja tādus faktorus kā ātrums, lietošanas ērtums, drošība, datu patēriņš un citi ar kvalitāti saistīti faktori. Tāpat esot kļūdaini uzskatīt, ka pastāv tikai viena pārlūkprogramma, “kas nāk kopā ar” tālruni, lai gan aparatūras ražotāji parasti instalējot divas vai vairākas pārlūkprogrammas.
Tomēr, kā apgalvo Komisija, pat ja
Opera
aptaujā iepriekšējas instalēšanas sekas netiek nodalītas no noregulēšanas pēc noklusējuma sekām, vismaz daļa iemeslu, kuru dēļ respondenti bija izmantojuši interneta pārlūkprogrammu, kas “piegādāta kopā ar mobilo [tālruni]”, ir saistīta ar apstākli, ka aparatūras ražotāji šo pārlūkprogrammu ir iepriekš instalējuši. Šajā pētījumā ir norādīta mobilā interneta pārlūkprogramma, kuru lietotāji izmanto “visbiežāk”, lai savās ierīcēs veiktu meklēšanu internetā. Ņemot vērā 1500 lietotāju izlasē iekļautās trīs EEZ valstis (Vācija, Apvienotā Karaliste un Polija), pirmām kārtām, 853 lietotāji (57 %) kā savu visbiežāk izmantoto pārlūkprogrammu ir minējuši
Chrome
un
Safari
– runa ir par pārlūkprogrammām, kas ir iepriekš instalētas attiecīgi visās
GMS
un
iOS
ierīcēs –, un, otrām kārtām, 232 lietotāji (15 %) ir atbildējuši, ka visbiežāk izmanto pēc noklusējuma noregulētas pārlūkprogrammas (proti,
Chrome
GMS
ierīcēs un
Safari
iOS
ierīcēs).
Tātad jānoraida
Google
kritika par atsaucēm apstrīdētajā lēmumā uz
Opera
aptaujas rezultātiem.
Visbeidzot dažādie
Google
izvirzītie argumenti, lai atspēkotu priekšrocību, ko sniedz lietojumprogrammu
Google Search
un
Chrome
iepriekšēja instalēšana
Google Android
ierīcēs, neļauj apšaubīt secinājumus, ko Komisija ir izdarījusi, balstoties uz dažādiem apstrīdētajā lēmumā šajā ziņā izklāstītajiem elementiem.
b)

Iespēja aparatūras ražotājiem iepriekš instalēt konkurējošus vispārējās meklēšanas pakalpojumus vai tos iestatīt pēc noklusējuma
1)

Apstrīdētais lēmums
Apstrīdētajā lēmumā ir atzīts, ka izplatīšanas līguma nosacījumu par iepriekšēju instalēšanu piešķirto konkurences priekšrocību konkurējošie vispārējās meklēšanas pakalpojumu sniedzēji nevar kompensēt, izmantojot citus līgumus par iepriekšēju instalēšanu, šādu iemeslu dēļ (apstrīdētā lēmuma 833. apsvērums):
–
aparatūras ražotāji parasti nevēloties instalēt citu vispārējās meklēšanas lietojumprogrammu; tas esot saistīts ar samērā nelieliem papildu ieņēmumiem no šādas lietojumprogrammas pievienošanas, šādu līgumu sarunu vešanas izmaksām un risku saistībā ar dubultām lietojumprogrammām, kas varētu kaitēt lietotāja pieredzei vai radīt uzglabāšanas vietas problēmas; tas pats
mutatis mutandis
attiecoties uz pārlūkprogrammām (apstrīdētā lēmuma 824.–829., 933. un 934. apsvērums);
–
izplatīšanas līgums aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem liedzot ekskluzīvi iepriekš instalēt citu vispārējās meklēšanas lietojumprogrammu
Google Android
ierīcēs (apstrīdētā lēmuma 830.–832. apsvērums); turklāt, pat ja varēja iepriekš instalēt ar
Chrome
konkurējošu pārlūkprogrammu, to nevarēja iestatīt pēc noklusējuma (apstrīdētā lēmuma 935. apsvērums);
–
ar aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem noslēgtie ieņēmumu sadalīšanas līgumi, kuru rezultātā [50–60 %]–[80–90 %] no visām
Google Android
ierīcēm EEZ tika ekskluzīvi iepriekš instalēta lietojumprogramma
Google Search
, arī
Google
konkurentiem liedzot šajās ierīcēs iepriekš instalēt citu vispārējās meklēšanas pakalpojuma lietojumprogrammu līdzās
Google
lietojumprogrammai (apstrīdētā lēmuma 833. apsvērums);
–
Google Android
ierīcēs iepriekš instalētu konkurējošo pārlūkprogrammu skaits esot ievērojami mazāks par
Google Chrome
iepriekšējas instalēšanas gadījumu skaitu (apstrīdētā lēmuma 936. apsvērums un 19. tabula).
Tādējādi laikā no 2011. līdz 2016. gadam
Google Android
ierīcēs nevarēja iepriekš instalēt
Bing
– galveno
Google Search
konkurentu –, izņemot vienu ierīču modeli, kas no 2011. gada tika tirgots Amerikas Savienotajās Valstīs (apstrīdētā lēmuma 834. apsvērums un 789. apsvēruma 8. punkts).
2)

Lietas dalībnieku argumentu kopsavilkums
Google
apgalvo, ka izplatīšanas līguma nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu aparatūras ražotājiem neliedza konkurējošiem meklēšanas pakalpojumiem un pārlūkprogrammām piedāvāt tādu pašu iepriekšēju instalēšanu visās savās
Android
ierīcēs, kāda bija piešķirta
Google Search
un
Chrome
. Esot pat bijis iespējams nodrošināt labāku reklāmas iespēju nekā
Google
produktiem, jo aparatūras ražotāji kā pārlūkprogrammu pēc noklusējuma varēja noteikt citu pārlūkprogrammu, nevis
Chrome
, savukārt kā pakalpojumus pēc noklusējuma šajās iepriekš instalētajās pārlūkprogrammās – noteikt konkurējošus meklēšanas pakalpojumus. Turklāt, lai gan
Google
Search
bija iestatīta pēc noklusējuma
Chrome URL
joslā, lietotāji vienmēr esot varējuši mainīt šo meklēšanas pakalpojumu, konfigurējot konkurenta meklēšanas pakalpojumu. Tātad konkrētā prakse neesot spējusi ierobežot konkurenci.
Tādējādi apgalvojums, ka aparatūras ražotāji un tīklu operatori nevēlējās izmantot konkurējošas lietojumprogrammas
Android
ierīcēs, esot pretrunā to praksei neatkarīgi no tā, vai runa ir par vispārējās meklēšanas pakalpojumiem, pārlūkprogrammām vai cita veida lietojumprogrammām. Tāpat arī argumentācija par ieņēmumu sadalīšanas līgumiem esot pretrunā apgalvojumam, ka aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem nav bijis nekādas intereses iepriekš instalēt meklēšanas un pārlūku lietojumprogrammas līdzās
Google
lietojumprogrammām (apstrīdētā lēmuma 824.–829., 933. un 934. apsvērums, salīdzināt ar 1208. apsvēruma 1. punktu un 1213., 1214., 1219. un 1220. apsvērumu). Turklāt neviens no četriem iemesliem, kas norādīti, lai apstiprinātu, ka aparatūras ražotāji nevēlējās instalēt konkurējošas lietojumprogrammas līdzās
Google
lietojumprogrammām, proti, ar “lietotāja pieredzi” saistītie šķēršļi, datu glabāšanas vietas problēmas, darījuma izmaksas un ar iepriekšēju instalēšanu saistīto finansiālo priekšrocību trūkums, neesot apstiprināts ar pietiekamiem pierādījumiem.
Komisija norāda, ka konkurenti ar iepriekšējas instalēšanas līgumiem nevar kompensēt būtisko konkurences priekšrocību, ko
Google
sev nodrošina ar lietojumprogrammas
Google Search
un
Google Chrome
iepriekšēju instalēšanu gandrīz visās EEZ pārdotajās
Google Android
ierīcēs.
3)

Vispārējās tiesas vērtējums
i)

Ievada apsvērumi
Iesākumā jāatzīmē, ka
Google
šajā iebildumā būtībā apgalvo, ka izplatīšanas līguma nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu aparatūras ražotājiem neliedza piedāvāt tādu pašu iepriekšēju instalēšanu konkurējošiem meklēšanas pakalpojumiem un pārlūkprogrammām visās EEZ pārdotajās
Google
Android
ierīcēs, kāda bija piešķirta
Google Search
un
Chrome
.
Komisija apstrīdētajā lēmumā neapstrīd, ka izplatīšanas līgums ļauj aparatūras ražotājiem iepriekš instalēt ar
Google Search
un
Chrome
konkurējošas lietojumprogrammas.
Google
konkurenti tātad principā varēja piedāvāt aparatūras ražotājiem tādus pašus iepriekšējas instalēšanas nosacījumus to lietojumprogrammām, kādi bija paredzēti izplatīšanas līgumā. Saskaņā ar izplatīšanas līgumu kopīga instalēšana bija iespējama.
Apstrīdētajā lēmumā drīzāk ir norādīts, pirmkārt, ka izplatīšanas līgums aparatūras ražotājiem “liedz” ekskluzīvi iepriekš instalēt šādas lietojumprogrammas
Google Search
un
Chrome
vietā (apstrīdētā lēmuma 832. apsvērums) un, otrkārt, ka ieņēmumu sadalīšanas līgumi prasa, lai aparatūras ražotāji un tīklu operatori ekskluzīvi iepriekš instalētu tikai lietojumprogrammu
Google Search
daļā, uz kuru attiecas šie līgumi, proti, laika gaitā no [80–90 %] līdz [50–60 %] EEZ pārdoto
Google Android
ierīču (apstrīdētā lēmuma 833. apsvērums), kas ietver aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumus, kā arī ierīču ieņēmumu sadalīšanas līgumus, kā Komisija ir apstiprinājusi, sniedzot atbildi procesa organizatoriskajos pasākumos.
Šādā kontekstā, ņemot vērā tirgus daļas un to izmaiņas no 2011. gada attiecībā uz
Google Search
un no 2012. gada – uz
Chrome
līdz lēmuma pieņemšanai, diskusijas par konkurentiem piedāvātajām iespējām kompensēt ar izplatīšanas līguma nosacījumiem par iepriekšēju instalēšanu piešķirto konkurences priekšrocību joprojām ir galvenokārt teorētiskas. Praksē konkurējošie lietojumprogrammu piegādātāji ar iepriekšējas instalēšanas līgumiem nespēja kompensēt konkurences priekšrocību, ko
Google
sev nodrošināja ar
Google Search
un
Chrome
iepriekšēju instalēšanu gandrīz visās EEZ pārdotajās
Google Android
ierīcēs. Kā norādīts apstrīdētajā lēmumā, konkurējošu vispārējās meklēšanas lietojumprogrammu un pārlūkprogrammu iepriekšēja instalēšana izplatības ziņā nav salīdzināma ar lietojumprogrammas
Google Search
un
Google Chrome
iepriekšēju instalēšanu (skat. apstrīdētā lēmuma 940. apsvērumu attiecībā uz pārlūkprogrammām).
Šajā ziņā jānošķir teorētiskie pieņēmumi par konkurenci un praktiskā realitāte, kurā
Google
minētās konkurences alternatīvas šķiet maz ticamas vai arī tām nav reālas ietekmes “
status quo
tendences” dēļ, ko radīja izplatīšanas līguma nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu un šo nosacījumu un citu
Google
līgumisko vienošanos, tostarp ieņēmumu sadalīšanas līgumu, kombinētā ietekme.
Google
argumenti par to, ka, par spīti izplatīšanas līguma nosacījumiem par iepriekšēju instalēšanu, aparatūras ražotāji konkurējošiem vispārējās meklēšanas pakalpojumiem un pārlūkprogrammām joprojām varēja brīvi piedāvāt tādus pašus nosacījumus par iepriekšēju instalēšanu, kādi bija piešķirti
Google Search
un
Chrome
EEZ pārdotajās
Google Android
ierīcēs, ir jāpārbauda šādā kontekstā. Šī argumentācija vispirms aptver konkurējošu lietojumprogrammu iepriekšēju instalēšanu, pēc tam – apgalvoto pretrunu starp argumentāciju saistībā ar ieņēmumu sadalīšanas līgumiem un apgalvojumu, ka konkurējošo lietojumprogrammu iepriekšēja instalēšana nav interesanta, un visbeidzot – aparatūras ražotāju interesi iepriekš instalēt konkurējošas lietojumprogrammas.
ii)

Par konkurējošu lietojumprogrammu iepriekšēju instalēšanu
Pirmām kārtām, jāatzīmē, ka
Google
argumenti šajā ziņā vairāk attiecas uz pārlūkprogrammu, nevis uz vispārējās meklēšanas pakalpojumu lietojumprogrammu situāciju. Šajos argumentos vispirms tiek aplūkota lietojumprogramma
Google Search
un konkurējošās lietojumprogrammas, pēc tam – pārlūkprogramma
Chrome
un tās konkurenti un visbeidzot – citas lietojumprogrammas.
–
Par lietojumprogrammu “Google Search” un tās konkurentiem
Attiecībā uz vispārējās meklēšanas pakalpojumu lietojumprogrammām
Google
tikai apstrīd atsauci uz
Bing
, kuru no 2011. līdz 2016. gadam varēja iepriekš instalēt tikai vienā
Google Android
ierīču modelī, ko 2011. gadā tirgoja Amerikas Savienotajās Valstīs (skat. apstrīdētā lēmuma 834. apsvērumu un 789. apsvēruma 8. punktu).
Google
uzskata – to, ka
Bing
nevarēja iepriekš instalēt EEZ pārdotajās
Google Android
ierīcēs, nevar izskaidrot ar izplatīšanas līguma nosacījumiem par iepriekšēju instalēšanu, bet gan ar to, ka
Bing
nav lielākajai daļai EEZ valstu domātas vietējās programmas.
Tomēr jāatzīmē, kā to dara Komisija, ka tikai ļoti retos gadījumos
Google
konkurentiem ir izdevies savu vispārējās meklēšanas lietojumprogrammu iepriekš instalēt ierīcēs papildus lietojumprogrammai
Google Search
. Katrā ziņā tas notika tikai ierobežotā attiecīgo aparatūras ražotāju ierīču daļā, konkrēti – EEZ.
Proti, apstrīdētajā lēmumā ir minēti tikai divi konkurējošas vispārējās meklēšanas lietojumprogrammas “iepriekšējas instalēšanas” gadījumi, un tas bija tad, kad aparatūras ražotājam nebija vai vairs nebija ieņēmumu sadalīšanas līguma ar
Google
(apstrīdētā lēmuma 1219. apsvērums):
–
2017. gada februāra ieņēmumu sadalīšanas līgums starp
Microsoft
un
ZTE
par noteiktu
Google Android
ierīču pārdošanu visā pasaulē, tostarp EEZ, kurā
Bing
ir noteikts
ZTE
pārlūkprogrammā pēc noklusējuma, kā arī par noteikta skaita
Google Android
ierīču pārdošanu ar šajās ierīcēs iepriekš instalētu vispārējās meklēšanas lietojumprogrammu
Bing
(apstrīdētā lēmuma 1219. apsvēruma 1. punkts);
–
ieņēmumu sadalīšanas līgums starp
Yandex
un diviem aparatūras ražotājiem par tādu
Google Android
ierīču pārdošanu visā pasaulē, tostarp nelielā skaitā EEZ [valstu], kurās bija iepriekš instalēts
Yandex
vispārējās meklēšanas pakalpojuma
widget
[logrīks] un saites uz
Yandex
sākumlapu pārlūkprogrammā pēc noklusējuma (apstrīdētā lēmuma 1219. apsvēruma 2. punkts).
Turklāt
Google
norādītais iemesls attiecībā uz
Bing
nav ticams izskaidrojums
Microsoft
nespējai pārliecināt aparatūras ražotājus iepriekš instalēt šo lietojumprogrammu
Google Android
ierīcēs. Proti, vietējās programmas neesamība neattiecās uz visām EEZ valstīm, un pat valstīs, kurās šī lietojumprogramma varēja darboties, piemēram, Apvienotajā Karalistē vai Vācijā, aparatūras ražotāji lietojumprogrammu
Bing
neinstalēja iepriekš. Tāpat arī aparatūras ražotāji lietojumprogrammu
Seznam
neinstalēja iepriekš savās ierīcēs Čehijas Republikā, lai gan šīs lietojumprogrammas vispārējie meklēšanas algoritmi bija izstrādāti čehu valodā (skat. apstrīdētā lēmuma 682. apsvērumu un 814. apsvēruma 4. punktu).
No iepriekš minētā izriet, ka pretēji
Google
apgalvotajam ar
Google Search
konkurējošu vispārējās meklēšanas pakalpojumu sniedzēji nav spējuši kompensēt ar izplatīšanas nosacījumiem par iepriekšēju instalēšanu piešķirto konkurences priekšrocību.
–
Par pārlūkprogrammu “Chrome” un tās konkurentiem
Attiecībā uz pārlūkprogrammām
Google
norāda uz dažādiem elementiem, lai pamatotu, ka izplatīšanas līguma nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu aparatūras ražotājiem neliedza konkurējošām pārlūkprogrammām piedāvāt tādus pašus iepriekšējas instalēšanas nosacījumus, kādi bija piešķirti
Google Search
un
Chrome
:
–
apstrīdētajā lēmumā ir norādīts, ka no 2013. līdz 2016. gadam konkurējošās pārlūkprogrammas bija iepriekš instalētas līdzās
Chrome
aptuveni 60 %
Android
ierīču (apstrīdētā lēmuma 936. apsvērums un 19. tabula); šo konkurējošo pārlūkprogrammu iepriekšējas instalēšanas gadījumu skaits tātad nav “būtiski mazāks par to, cik reižu bija veikta
Google Chrome
iepriekšēja instalēšana
Google Android
ierīcēs”;
–
otra iepriekš instalēta pārlūkprogramma varētu radīt lielāku meklēšanas ieņēmumu daļu nekā lietojumprogramma
Google Search
vai
Chrome
, kas ir iepriekš instalēta saskaņā ar izplatīšanas līgumu; tas izrietot no šādiem pierādījumiem:
Samsung
, kas 2016. gadā savās ierīcēs sāka iepriekš instalēt savu pārlūkprogrammu, nodrošinot tai labāku pozīciju nekā
Chrome
, un šī pārlūkprogramma radīja 38,4 %
Google Search
ieņēmumu
Samsung Galaxy S6
ierīcēs EEZ, pārsniedzot lietojumprogrammu
Google Search
(38,1 %) un
Chrome
(23,3 %) (apstrīdētā lēmuma 949. apsvērums);
Huawei
, kas 2015. gadā norādīja, ka “pārlūkprogramma
Huawei
ir iepriekš lejupielādēta visos
Huawei
viedtālruņos EEZ tirgū kā sistēmas pārlūkprogramma pēc noklusējuma” (
Huawei
, 2015. gada 14. decembris); un
HTC
, kas 2015. gadā norādīja, ka tā pārlūkprogramma
HTC Internet
ir iepriekš instalēta tā ierīcēs un nebija “būtiskas ietekmes” tam, ka 2012. gadā
GMS
komplektam
Google
pievienoja
Chrome
, jo
HTC
lielākajā savu ierīču daļā iepriekš instalēja pats savu interneta pārlūkprogrammu (
HTC
, 2015. gada 13. novembris).
Pretēji tam, ko apgalvo Komisija, šos
Google
argumentus un dažādus tos pamatojošos elementus nevar noraidīt kopumā.
Proti,
Google
argumenti ļauj
a priori
parādīt – kā tas izriet no apstrīdētajā lēmumā norādītajiem faktiskajiem apstākļiem (skat. 19. tabulu, kurā minēti paralēlās iepriekšējas instalēšanas rādītāji 40–60 % apmērā visā pasaulē no 2013. līdz 2016. gadam) –, ka saistībā ar pārlūkprogrammām konkurences situācija ir aktīvāka nekā saistībā ar vispārējās meklēšanas pakalpojumu lietojumprogrammām. Arī citas pārlūkprogrammas – bez
Chrome
– var būt iepriekš instalētas
Google Android
ierīcēs, un tas turklāt arī bieži tiek darīts.
Opera
gadījums ir labs piemērs.
Opera
, kas ir iestājusies lietā
Google
atbalstam, uzskata, ka liela tās lietotāju daļa nāk no iepriekšējas instalēšanas līgumiem, kas noslēgti ar aparatūras ražotājiem (
Samsung
,
Huawei
,
OPPO
un
Tecno
) saistībā ar
Google Android
ierīcēm. Komisija šajā ziņa norāda, ka šie līgumi attiecās mazāk nekā uz 5 % EEZ pārdoto
Google Android
ierīču (apstrīdētā lēmuma 940. apsvērums), jo šīs ierīces galvenokārt tika pārdotas Āfrikā (
Opera
līgumi ar
Samsung
un
Tecno
).
Šis piemērs parāda, ka pārkāpuma laikā varēja būt līgumi par pārlūkprogrammu kopīgu iepriekšēju instalēšanu, katrā ziņā vairāk, nekā bija līgumu par vispārējās meklēšanas pakalpojumu lietojumprogrammas iepriekšēju instalēšanu. Tomēr jāpārbauda šādu līgumu ietekme attiecībā uz to, vai tie var kompensēt priekšrocību, kas izriet no iepriekšējas instalēšanas.
Proti,
Google
argumentācija par analīzi zaudē savu saturu, ņemot vērā dažādos Komisijas un personu, kas iestājušās lietā tās atbalstam, apsvērumus. Praksē tādējādi ir redzams – lai gan brīvība iepriekš instalēt citas pārlūkošanas lietojumprogrammas tiešām bija iespēja, kas ir piedāvāta aparatūras ražotājiem, tie to varēja reāli izmantot tikai, lai iepriekš instalētu tādas pārlūkošanas lietojumprogrammas, kuras
Google Search
izmantoja kā pēc noklusējuma noteiktu meklētājprogrammu.
Pretēji
Opera
piemēram
Seznam
savā iestāšanās rakstā izklāsta grūtības, ar kurām saskārās, lai varētu iepriekš instalēt savas meklēšanas un pārlūkošanas lietojumprogrammas. Turklāt
Seznam
norāda, ka šīs grūtības pastāvēja gan aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu laikā, gan vēlāk, kad spēkā bija stājušies ierīču ieņēmumu sadalīšanas līgumi. Tāpat arī tikai 2018. gada septembrī, pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas,
Qwant
varēja tikt noteikta kā meklētājprogramma pēc noklusējuma pārlūkprogrammā
Brave
Francijā un Vācijā.
Pirmkārt, ir taisnība, ka no 2013. līdz 2016. gadam konkurējošas pārlūkprogrammas bija iepriekš instalētas līdzās
Chrome
gandrīz 60 %
Android
ierīču (apstrīdētā lēmuma 19. tabula).
Tomēr, pirmām kārtām, attiecībā uz
Samsung
un
Huawei
gadījumiem, uz ko atsaucas
Google
, jāatzīmē, ka vienīgās mobilā interneta pārlūkprogrammas, kas bija iepriekš instalētas būtiskā šo aparatūras ražotāju
Google Android
ierīču skaitā, ir pašu šo aparatūras ražotāju pārlūkprogrammas, nevis trešās pārlūkprogrammas (apstrīdētā lēmuma 936. apsvērums).
Šajā ziņā Komisija norāda, ka daži subjekti, tostarp
Samsung
un
Huawei
, savās pārlūkprogrammās bija noteikuši
Google
Search
kā vispārējās meklēšanas pakalpojumu pēc noklusējuma. Apstrīdētā lēmuma 798. apsvēruma 2. punktā tādējādi ir atsauce uz “līgumiem ar aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem, kuru mērķis ir garantēt, lai
Google Search
būtu vienīgais iepriekš instalētais un pēc noklusējuma noteiktais vispārējās meklēšanas pakalpojums visās iepriekš instalētajās trešo personu mobilajās pārlūkprogrammās”. Atbildot uz jautājumu šajā punktā, Komisija precizēja, ka tā ir atsauce uz ieņēmumu sadalīšanas līgumiem. Komisija atsaucas arī uz
HTC
, kas savā pārlūkprogrammā
Google Search
bija noteicis kā vispārējās meklēšanas pakalpojumu pēc noklusējuma, lai norādītu, ka jebkurā gadījumā
HTC
2016. gada 30. novembrī bija pārtraucis izstrādāt savu pārlūkprogrammu.
Otrām kārtām, attiecībā uz to subjektu situāciju, kuri noslēguši ieņēmumu sadalīšanas līgumu, jāatzīmē – lai varētu saņemt daļu ieņēmumu, šie subjekti apņemas
Google Search
noteikt pēc noklusējuma dažādos piekļuves punktos savās
Google Android
ierīcēs, tostarp paši savā pārlūkprogrammā (822. apsvērums, 908. zemsvītras piezīme un 6.3.3. punkts par aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem), un iepriekš neinstalēt nevienu konkurējošu vispārējās meklēšanas pakalpojumu (apstrīdētā lēmums 192. un 198. apsvērums).
Tas ir vēl jo būtiskāk, jo apstrīdētā lēmuma 822. apsvērumā Komisija norāda, ka laikā no 2011. līdz 2016. gadam ieņēmumu sadalīšanas līgumi aptvēra no [80–90 %] līdz [50–60 %] EEZ pārdoto
Google Android
ierīču. No apstrīdētā lēmuma 822. apsvērumā iekļautajā 908. zemsvītras piezīmē izklāstītās informācijas izriet, ka šajā ziņā vērā ņemtā informācija ietver ne tikai informāciju, kas ir izsecināta no aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu seguma, bet arī informāciju, kas ir izsecināta no ierīču ieņēmumu sadalīšanas līgumu, kuri aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumus aizstāja, seguma. Komisija to apstiprināja, atbildot uz procedūras organizatorisko pasākumu laikā uzdotu jautājumu.
Tādējādi laikā no 2011. līdz 2016. gadam vairāk nekā uz 50 % EEZ pārdoto
Google Android
ierīču attiecās ar
Google
noslēgtie ieņēmumu sadalīšanas līgumi – gan aparatūras klāsta, gan ierīču ieņēmumu sadalīšanas līgumi –, kuros visos bija prasīts iepriekš instalētajās pārlūkprogrammās
Google Search
noteikt kā meklētājprogrammu pēc noklusējuma un bija aizliegts instalēt konkurējošu meklēšanas pakalpojumu.
Līdz ar to, un tas attiecas uz
Samsung
,
HTC
,
LG
un
Sony
, kā arī uz citiem subjektiem, kas bija noslēguši ieņēmumu sadalīšanas līgumu, ir redzams, ka tad, kad pārlūkprogramma bija iepriekš instalēta līdzās
Chrome
, kas pēc noklusējuma bija iestatīta
Google Search
, arī šī pārlūkprogramma tika pēc noklusējuma iestatīta
Google
Search
.
Šis novērojums ļauj parādīt
Google
dažādo prakses veidu papildinātību un noteikti nozīmē, ka ir jāņem vērā – kā turklāt ir izklāstīts apstrīdētajā lēmumā – izplatīšanas līgumu un ieņēmumu sadalīšanas līgumu kopējās sekas. Proti, ar ieņēmumu sadalīšanas līgumu saistītā līgumiskā pienākuma vispārējai meklēšanai neinstalēt nevienu citu risinājumu kā tikai
Google Search
rezultāts bija tāds, ka teorētiskā iespēja iepriekš instalēt ar
Google
lietojumprogrammām konkurējošu pakalpojumu, kas turklāt principā izplatīšanas līgumos bija atļauts, laikā no 2011. līdz 2016. gadam faktiski bija izslēgta vismaz pusei EEZ pārdoto
Google Android
ierīču. Citiem vārdiem, ieņēmumu sadalīšanas līgumi garantēja ekskluzivitāti attiecīgajās ierīcēs, un tas jāņem vērā, novērtējot izplatīšanas līgumu pretkonkurences sekas.
Šajā ziņā jāatzīmē, ka izplatīšanas līgumu un ieņēmumu sadalīšanas līgumu kopējo seku kā faktiskā apstākļa ņemšana vērā nekādi nav atkarīga no tā, vai ieņēmumu sadalīšanas līgumiem ir vai nav ļaunprātīgs raksturs, vai tie būtu aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi, kuri atbilstoši Komisijas analīzei veido ļaunprātīgu rīcību, ko
Google
apšauba trešajā pamatā, vai ierīču ieņēmumu sadalīšanas līgumi, kuri apstrīdētajā lēmumā netiek uzskatīti par ļaunprātīgiem.
Šādos apstākļos
Google
izvirzītais arguments saistībā ar aparatūras ražotāju par to, ka 2016. gadā vienā no tā ierīču kategorijām šī aparatūras ražotāja mobilā interneta pārlūkprogramma EEZ radīja lielākus ieņēmumus no meklēšanas nekā lietojumprogramma
Google Search
vai
Chrome
, neliek apšaubīt iepriekš minēto analīzi.
Šo prasības pieteikumā minēto argumentu Komisija apstrīdēja, pamatojot, ka tā nevarēja pārbaudīt šādu apgalvojumu nedz attiecībā uz šī aparatūras ražotāja konkrēto ierīču kategoriju 2016. gadā, nedz – plašāk – uz citiem gadiem un citām minētā aparatūras ražotāja ierīču kategorijām. Atbildē
Google
iesniedza iekšējos datus, kas izmantoti, lai pierādītu prasības pieteikumā minētos apgalvojumus. Šie dati faktiski parāda, ka 2016. gadā šī aparatūras ražotāja paša pārlūkprogramma divās modeļu sērijās radīja lielākus ieņēmumus no meklēšanas pieprasījumiem nekā lietojumprogramma
Google Search
vai
Chrome
.
Šie ieņēmumi arī bija lielāki par tiem, ko 2017. gadā šī aparatūras ražotāja trijās modeļu sērijās (divas iepriekš minētās un trešā) un 2018. gadā – četrās modeļu sērijās (iepriekš minētās trīs un ceturtā) radīja
Chrome
, bet bija mazāki par ieņēmumiem, kurus tajā laikā šajās ierīcēs radīja lietojumprogramma
Google Search
.
Google
apgalvo, ka tas ir gadījums, kad aparatūras ražotājs, savās
Google Android
ierīcēs iepriekš instalējot savu pārlūkprogrammu, zināmā mērā varēja kompensēt konkurences priekšrocību, kas
Google
bija radīta lietojumprogrammas
Google Search
un
Chrome
iepriekšējas instalēšanas dēļ.
Tomēr, tā kā konkrētajam aparatūras ražotājam bija saistošs ieņēmumu sadalīšanas līgums un tādējādi – pienākums
Google Search
noteikt pēc noklusējuma dažādos tā ierīču piekļuves punktos, tostarp pašam savā pārlūkprogrammā, šādas kompensācijas ietekme uz konkurenci ir jāvērtē kontekstā.
Google
to apstiprināja, sniedzot atbildi procedūras organizatorisko pasākumu laikā.
Turklāt situācija, kad aparatūras ražotājs savās ierīcēs iepriekš instalē pats savu pārlūkprogrammu, nav salīdzināma ar situāciju, kādā ir tāds
Google
konkurents vispārējās meklēšanas pakalpojumu tirgos, kuram nav iespējas ražot pašam savas ierīces, jo tam ir jāvienojas ar aparatūras ražotāju, lai varētu iepriekš instalēt savas lietojumprogrammas.
Otrkārt, jebkurā gadījumā Komisija atgādina – pat ja
Google Android
ierīcē konkurējoša pārlūkprogramma ir iepriekš instalēta, tā nevar būt noteikta pēc noklusējuma (apstrīdētā lēmuma 935. apsvērums).
Atbildot uz
Google
apgalvojumiem saistībā ar
Huawei
pārstāvja paziņojumu Komisijai 2015. gada decembrī nosūtītajā vēstulē par to, ka cita pārlūkprogramma, ne
Chrome
, varēja būt “sistēmas pārlūkprogramma pēc noklusējuma”, Komisija šajā ziņā norāda, ka tas nebūtu bijis iespējams.
Proti, pirmām kārtām, no izplatīšanas līgumiem izriet, ka aparatūras ražotājiem bija pienākums iepriekš instalēt
Chrome
gandrīz visās savās EEZ pārdotajās
Google Android
ierīcēs, un, otrām kārtām, no antifragmentācijas līgumiem un
Android
savietojamības noteikšanas dokumenta (turpmāk tekstā – “
Android
savietojamības dokuments”) 3.2.3.2. punkta izriet, ka “ierīču ieviesējiem nav jāsaista īpašas privilēģijas ar to, ka sistēmas lietojumprogrammas izmanto nodomu shēmas, ne arī jāliedz trešo personu lietojumprogrammām piesaistīties šīm shēmām un pārņemt kontroli”. Līdz ar to aparatūras ražotāji, kuri bija iepriekš instalējuši
Chrome
, un tas nozīmēja izplatīšanas līguma un ieņēmumu sadalīšanas līguma parakstīšanu, nevarēja konkurējošu mobilā interneta pārlūkprogrammu noteikt pēc noklusējuma.
Orange
un cita uzņēmuma paaustie paziņojumi (apstrīdētā lēmuma 935. apsvērums) apstiprina to, ka, pat iepriekš instalējot ar
Chrome
konkurējošu pārlūkprogrammu, to nevar “noteikt kā pārlūkprogrammu pēc noklusējuma”. Abi šie subjekti šajā ziņā atsaucas uz Komisijas iepriekš norādīto pienākumu nedot priekšroku ar
Chrome
konkurējošai pārlūkprogrammai, ja tā arī ir iepriekš instalēta
Google Android
ierīcē.
Šādā kontekstā neviens no
Google
norādītajiem elementiem nav tāds, lai pamatotu tās apgalvojumu, ka šāda konkurējošās pārlūkprogrammas iestatīšana pēc noklusējuma ir iespējama arī tad, ja ir
Chrome
:
–
attiecībā uz paziņojumu, ka “pārlūkprogramma
Huawei
ir iepriekš lejupielādēta visos
Huawei
viedtālruņos EEZ tirgū kā sistēmas pārlūkprogramma pēc noklusējuma”, izrādās, ka tas nav sniegts
Huawei
vārdā, atbildot uz informācijas pieprasījumu, bet algots
Huawei
darbinieks to vienkārši ir sniedzis kā “vispārīga rakstura informāciju”“sākotnējā atbildē”, un tas neļauj noskaidrot, ko šis algotais darbinieks domājis ar “sistēmas pārlūkprogrammu pēc noklusējuma”, it īpaši, ņemot vērā šajā spriedumā norādīto
Android
savietojamības dokumentu, saskaņā ar kuru aparatūras ražotāji vairs nevarēja konkurējošu pārlūkprogrammu noteikt pēc noklusējuma; katrā ziņā kopš 2016. gada
Huawei
vairs iepriekš neinstalē savu pārlūkprogrammu (skat.
Huawei ALE Android 6.0 Release Notes
, 2016. gada 7. jūnijs: “Labākai pieredzei visos mūsu mobilajos tālruņos, kas piemēroti ārvalstu tirgiem ar
Android 5.0
un jaunāku versiju, tiks noņemta iebūvētā pārlūkprogramma
Huawei
un tiks izmantots
Google Chrome
.”);
–
attiecībā uz
Orange
2012. gada 3. augusta e‑pasta vēstulē pausto paziņojumu, ka “
Chrome
varētu pastāvēt līdzās ar ražotāju pārlūkprogrammām un
Google
to neuzspiež kā noklusējuma pārlūkprogrammu”, no tā vienkārši izriet, ka izplatīšanas līgumos netiek prasīts, lai aparatūras ražotāji
Chrome
iestatītu kā pārlūkprogrammu pēc noklusējuma – un to Komisija neapstrīd –, nevis ka aparatūras ražotāji savu mobilā interneta pārlūkprogrammu var noteikt pēc noklusējuma.
Turklāt jautājumam, vai konkurējošu pārlūkprogrammu var noteikt pēc noklusējuma, nav nozīmes.
Google
turklāt neapstrīd šī jautājuma teorētisko raksturu, ņemot vērā izplatīšanas līgumu un ieņēmumu sadalīšanas līgumu kopējās sekas. Šajā lietā ir svarīgi pārbaudīt dažādas konkurējošiem vispārējās meklēšanas pakalpojumiem piedāvātās iespējas sasniegt lietotājus, jo
Google
uzrauga, lai aparatūras ražotāji attiecībā pret pārlūkprogrammām, kas konkurē ar
Chrome
, ievērotu to pienākumu – kāds izriet no ieņēmumu sadalīšanas līgumiem – pret
Google Search
izturēties vismaz tāpat, kā tie varētu izturēties pret citu vispārējās meklēšanas pakalpojumu.
Treškārt, tas, ka aparatūras ražotāji dažās savās ierīcēs iepriekš instalē savu pārlūkprogrammu, nekādi nemaina to, ka katras šīs pārlūkprogrammas iepriekšējas instalēšanas gadījumu skaits ir mazāks par
Google Chrome
iepriekšējas instalēšanas skaitu. It īpaši jāņem vērā, ka daži
Google
norādītie dati attiecas uz iepriekšēju instalēšanu pasaules mērogā, tostarp Ķīnā (skat., piemēram, apstrīdētā lēmuma 19. tabulu). Tas, ka
Google Chrome
Ķīnā nav iepriekš instalēta, būtiski ietekmē datus par EEZ.
Google Chrome
iepriekšēja instalēšana attiecās gandrīz uz visām
Google Android
ierīcēm EEZ, savukārt salīdzinājumam – iepriekšēja instalēšana kopā ar citu pārlūkprogrammu joprojām nav tik nozīmīga izplatības un efektivitātes ziņā.
Google
tātad neatspēko Komisijas apsvērumus šajā jautājumā.
–
Par citām lietojumprogrammām
Attiecībā uz pārējām
GMS
komplektā iekļautajām lietojumprogrammām, kas nav ne
Google Search
, ne
Chrome
, un uz lietojumprogrammām, kas ar tām konkurē, jāatzīmē, kā to dara Komisija, ka tam veltītie
Google
argumenti nav attiecināmi. Proti, šīs pārējās lietojumprogrammas un konkurējošās lietojumprogrammas nav vispārējās meklēšanas lietojumprogrammas vai pārlūkprogrammas, tātad uz tām neattiecas apstrīdētajā lēmumā definētā dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana.
iii)

Par apgalvoto pretrunu starp argumentāciju par ieņēmumu sadalīšanas līgumiem un apgalvojumu, ka konkurējošu lietojumprogrammu iepriekšēja instalēšana nav izdevīga
Otrām kārtām,
Google
apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma argumentācija par ieņēmumu sadalīšanas līgumiem ir pretrunā apgalvojumam, ka aparatūras ražotāji nav bijuši ieinteresēti iepriekš instalēt vispārējās meklēšanas lietojumprogrammas un pārlūkprogrammas līdzās
Google
lietojumprogrammām.
Šajā ziņā vispirms jāatgādina apstrīdēto apgalvojumu saturs.
Pirmkārt, lai secinātu, ka iepriekšējas instalēšanas līgumus ar aparatūras ražotājiem apjoma un efektivitātes ziņā nevar salīdzināt ar līgumiem par lietojumprogrammas
Google Search
iepriekšēju instalēšanu
GMS
ierīcēs, Komisija papildus citiem apstākļiem uzskatīja, ka būtu “maz ticams”, ka aparatūras ražotāji iepriekš instalētu vienu vai vairākas citas vispārējās meklēšanas pakalpojuma lietojumprogrammas papildus obligātajai lietojumprogrammai
Google Search
. Šis secinājums esot izskaidrojams it īpaši ar to, ka aparatūras ražotājiem esot vajadzējis līdzsvarot iespējamos ieņēmumus, kurus tie saņemtu, ar šo citu vispārējās meklēšanas pakalpojuma lietojumprogrammu, ar šāda darījuma izmaksām un citām izmaksām saistībā ar tādiem faktoriem kā lietotāja pieredze un atbalsts (apstrīdētā lēmuma 823. un 824. apsvērums).
Lai izskaidrotu šo secinājumu, Komisija norādīja, ka ir ņēmusi vērā šādus elementus:
–
pirmām kārtām, iespējamo ieņēmumu daļa, ko aparatūras ražotāji iegūtu no vienas vai vairāku citu lietojumprogrammu instalēšanas papildus lietojumprogrammai
Google Search
, būtu neliela, ņemot vērā
Google
par 90 % lielāko tirgus daļu lielākajā daļā vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgu EEZ un to, ka visos citos galvenajos piekļuves punktos
Google
vienmēr būtu noteikts pēc noklusējuma, it īpaši pārlūkprogrammās (apstrīdētā lēmuma 825. apsvērums);
–
otrām kārtām, aparatūras ražotājiem būtu jāsedz darījuma izmaksas šādas iepriekšējas instalēšanas līgumu iegūšanai, un šīs izmaksas, iespējams, nevarētu attaisnoties neliela ierīču apjoma gadījumā (apstrīdētā lēmuma 826. apsvērums);
–
trešām kārtām, aparatūras ražotājiem arī būtu jāņem vērā apstāklis, ka, tā kā
GMS
komplektā ir ietvertas 12–30 lietojumprogrammas, tās varētu dublēties, un tas varētu kaitēt lietotāja pieredzei (apstrīdētā lēmuma 827.–829. apsvērums).
Tāpat arī, lai secinātu, ka iepriekšējas instalēšanas līgumus ar aparatūras ražotājiem apjoma un efektivitātes ziņā nevar salīdzināt ar līgumiem par pārlūkprogrammas
Chrome
iepriekšēju instalēšanu
GMS
ierīcēs, Komisija – papildus citiem elementiem – ir atzinusi, ka aparatūras ražotāji “atturoties” iepriekš instalēt lietojumprogrammas, kuras dublējot jau iepriekš instalētas lietojumprogrammas, ar atsevišķu ierīču datu glabāšanas vietu saistītu problēmu dēļ (apstrīdētā lēmuma 932. un 933. apsvērums).
Otrkārt, ieņēmumu sadalīšanas līgumiem veltītajā apstrīdētā lēmuma daļā Komisija tomēr vairākkārt atsaucas uz aparatūras ražotāju ieinteresētību iegūt šos līgumus šādu iemeslu dēļ:
–
“bez maksājumiem par aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanu aparatūras ražotājiem [..] būtu bijusi komerciāla interese iepriekš instalēt konkurējošus vispārējās meklēšanas pakalpojumus vismaz dažās to
Google Android
ierīcēs” (apstrīdētā lēmuma 1208. apsvēruma 1. punkts);
–
konkurējošo vispārējās meklēšanas pakalpojumu iepriekšēja instalēšana aparatūras ražotājiem būtu ļāvusi “piedāvāt dažādus produktus” (apstrīdētā lēmuma 1213. apsvērums);
–
“vispārējās meklēšanas pakalpojumu iepriekšēja instalēšana līdzās
Google
būtu palielinājusi datu plūsmu uz šiem pakalpojumiem” (skat. apstrīdētā lēmuma 1214. apsvērumu, kurā minēts
Yahoo
!,
Qwant
,
Microsoft
,
Yandex
un
Seznam
);
–
aparatūras ražotāji būtu noslēguši līgumus par konkurējošu vispārējās meklēšanas pakalpojumu iepriekšēju instalēšanu vai iestatīšanu pēc noklusējuma ierīcēs (apstrīdētā lēmuma 1219. apsvērums);
–
Mozilla
un konkurējoša meklēšanas pakalpojuma līgums “parāda, ka
Mozilla
uzskata, ka aparatūras ražotāji [..] ir komerciāli ieinteresēti iepriekš instalēt pārlūkprogrammu
Mozilla
ar konkurējošu vispārējās meklēšanas pakalpojumu, kas noteikts pēc noklusējuma, vismaz dažās to
Android
ierīcēs” (apstrīdētā lēmuma 1220. apsvērums).
Pretēji tam, ko apgalvo
Google
, nevar atzīt, ka šīs abas argumentācijas ir savstarpēji pretrunīgas. Iesākumā Komisija pārbauda iespēju vai pamudinājumu aparatūras ražotājiem piedalīties pārrunās par iepriekšējas instalēšanas līgumiem ar lietojumprogrammas
Google
Search
vai
Chrome
– kas saskaņā ar izplatīšanas līgumu ir iepriekš instalētas
GMS
ierīcēs – konkurentiem. Komisija tomēr neapstrīd, ka šiem aparatūras ražotājiem varētu būt komerciāla ieinteresētība piedalīties pārrunās par šādiem līgumiem, kas it īpaši ir norādīta saistībā ar ieņēmumu sadalīšanas līgumiem. Šī komerciālā ieinteresētība tomēr ir jālīdzsvaro ar citiem faktoriem, kas norādīti Komisijas argumentācijā saistībā ar pirmo grupēšanu (neliela atlikušā tirgus daļa otrai vispārējās meklēšanas pakalpojuma lietojumprogrammai, darījuma izmaksas, grūtības saistībā ar dublēšanos, ņemot vērā lietotāju pieredzi un datu glabāšanas vietas apjomu) un otro grupēšanu (problēmas saistībā ar datu glabāšanas vietas apjomu).
No iepriekš minētā izriet, ka jānoraida iebildums par pretrunu starp apstrīdētā lēmuma argumentāciju par ieņēmumu sadalīšanas līgumiem un Komisijas apgalvojumiem par to, ka ir maz ticams, ka aparatūras ražotāji iepriekš instalētu vispārējās meklēšanas pakalpojumu lietojumprogrammas, kas konkurē ar lietojumprogrammu
Google Search
, un par to, ka aparatūras ražotāji atturētos iepriekš instalēt ar
Chrome
konkurējošas pārlūkošanas lietojumprogrammas.
iv)

Par aparatūras ražotāju ieinteresētību iepriekš instalēt konkurējošas lietojumprogrammas
Trešām kārtām,
Google
apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā ir identificēti četri iemesli, lai pamatotu apgalvojumu, ka “ir maz ticams, ka aparatūras ražotāji līdzās obligātajai lietojumprogrammai
Google Search
iepriekš instalētu papildu vispārējās meklēšanas pakalpojumu lietojumprogrammu” (apstrīdētā lēmuma 824. apsvērums; turpmāk tekstā – “apstrīdētais apgalvojums”), proti, ar lietotāju pieredzi saistītu šķēršļu pastāvēšana, ar datu glabāšanas vietu saistītas problēmas, darījuma izmaksas un ar iepriekšēju instalēšanu saistītu finansiālu priekšrocību trūkums. Taču, ņemot vērā, ka aparatūras ražotāji faktiski esot iepriekš instalējuši konkurējošas lietojumprogrammas
GMS
ierīcēs, neviens no šiem iemesliem neesot apstiprināts ar pierādījumiem, un apstrīdētais apgalvojums tātad esot kļūdains.
Lai pārbaudītu šos argumentus, vispirms tie jāskata kontekstā.
Pirmkārt, apstrīdētais apgalvojums balstās uz domu, kas izklāstīta tajā pašā apstrīdētā lēmuma 824. apsvērumā, ka lēmums par vispārējās meklēšanas pakalpojuma lietojumprogrammas, kas konkurē ar lietojumprogrammu
Google Search
, iepriekšēju instalēšanu izriet no tā, ka aparatūras ražotājs salīdzina, pirmām kārtām, ieņēmumus, kas var rasties no šīs papildu lietojumprogrammas, ar, otrām kārtām, darījuma izmaksām un to ietekmi uz lietotāja pieredzi vai tehnisko atbalstu. Apstrīdētais apgalvojums tātad galvenokārt attiecas uz aparatūras ražotāja ieinteresētību iepriekš instalēt lietojumprogrammas
Google Search
vai pakārtoti – vispārējās meklēšanas pakalpojumā
Google Search
pēc noklusējuma iestatītas pārlūkprogrammas
Chrome
konkurentu, nevis kādu no citām
GMS
komplektā ietvertajām lietojumprogrammām, it īpaši tām, kas nav saistītas ar vispārējās meklēšanas pakalpojuma sniegšanu.
Līdz ar to apstrīdētā apgalvojuma pamatotības izvērtēšanā ir nozīme faktiem, kas attiecas uz lietojumprogrammām, kuras sniedz vispārējās meklēšanas pakalpojumu, nevis uz cita veida lietojumprogrammām.
Otrkārt, apstrīdētais apgalvojums ir tikai pirmais no pieciem paskaidrojumiem, ko Komisija sniedz, lai – pretēji
Google
apgalvotajam administratīvajā procesā – pamatotu, ka “iepriekšējas instalēšanas līgumus ar aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem apjoma un efektivitātes ziņā nevar salīdzināt ar lietojumprogrammas
Google Search
iepriekšēju instalēšanu
GMS
ierīcēs” (apstrīdētā lēmuma 823. apsvērums).
Google
neapstrīd šādus paskaidrojumus:
–
izplatīšanas līgumi aparatūras ražotājiem liedza
Google Android
ierīcēs ekskluzīvi iepriekš instalēt ar lietojumprogrammu
Google Search
konkurējošu vispārējās meklēšanas pakalpojumu;
Google
konkurentiem tātad bija liegta iespēja iegūt labākus nosacījumus nekā tie, kas noteikti izplatīšanas līgumā; proti, praksē aparatūras ražotāji, kas piekristu šādai ekskluzīvai konkurējošas vispārējās meklēšanas pakalpojuma lietojumprogrammas iepriekšējai instalēšanai, nevarētu piedāvāt
Play Store
vai citas
GMS
komplekta lietojumprogrammas (apstrīdētā lēmuma 830. un 831. apsvērums);
–
izplatīšanas līgumi arī tīklu operatoriem neļāva prasīt aparatūras ražotājiem
Google Android
ierīcēs ekskluzīvi iepriekš instalēt ar lietojumprogrammu
Google Search
konkurējošu vispārējās meklēšanas pakalpojuma lietojumprogrammu, jo gandrīz visi aparatūras ražotāji bija noslēguši izplatīšanas līgumus un tātad bija apņēmušies
GMS
ierīcēs iepriekš instalēt tikai lietojumprogrammu
Google
Search
(apstrīdētā lēmuma 832. apsvērums);
–
ar dažiem aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem noslēgtie ieņēmumu sadalīšanas līgumi paredzēja lietojumprogrammas
Google Search
ekskluzīvu iepriekšēju instalēšanu no [80–90 %] līdz [50–60 %]
Google Android
ierīču, kas laikā no 2011. līdz 2016. gadam bija pārdotas EEZ, un tas
Google
konkurentiem liedza iespēju iepriekš instalēt savu vispārējās meklēšanas pakalpojuma lietojumprogrammu līdzās lietojumprogrammai
Google Search
(apstrīdētā lēmuma 833. apsvērums un 13.4.2.1. punkts);
–
Bing
, kas ir galvenais
Google Search
konkurents, laikā no 2011. līdz 2016. gadam nevarēja tikt iepriekš instalēts nevienā
Google Android
ierīcē, izņemot vienu ierīces modeli, kas 2011. gadā iznāca Amerikas Savienotajās Valstīs (apstrīdētā lēmuma 834. apsvērums un 789. apsvēruma 8. punkts).
Google
argumenti par apstrīdēto apgalvojumu ir jāpārbauda šādā faktiskajā kontekstā, kurā ir ņemts vērā, kādā apjomā un cik efektīvi lietojumprogramma
Google Search ir
iepriekš instalēta
GMS
ierīcēs, ievērojot dažādos
Google
noslēgtos līgumus atbilstoši tās vispārējai stratēģijai ar mērķi konsolidēt un saglabāt savas tirgus daļas mobilā interneta tirgū EEZ. Pēc būtības
Google
kritizē dažādos iemeslus, uz kuriem Komisija atsaucas (skat. šī sprieduma 475. punktu), novērtējot aparatūras ražotāju ieinteresētību iepriekš instalēt konkurējošas lietojumprogrammas, proti, iespējamie ieņēmumi, darījuma izmaksas, lietotāja pieredze un datu glabāšanas vieta.
–
Par iespējamiem ieņēmumiem
Komisija, vērtējot iespējamību, ka aparatūras ražotājs
GMS
ierīcēs iepriekš instalē papildu vispārējās meklēšanas pakalpojuma lietojumprogrammu līdzās lietojumprogrammai
Google Search
, norāda, ka “iespējamo ieņēmumu daļa, ko aparatūras ražotāji gūtu no vienas vai vairākām papildu vispārējās meklēšanas pakalpojumu lietojumprogrammām, būtu neliela, ņemot vērā, ka
Google
tirgus daļas vairumā valstu tirgu bija 90 % un, kā tas ir paskaidrots [apstrīdētā lēmuma] 796. apsvērumā,
Google
arī bija noteikts pēc noklusējuma citos galvenajos piekļuves punktos, it īpaši pārlūkprogrammās” (apstrīdētā lēmuma 825. apsvērums).
Šo skaidrojumu
Google
kritizē šādu iemeslu dēļ:
–
saskaņā ar apstrīdēto lēmumu tikpat efektīvi konkurenti būtu varējuši iegūt meklēšanas pieprasījumu daļu 22,5 % apmērā, ja tie būtu iepriekš instalēti līdzās
Google
un noteikti pēc noklusējuma pārlūkprogrammu piekļuves punktos (apstrīdētā lēmuma 1226. apsvēruma 2. punkts); šie konkurenti tātad būtu varējuši dalīties šajos ieņēmumos ar aparatūras ražotājiem (turpmāk tekstā – “pirmā kritika”);
–
apgalvojums, ka “
Google
vienmēr bija noteikts pēc noklusējuma citos galvenajos piekļuves punktos, it īpaši pārlūkprogrammās” (apstrīdētā lēmuma 825. apsvērums), esot kļūdains, jo “izplatīšanas līgumā nekad nav prasīts, lai
Google
[
Search
] būtu noteikts pēc noklusējuma konkurējošās pārlūkprogrammās”; apstrīdētais lēmums šeit norādot uz pierādījumiem par iestatīšanu pēc noklusējuma citās ierīcēs, kas nav
Android
(skat. 796. apsvēruma 2. punktu, kurā norādītas pārlūkprogrammas
iOS
ierīcēs vai portatīvajos datoros), un ar to tam neesot nekāda sakara; turklāt apstrīdētā lēmuma citās daļās esot atsauces uz izplatīšanas līguma versiju, kurā tomēr nav prasīta iestatīšana pēc noklusējuma pārlūkprogrammās un kura katrā ziņā tika atcelta (185. apsvērums) (turpmāk tekstā – “otrā kritika”);
–
atsauces citās apstrīdētā lēmuma daļās uz divu uzņēmumu paziņojumiem, ka konkurējošās pārlūkprogrammas nevar konfigurēt pēc noklusējuma (apstrīdētā lēmuma 935. apsvērums), neesot apstiprinātas; neviens no šiem uzņēmumiem nepiedalījās izplatīšanas līgumos, un viens no tiem precizēja, ka “
Chrome
varētu pastāvēt līdzās citām aparatūras ražotāju pārlūkprogrammām un
Google
neprasa to noteikt kā pārlūkprogrammu pēc noklusējuma”; šiem apgalvojumiem nepiekrītot arī aparatūras ražotāji, kuri, kā
Huawei
, konkurējošu pārlūkprogrammu ir noteikuši pēc noklusējuma (turpmāk tekstā – “trešā kritika”);
–
apgalvojums, ka aparatūras ražotāji nebūtu ieinteresēti iepriekš instalēt konkurējošas lietojumprogrammas, jo lielākā ar meklēšanu saistītā izmantošanas daļa nonāktu pie
Google
, nozīmējot, ka šīs lietojumprogrammas ir mazāk pievilcīgas, un tas novedot pie mazāk efektīvu konkurentu aizsardzības (turpmāk tekstā – “ceturtā kritika”).
Tomēr šīs kritikas nav tādas, lai liktu apšaubīt apstrīdēto apgalvojumu.
Proti, kā jau atzīmēts,
Google
neapstrīd, ka izplatīšanas līguma dēļ
Google Android
ierīcēs nevarēja ekskluzīvi iepriekš instalēt nevienu ar lietojumprogrammu
Google Search
konkurējošu vispārējās meklēšanas pakalpojumu lietojumprogrammu (apstrīdētā lēmuma 830.–832. apsvērums). Šajās ierīcēs bija iespējama tikai kopīga iepriekšēja instalēšana.
Praksē turklāt jāatzīmē, ka tikai ar izplatīšanas līgumu vien
Google
nodrošināja sev iepriekšēju instalēšanu, kas turpināja būt ekskluzīva, ja aparatūras ražotājs neizlēma kopīgi instalēt citu vispārējās meklēšanas pakalpojuma lietojumprogrammu.
Atšķirībā no iepriekšējas instalēšanas, ko
Google
automātiski ieguva saskaņā ar izplatīšanas līgumu, šim aparatūras ražotājam vai
Google
konkurentam bija jāņem vērā citi parametri, lai iepriekš instalētu citu vispārējās meklēšanas pakalpojuma lietojumprogrammu vai nodrošinātu tādas iepriekšēju instalēšanu.
Šādā kontekstā iespējamo ieņēmumu daļa, ko var gūt no vienas vai vairāku papildu vispārējās meklēšanas pakalpojumu lietojumprogrammu iepriekšējas instalēšanas, apjoma un efektivitātes ziņā nebija salīdzināma ar to, kas ir panākta ar izplatīšanas līgumiem, un varēja būt tikai ierobežota.
Tas vispirms, kā Komisija norāda apstrīdētā lēmuma 825. un 830. apsvērumā, ir izskaidrojams ar to, ka
Google
vispārējās meklēšanas pakalpojums ir nozares līderis, kura tirgus daļa vairumā EEZ valstu ir spēcīga un stabila, pārsniedzot 90 %, un tā tas ir kopš 2008. gada (skat. apstrīdētā lēmuma 683. un 684. apsvērumu). Jāņem vērā arī
Google
preču zīmes ievērojamā atpazīstamība, ko izmanto tās vispārējās meklēšanas pakalpojums (apstrīdētā lēmuma 712., 812. un 830. apsvērums). Nevienu no šiem apgalvojumiem
Google
nekritizē.
Google
drīzāk kritizē apgalvojumu apstrīdētā lēmuma 825. apsvēruma beigās par to, ka pat tad, ja
GMS
ierīcēs iepriekš instalētu konkurējošu vispārējās meklēšanas pakalpojuma lietojumprogrammu, “
Google
joprojām būtu noteikts pēc noklusējuma citos galvenajos piekļuves punktos, it īpaši pārlūkprogrammās”. Proti, otrajā kritikā
Google
apgalvo, ka šis apgalvojums ir kļūdains, pirmkārt, tāpēc, ka “izplatīšanas līgumā nekad nav prasīts, lai
Google
[
Search
] būtu noteikts pēc noklusējuma konkurējošās pārlūkprogrammās”, un, otrkārt, tāpēc, ka šis apgalvojums ir balstīts uz pierādījumiem par iestatīšanu pēc noklusējuma ne
Android
ierīcēs (skat. apstrīdētā lēmuma 796. apsvēruma 2. punktu, kurā ir minētas
iOS
ierīces, ar
Chrome
aprīkoti personālie datori un ar
Safari
,
Opera
vai
Firefox
aprīkoti personālie datori).
Attiecībā uz otrās kritikas pirmajiem diviem argumentiem vispirms jāatzīmē, ka apstrīdētajā lēmumā nav apgalvots, ka vispārējās meklēšanas pakalpojuma
Google
Search
iestatīšana pēc noklusējuma citos galvenajos piekļuves punktos izrietēja no izplatīšanas līguma. Apstrīdētā lēmuma 825. apsvēruma beigās paustais apgalvojums, aplūkojot kontekstā, drīzāk ļauj saprast, kā to savā iebildumu rakstā apgalvo Komisija, ka
Google
izmantoja vairākus tās rīcībā esošus instrumentus, lai panāktu, ka aparatūras ražotāji nosaka
Google Search
kā vispārējās meklēšanas pakalpojumu pēc noklusējuma citos piekļuves punktos – papildus tam, kas izriet no iepriekš instalētas lietojumprogrammas
Google Search
izmantošanas.
Protams, lai gan ir taisnība, kā to norāda
Google
, ka daži pierādījumi, kas apstrīdētajā lēmumā minēti, lai apliecinātu
Google Search
izmantošanas nozīmi vispārējās meklēšanas veikšanā, neattiecas uz
GMS
ierīcēm, bet gan uz
iOS
ierīcēm, uz personālajiem datoriem, kas aprīkoti ar
Chrome
, vai uz personālajiem datoriem, kas aprīkoti ar pārlūkprogrammām
Safari
,
Opera
vai
Firefox
, kas visas ir iestatītas pēc noklusējuma
Google Search
(skat. apstrīdētā lēmuma 796. apsvēruma 2. punktu), ir tikpat skaidrs, ka arī
GMS
ierīcēs pat konkurējošas vispārējās meklēšanas pakalpojuma lietojumprogrammas iepriekšējas instalēšanas gadījumā
Google Search
joprojām tiktu noteikts pēc noklusējuma citos piekļuves punktos, it īpaši pārlūkprogrammās.
Proti, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 818. un 973. apsvēruma,
Google
neļauj citu vispārējās meklēšanas pakalpojumu, izņemot
Google Search
, iestatīt pēc noklusējuma
Chrome
. Šo iestatīšanu pēc noklusējuma aparatūras ražotāji nevar izmainīt.
Tāpat arī no procesa organizatorisko pasākumu laikā sniegtajām atbildēm izriet, ka vairumā pārlūkprogrammu, kas ir iepriekš instalētas līdzās
Chrome
vai pat lejupielādētas,
Google Search
bija vispārējās meklēšanas pakalpojums pēc noklusējuma. Tas pats attiecas uz
Samsung
,
Mozilla
un
UC Web browser
vai EEZ teritorijā – uz
Opera
. Minētā iestatīšana pēc noklusējuma izrietēja no ieņēmumu sadalīšanas līguma vai līdzīga līguma, kas noslēgts starp
Google
un attiecīgo uzņēmumu, un rezultātā tātad samazinājās aparatūras ražotāja finansiālā ieinteresētība, kāda tam varētu būt bijusi, iepriekš instalēt ar
Google Search
konkurējošu vispārējās meklēšanas pakalpojuma lietojumprogrammu.
Dažādie līdzekļi, ko
Google
izmantoja kā daļu no savas kopējās stratēģijas ar mērķi nostiprināt un saglabāt savu pozīciju vispārējās meklēšanas, it īpaši meklēšanas mobilajās ierīces, kurās izmanto internetu, tirgos, tai ļāva tādējādi ar vispārējās meklēšanas pakalpojumu
Google Search
un gandrīz visos EEZ valstu tirgos 2016. gadā sasniegt tirgus daļu, kas divas līdz piecas reizes pārsniedz visu citu vispārējās meklēšanas pakalpojumu kopējo tirgus daļu (skat. apstrīdētā lēmuma 796. apsvēruma 1. punktu).
Līdz ar to, ņemot vērā šos faktiskos apsvērumus, jāatzīst, ka apstrīdētā lēmuma 825. apsvēruma beigās paustais apgalvojums par to, ka pat tad, ja
GMS
ierīcēs iepriekš instalētu konkurējošu vispārējās meklēšanas pakalpojuma lietojumprogrammu, “
Google
joprojām būtu noteikts pēc noklusējuma citos galvenajos piekļuves punktos, it īpaši pārlūkprogrammās”, nav kļūdains.
Katrā ziņā, runājot par otrās kritikas trešo argumentu,
Google
minēto apstrīdētajā lēmumā sniegto atsauču uz izplatīšanas līguma nosacījumiem par iestatīšanu pēc noklusējuma, kuri esot nepareizi interpretēti un katrā ziņā ir atcelti, nozīme ir jāvērtē kontekstā, jo šīm atsaucēm nav nekādas ietekmes uz iepriekš minēto argumentāciju. Šādos apstākļos tām adresētā
Google
kritika kļūst neefektīva.
Ir tiesa, ka ne tikai apstrīdētā lēmuma 825. apsvērumā, bet arī citās tā daļās Komisija ir norādījusi, ka dažas izplatīšanas līguma versijas bija izstrādātas tā, ka tajās, šķiet, bija prasīts, lai aparatūras ražotāji vispārējās meklēšanas pakalpojumu
Google Search
iestatītu pēc noklusējuma visos
GMS
ierīcēs veiktas vispārējās meklēšanas piekļuves punktos (skat. apstrīdētā lēmuma 185. apsvērumu, kurā ir arī norādīts, ka kopš 2014. gada oktobra
Google
ir atteikusies no šī pienākuma).
Tomēr jāatzīst, ka administratīvajā procesā
Google
norādīto iemeslu dēļ vairs nav apstrīdēts, ka šie līguma noteikumi neprasīja, lai aparatūras ražotāji
Google Search
iestatītu pēc noklusējuma visai meklēšanai, kas
Google Android
ierīcē veikta iepriekš instalētā pārlūkprogrammā. Saskaņā ar
Google
norādīto, un Komisija to neapstrīd, attiecīgā noteikuma mērķis bija atrisināt konfliktus, kuri var rasties, ja vispārējās meklēšanas pieprasījumu, kas veikts jebkādā lietojumprogrammā, apstrādātu vairāk nekā vienā vispārējās meklēšanas lietojumprogrammā.
Līdz ar to, lai gan Komisija ir tiesīga atzīmēt, ka no lietas materiāliem izriet, ka pārkāpuma laikposma sākumā varēja būt zināmas neskaidrības par šo līgumisko noteikumu patieso tvērumu (skat. apstrīdētā lēmuma 1228.–1238. apsvērumu, no vienas puses, un apstrīdētā lēmuma 1230. apsvērumu, no otras puses, attiecībā uz aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu analīzi), tomēr
Google
sniegtie paskaidrojumi šajā ziņā ir pārliecinoši un ļauj izskaidrot to iemeslu. Šajā jautājumā šaubām ir jābūt par labu atbildētājam uzņēmumam.
Attiecībā uz pirmo kritiku pārbaudē par aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu ļaunprātīgo raksturu saistībā ar trešo pamatu izdarītā atsauce uz pieņēmumu, ka viens vai vairāki hipotētiskie konkurenti, kas ir tikpat efektīvi kā
Google
, būtu varējuši iegūt vispārējās meklēšanas pieprasījumu daļu 22,5 % apmērā, “ja tie būtu iepriekš instalēti līdzās
Google
un noteikti pēc noklusējuma pārlūkprogrammu piekļuves punktos”, neliek apšaubīt
Google
kritizēto Komisijas argumentāciju. Proti, pieņemot, ka šādu iespēju varētu paredzēt, lai novērtētu “iespējamo ieņēmumu daļu, ko aparatūras ražotāji gūtu no vienas vai vairāku papildu vispārējās meklēšanas pakalpojumu lietojumprogrammu iepriekšējas instalēšanas”, joprojām attiecīgie ieņēmumi būtu grūti salīdzināmi ar ieņēmumiem, ko
Google
gūst izplatīšanas līgumā paredzēto nosacījumu par iepriekšēju instalēšanu dēļ.
Turklāt principā, lai piekristu kopīgu iepriekš instalēt vienu vai vairākas citas vispārējās meklēšanas pakalpojuma lietojumprogrammas līdzās tām, kas ir iepriekš instalētas saskaņā ar izplatīšanas līgumiem, aparatūras ražotājs prasītu atlīdzību no
Google
konkurenta. Ņemot vērā tikai lietojumprogrammas
Google Search
un
Chrome
klātbūtni, pat nepieļaujot, ka ir maksājumi, kas piešķirti, lai iegūtu ekskluzivitāti saskaņā ar aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem, tas, ko šajā ziņā varētu piedāvāt
Google
konkurents, nebūtu izdevīgi, ņemot vērā ieņēmumus, ar kuriem tas varētu rēķināties no šīs kopīgās iepriekšējās instalēšanas.
Attiecībā uz trešo kritiku Komisija pamatoti atgādina – pat pieņemot, ka aparatūras ražotājs
GMS
ierīcēs iepriekš instalētu arī pārlūkprogrammu, kas konkurē ar
Chrome
, tas nevarētu to noteikt kā pārlūkprogrammu pēc noklusējuma.
Proti, kā izriet no procesa organizatoriskajos pasākumos sniegtajām atbildēm,
Google
neapstrīd, ka saskaņā ar ieņēmumu sadalīšanas līgumiem un
Android
savietojamības dokumentu, ja
Android
ierīcē ir iepriekš instalēta vairāk nekā viena pārlūkprogramma, nevienu no šīm pārlūkprogrammām nevar noteikt pēc noklusējuma.
Attiecībā uz
Google Android
ierīcēm, ņemot vērā, ka saskaņā ar izplatīšanas līgumiem aparatūras ražotājam, lai iegūtu
GMS
komplektu, bija pienākums iepriekš instalēt
Chrome
, apstrīdētā lēmuma 935. apsvērumā tātad ir pareizi norādīts, ka, ņemot vērā šā līguma un iepriekš minēto noteikumu kopējās sekas, “pat ja konkurējoša pārlūkprogramma bija instalēta, to nevarēja noteikt kā pārlūkprogrammu pēc noklusējuma”.
Šajā ziņā pretēji tam, ko apgalvo
Google
, un kā jau ir nospriests šī sprieduma 462. un 463. punktā, uz atsevišķu uzņēmumu paziņojumiem nevar lietderīgi atsaukties, lai apšaubītu apstrīdēto novērtējumu.
Google
2013. gada 17. marta e‑pasta vēstulē, kas adresēta vienam no galvenajiem aparatūras ražotājiem, tādējādi tiek minēts, ka šādā gadījumā aparatūras ražotājam ir jāļauj lietotājam izvēlēties starp savu iepriekš instalēto pārlūkprogrammu un
Google Chrome
.
Līdz ar to
Orange
2012. gada 3. augusta e‑pasta vēstulē paustais paziņojums par to, ka “
Chrome
varētu pastāvēt līdzās ar ražotāju pārlūkprogrammām[;]
Google
to neuzspiež kā noklusējuma pārlūkprogrammu”, norāda tikai, ka izplatīšanas līgums aparatūras ražotājiem nenosaka pienākumu iestatīt
Chrome
kā pārlūkprogrammu pēc noklusējuma un šī pārlūkprogramma tātad varēja pastāvēt līdzās citām pārlūkprogrammām (skat. šī sprieduma 463. punktu).
Cita uzņēmuma 2013. gadā paustie paziņojumi (apstrīdētā lēmuma 935. apsvēruma 2. punkts) arī veido kontekstu, kurā, kā apgalvo Komisija, aparatūras ražotāji un līdz ar to arī tīklu operatori konkurējošu pārlūkprogrammu nevarēja noteikt pēc noklusējuma. Komisija varēja atsaukties uz šiem paziņojumiem, lai atzītu, kā tā to dara apstrīdētā lēmuma 935. apsvērumā, ka, “pat ja konkurējoša pārlūkprogramma bija instalēta, to nevarēja noteikt kā pārlūkprogrammu pēc noklusējuma” (skat. šī sprieduma 462. punktu).
Attiecībā uz
Huawei
2015. gada paziņojumu viena tā darbinieka sākotnējās atbildes formā par to, ka “pārlūkprogramma
Huawei
ir iepriekš lejupielādēta visos
Huawei
viedtālruņos EEZ tirgū kā sistēmas pārlūkprogramma pēc noklusējuma”, tā saturs joprojām ir neskaidrs (skat. šī sprieduma 463. punktu). Kā apgalvo Komisija, patiešām ir grūti zināt, ko atbildes autors uzskata par “sistēmas pārlūkprogrammu pēc noklusējuma”, ņemot vērā to, kas bija prasīts
Android
savietojamības dokumentā, saskaņā ar kuru aparatūras ražotāji konkurējošu pārlūkprogrammu nevarēja noteikt pēc noklusējuma. Pārlūkprogrammu
Huawei
tātad principā nevarēja iestatīt kā pārlūkprogrammu pēc noklusējuma, ja tā bija iepriekš instalēta ierīcē, kurā bija iepriekš instalēta arī
Chrome
, vismaz
Android
savietojamības dokumenta definētajā izpratnē. Līdz ar to, kā apgalvo arī Komisija, iespējams, ka apzīmējums “sistēmas pārlūkprogramma pēc noklusējuma” vienkārši attiecas uz to, ka pārlūkprogramma
Huawei
bija “iepriekš lejupielādēta”, proti, iepriekš instalēta
Google Android
ierīcēs.
Tāpat arī nevar piešķirt noteicošu nozīmi
Opera
e‑pasta vēstulei, kuru tā pēc savas iniciatīvas Komisijai nodeva 2017. gada 31. maijā un kurā ir norādīts, ka “daži
Android
aparatūras ražotāji piekrita savās ierīcēs iepriekš instalēt
Opera
un to noteikt kā pārlūkprogrammu pēc noklusējuma, un to redzami parādīt pēc noklusējuma sākumekrānā”. Proti, šī vēstule nonāk pretrunā tam, ko
Opera
iepriekš bija izklāstījusi savā atbildē uz 2015. gada 19. oktobra informācijas pieprasījumu, kurā tā savukārt norādīja – “tas, ka pārlūkprogramma
Chrome
ir pieejama kā navigācijas lietojumprogramma pēc noklusējuma, ir iepriekš instalēta un ir pieejama
Android
tālruņu sākumekrānos, ierobežo
Opera
spēju konkurēt par savu pozīciju pēc noklusējuma visās
Android
ierīcēs” (skat. apstrīdētā lēmuma 925. apsvēruma 2. punktu).
Šajā ziņā, lai paskaidrotu izmaiņas savā nostājā,
Opera
savā iestāšanās rakstā norāda, ka, lai gan 2015. gadā tās izpratne bija tāda, ka “izplatīšanas līgumi prasa, lai aparatūras ražotāji ne tikai iepriekš instalētu
Chrome
, bet arī to iestatītu kā pārlūkprogrammu pēc noklusējuma un paredzētu novietojumu priekšplānā
Android
ierīču sākumekrānā”, 2017. gadā tā bija uzzinājusi, ka “tās interpretācija acīmredzami neatbilst izplatīšanas līgumu nosacījumiem par iepriekšēju instalēšanu[;] izplatīšanas līgumi prasa tikai, lai
Chrome
tiktu iepriekš instalēta mapē”. Šādu skaidrojumu tiešām var izmantot, jo izplatīšanas līgumu nosacījumos par iepriekšēju instalēšanu nebija prasīts, lai kopīgas iepriekšējas instalēšanas gadījumā pārlūkprogramma tiktu iestatīta pēc noklusējuma uz citas pārlūkprogrammas rēķina (skat. šī sprieduma 491. punktu).
Tomēr, kā pareizi norāda Komisija, konkurējošas pārlūkprogrammas iestatīšana pēc noklusējuma, ja ir veikta iepriekšēja instalēšana kopā ar
Chrome
, nebija iespējama izplatīšanas līguma un
Android
savietojamības dokumenta kopējo seku dēļ. Tikai lietotājs konkurējošu iepriekš instalētu pārlūkprogrammu vēlākā posmā varēja iestatīt pēc noklusējuma. Turklāt
Opera
savā iestāšanās rakstā vairs neatsaucas uz to, ka tās pārlūkprogramma ir iepriekš instalēta, to iestatot “kā pārlūkprogrammu pēc noklusējuma” un novietojot sākumekrānā, bet tikai uz tās pārlūkprogrammas iepriekšēju instalēšanu ar novietojumu sākumekrānā.
Attiecībā uz ceturto kritiku nevar piekrist
Google
apgalvojumam, ka apstrīdētais novērtējums nozīmē, ka konkurējošās meklēšanas pakalpojumu lietojumprogrammas bija lietotājiem mazāk pievilcīgas vai ka tās nāca no mazāk efektīviem konkurentiem. Proti, kā jau ir izklāstīts (skat. šī sprieduma 294. punktu), apstrīdētajā lēmumā ir norādīti iemesli, kādēļ šajā gadījumā nevar izdarīt šādu pieņēmumu, ņemot vērā to, cik
Google
konkurentu piedāvātie atšķirīgie tehniskie risinājumi bija izdevīgi lietotājiem vai inovācijām.
Visbeidzot no iepriekš minētā izriet, ka nav pamata apšaubīt Komisijas vērtējumu par to, ka aparatūras ražotāji varēja gūt tikai ierobežotus ieņēmumus, ja viena vai vairākas konkurējošas vispārējās meklēšanas pakalpojumu lietojumprogrammas ir iepriekš instalētas līdzās lietojumprogrammai
Google Search
.
–
Par darījuma izmaksām
Otrām kārtām,
Google
kritizē apgalvojumu, ka darījuma izmaksas atturot aparatūras ražotājus no iesaistīšanās sarunās par iepriekšēju instalēšanu ar citiem vispārējās meklēšanas pakalpojumiem, jo “šīs izmaksas, visticamāk, neattaisnosies neliela ierīču skaita gadījumā” (apstrīdētā lēmuma 826. apsvērums). Proti, neesot nekādu pierādījumu, kas ļautu pamatot vai aprēķināt šīs darījuma izmaksas vai arī konstatēt iemeslu, kādēļ tās segtu tikai nelielu ierīču skaitu. Vienīgais šajā ziņā minētais pierādījums, proti, 2012. gada
Google
iekšējā e‑pasta vēstule par sarunām ar aparatūras ražotāju saistībā ar to ieņēmumu sadalīšanu, kuri televīzijās un mobilajās ierīcēs gūti no
Play Store
(skat. apstrīdētā lēmuma 1222. apsvēruma 2. punktu), esot nepietiekams.
Komisija uzskata, ka apstrīdētajā lēmumā nav izdarīts “neviens vispārējs secinājums par to, ka darījumu izmaksas nepieļauj iepriekšējas instalēšanas līgumus”, bet vienkārši ir konstatēts, ka darījuma izmaksu dēļ ir maz ticams, ka aparatūras ražotāji noslēgtu lielu skaitu līgumu par nelielu apjomu neatkarīgi no tā, vai runa ir par iepriekšējas instalēšanas vai ieņēmumu sadalīšanas līgumiem. Turklāt 2012. gada
Google
iekšējā e‑pasta vēstule parādot, ka tā atzīst šādu darījuma izmaksu pastāvēšanu, ciktāl tās to skar.
No iepriekš minētā izriet, ka galvenie lietas dalībnieki ir vienisprātis par to, ka apgalvojums par darījuma izmaksām nav interpretējams tādā nozīmē, ka tas nepieļauj iepriekšējas instalēšanas līgumus. Jautājums drīzāk ir par to, vai šīs izmaksas ir tādas, kuru rezultātā ir maz ticama iepriekšējas instalēšanas līgumu noslēgšana attiecībā uz nelielu ierīču skaitu.
Vienīgais pierādījums, kas šajā jautājumā ir minēts apstrīdētajā lēmumā, proti, 2012. gada
Google
iekšējā e‑pasta vēstule, uz kuru atsauce ir 826. apsvērumā un kura ir minēta 1222. apsvēruma 2. punktā, nav uzskatāms par pietiekamu, lai pamatotu, ka pastāv šķērslis sarunu vešanai par iepriekšējas instalēšanas līgumiem.
Runa ir par vienu attiecībā uz pārkāpuma laikposmu salīdzinoši senu dokumentu, kas nav tieši atbilstošs, jo tas attiecas uz konkrētām sarunām, ko
Google
veda ar aparatūras ražotāju par to ieņēmumu sadalīšanu, kuri gūti televīzijās un mobilajās ierīcēs no
Play Store
. Norādes, ka šis līgums attiecās uz skaitu, kas ir raksturots kā “nenozīmīgs”, ņemot vērā ieguldītos resursus un maksājumus, ko
Google
veiktu, joprojām ir gan pārāk vispārīgas, jo tās nav kvantitatīvi izteiktas, gan pārāk cieši saistītas ar
Google
konkrēto situāciju, lai tās varētu vispārināt attiecībā uz tās konkurentu situāciju.
Kā apgalvo
Google
, no lietas materiāliem tātad neizriet, ka apstrīdētajā lēmumā minētās darījuma izmaksas būtu bijušas šķērslis sarunām par iepriekšējas instalēšanas līgumiem starp aparatūras ražotājiem un ar
Google Search
konkurējošiem vispārējās meklēšanas pakalpojuma sniedzējiem. Tomēr, pat ja šīs izmaksas nav šķērslis sarunām par šādiem līgumiem, tomēr ir runa par ekonomiska rakstura rādītāju, kuru aparatūras ražotāji ņem vērā, novērtējot izdevīgumu.
Šādā kontekstā ir jāņem vērā dažādie apstrīdētajā lēmumā minētie elementi un novērtējumi attiecībā uz darījuma izmaksām.
–
Par lietotāja pieredzi
Trešām kārtām,
Google
kritizē apgalvojumu, ka “pārāk daudzu lietojumprogrammu dublēšanās var negatīvi ietekmēt lietotāja pieredzi”, jo, piemēram, lietotājiem “vairākkārt tiek lūgts izvēlēties, kuru lietojumprogrammu izmantot vai noteikt kā lietojumprogrammu pēc noklusējuma” (apstrīdētā lēmuma 827. un 828. apsvērums). Proti, apstrīdētajā lēmumā neesot konstatēts, ka vispārējās meklēšanas lietojumprogrammas vai meklētājprogrammas izvēle kaitētu lietotāja pieredzei tā, ka aparatūras ražotāji nevēlētos iepriekš instalēt konkurējošus pakalpojumus. Apstrīdētajā lēmumā arī neesot pierādīts, ka lietotājiem “vairākkārt tiek lūgts” izvēlēties, kuru vispārējās meklēšanas lietojumprogrammu vai kuru pārlūkprogrammu viņi vēlas izmantot vai iestatīt pēc noklusējuma. Turklāt, iepriekš instalējot konkurējošu vispārējās meklēšanas lietojumprogrammu un pārlūkprogrammu, netiekot dublētas “pārāk daudzas lietojumprogrammas”, bet gan dublējoties tikai
Google Search
un
Chrome
. Tā neesot
bloatware
[“uzpūstā programmatūra”], jo šis termins attiecas uz lietojumprogrammām bez lietderības vai ar nelielu lietderību.
Savukārt Komisija atgādina, ka saskaņā ar izplatīšanas līgumu aparatūras ražotājiem ir iepriekš jāinstalē 12 līdz 30
Google
lietojumprogrammu komplekts, nevis tikai lietojumprogramma
Google Search
un
Chrome
. Šādā kontekstā dublēšanās ar pārāk daudzām
Google
lietojumprogrammām negatīvi ietekmētu lietotāja pieredzi. Šis novērojums attiecoties uz dažādām
GMS
komplektā iekļautām lietojumprogrammām, ne tikai konkrēti uz vispārējās meklēšanas un pārlūkošanas lietojumprogrammām, kas konkurē ar lietojumprogrammu
Google Search
vai
Chrome
.
No iepriekš minētā izriet, ka galvenie lietas dalībnieki ir vienisprātis, ka kritika par lietojumprogrammu dublēšanos neattiecas vārda tiešā nozīmē uz lietojumprogrammām
Google Search
un
Chrome
vai konkurējošām vispārējās meklēšanas lietojumprogrammām un pārlūkprogrammām, bet gan drīzāk uz citām lietojumprogrammām, kas ir iekļautas
GMS
paketē.
Apstrīdētā lēmuma 827. un 828. apsvērumā šajā ziņā minētie pierādījumi, proti, 2012. gada 10. janvāra
Google
iekšējā e‑pasta vēstule, 2014. gada 17. janvāra
Google
iekšējā e‑pasta vēstule par
Google
un aparatūras ražotāja savstarpējo sarunu stāvokli un 2014. gada 18. aprīļa
Google
e‑pasta vēstule šim aparatūras ražotājam apstiprina, ka tā tas patiešām ir.
Turklāt konkrētāk attiecībā uz neērtībām, kas lietotājam varētu rasties no vairākkārtēja aicinājuma izvēlēties, kuru vispārējās meklēšanas lietojumprogrammu vai kuru pārlūkprogrammu tas vēlas izmantot vai noteikt pēc noklusējuma, jānorāda, ka
Google
apgalvo, un šajā jautājumā tas netiek apstrīdēts, ka šāds aicinājums iznirst tikai tad, ja lietojumprogramma vēlas sākt vispārējo meklēšanu vai darbību pārlūkprogrammā, un ka lietojumprogramma nav konkrēti norādījusi izmantojamo vispārējās meklēšanas pakalpojumu vai pārlūkprogrammu, un, ja tas notiek, lietotājs, lai izmantotu lietojumprogrammu, kurai tas dod priekšroku, parasti varēs izvēlēties “vienmēr”, un tādā gadījumā aicinājums vairs neparādīsies.
Google
arī norāda, un tas netiek apstrīdēts, ka lietotāji katrā ziņā var viegli atspējot lietojumprogrammas
Google Search
un
Chrome
, ka tās kļūst neredzamas un pārstāj darboties.
Līdz ar to, kā apgalvo
Google
, no lietas materiāliem neizriet, ka divu vai vairāku vispārējās meklēšanas lietojumprogrammu un pārlūkprogrammu instalēšana kaitē lietotāju pieredzei.
–
Par datu glabāšanas vietu
Ceturtām kārtām,
Google
kritizē apgalvojumu, ka “dublēšanās ar pārāk daudzām
Google
lietojumprogrammām dažās ierīcēs varēja radīt datu glabāšanas vietas problēmas” (apstrīdētā lēmuma 829. un 933. apsvērums), jo vairāku vispārējās meklēšanas un pārlūkošanas lietojumprogrammu iepriekšēja instalēšana modernā mobilajā ierīcē noteikti nevarētu aizpildīt datu glabāšanas vietu. Proti, mobilo ierīču atmiņas ietilpība esot palielinājusies eksponenciāli. Piemēram,
Samsung Galaxy S9
tika piedāvāts ar 64 GB iekšējo atmiņu,
S9+
– ar atmiņu līdz pat 256 GB, un
HTC Desire
bija 512 MB iekšējā zibatmiņa, savukārt tāda konkurējošā vispārējās meklēšanas lietojumprogramma kā
Bing
2012. gadā aizņēma 2,9 MB un 2016. gadā – 14 MB. Turklāt saskaņā ar
International Data Corporation
(
IDC
) sniegtajiem datiem 2012. gadā lielākajai daļai piegādāto
Android
viedtālruņu bija 4 GB vai lielāka datu glabāšanas ietilpība un 2017. gada pirmajā semestrī 74 % ierīču bija 16 GB vai lielāka datu glabāšanas ietilpība. Apstrīdētajā lēmumā minētie paziņojumi neesot objektīvs pierādījums par pieejamo datu glabāšanas ietilpību.
Komisija uzskata, ka apstrīdētajā lēmumā nav konstatēts, ka problēmas saistībā ar datu glabāšanas vietu ierīcēs aparatūras ražotājus parasti attur iepriekš instalēt konkurējošas lietojumprogrammas papildus lietojumprogrammai
Google Search
vai pārlūkprogrammai
Chrome
. Lēmumā esot tikai konstatēts, ka aparatūras ražotājiem bija jāuzmanās, kādas sekas uz lietotāja pieredzi varētu atstāt kādas iepriekš instalētas
Google
lietojumprogrammas dublēšana, ņemot vērā, ka izplatīšanas līgumu dēļ tiem bija iepriekš jāinstalē 12 līdz 30
Google
lietojumprogrammu komplekts un ka pārāk daudzu šo
Google
lietojumprogrammu dublēšana varēja radīt problēmas ar dažu ierīču datu glabāšanas vietu (apstrīdētā lēmuma 827.–829. un 926. apsvērums).
Tāpat kā iepriekšējā iebildumā par lietotāja pieredzi, galvenie lietas dalībnieki ir vienisprātis, ka kritika par lietojumprogrammu dublēšanos neattiecas vārda tiešā nozīmē uz lietojumprogrammām
Google Search
un
Chrome
vai konkurējošām vispārējās meklēšanas lietojumprogrammām un pārlūkprogrammām, bet gan drīzāk uz citām lietojumprogrammām, kas ir iekļautas
GMS
komplektā.
Saistībā ar vispārējās meklēšanas pakalpojuma lietojumprogrammām un ņemot vērā tehnoloģiju attīstību viedo mobilo ierīču atmiņas jomā, kā arī
Google
sniegtos piemērus, šāda veida lietojumprogrammu dublēšanās, šķiet, nevar radīt reālu problēmu. Šajā ziņā jāatzīmē, ka
Hutchison 3G
paziņojums, uz kuru šajā ziņā ir atsauce apstrīdētā lēmuma 829. apsvērumā, attiecas uz lietojumprogrammu dublēšanos kopumā, nevis uz vispārējās meklēšanas pakalpojuma lietojumprogrammu dublēšanos. Tādējādi, kā apgalvo
Google
, no lietas materiāliem neizriet, ka divu vai vairāku vispārējās meklēšanas lietojumprogrammu instalēšana rada datu glabāšanas problēmas.
Saistībā ar pārlūkprogrammām tomēr jāatzīmē, ka apstrīdētā lēmuma 934. apsvērumā minētajos divu aparatūras ražotāju paziņojumos vienā gadījumā ir norādīts uz tīklu operatoru pieprasījumiem 2012. gada augustā un otrā – uz lēmumu no 2012. gada pārtraukt iepriekš instalēt savu pārlūkprogrammu, ņemot vērā obligāto
Chrome
iepriekšēju instalēšanu saskaņā ar izplatīšanas līgumu. Līdz ar to var uzskatīt, ka šādi paziņojumi tika pausti laikā, kad viedajās mobilajās ierīcēs pieejamā datu glabāšanas vieta vēl bija salīdzinoši ierobežota, taču vēlāk tā tam vairs nevajadzēja būt, kā
Google
to demonstrē, sniedzot piemērus ar mūsdienīgām ierīcēm.
Līdz ar to, lai gan nav parādīts, ka vairāku vispārējās meklēšanas pakalpojuma lietojumprogrammu iepriekšēja instalēšana rada datu uzglabāšanas ietilpības problēmu, tomēr izrādās, ka
Chrome
instalēšanas dēļ daži aparatūras ražotāji ir atteikušies no konkurējošu pārlūkprogrammu instalēšanas, vismaz pārkāpuma pirmajos gados. No lietas materiāliem arī izriet, ka vismaz kopš 2016. gada viens no apstrīdētā lēmuma 934. apsvērumā minētajiem aparatūras ražotājiem savās
Google Android
ierīcēs varēja instalēt savu pārlūkprogrammu papildus
Chrome
. Tādējādi šķiet, ka datu glabāšanas vietas ierobežojums ir ātri izzudis.
Tomēr šīs analīzes turpinājumā, tātad ievērojot mobilo ierīču atmiņas ietilpības pastāvīgo palielināšanos, arī jāņem vērā, ka lietojumprogrammas
Google Search
un
Chrome
bija komplektā un tas attiecīgi palielināja aizņemto vietu.
Apstrīdētajā lēmumā minētie dažādie elementi un novērtējumi attiecībā uz datu glabāšanas vietu ir jāņem vērā šādā kontekstā.
–
Secinājums
No iepriekš minētā izriet, ka, lai gan daži iebildumi, ko prasītājas ir izvirzījušas pret atsevišķiem apstrīdētā lēmuma pamatojuma elementiem, ļauj mīkstināt vai precizēt tā tvērumu, Komisija varēja atzīt, ka pat tad, ja ar
Google Search
konkurējošu vispārējās meklēšanas pakalpojumu sniedzēji varēja brīvi piedāvāt aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem tādu pašu iepriekšēju instalēšanu, kāda EEZ teritorijā pārdotajās
Google Android
ierīcēs bija piešķirta lietojumprogrammai
Google Search
un
Chrome
, tas tā nenotika pārkāpuma laikposma lielākajā daļā, un vismaz daļējs izskaidrojums šādu iepriekšējas instalēšanas gadījumu neesamībai ir rodams izplatīšanas līgumu, ieņēmumu sadalīšanas līgumu, kā arī antifragmentācijas līgumu kopējās sekās.
Šajā jautājumā atšķirība starp situāciju, kādā bija
Seznam
, kurai, par spīti tās centieniem, neizdevās iegūt iepriekšējas instalēšanas līgumus
Google Android
ierīcēs, un situāciju, kādā bija
Opera
, kurai izdevās iegūt iepriekšējas instalēšanas līgumus šajās ierīcēs, ir kliedzoša, jo šī atšķirība ir izskaidrojama ar to, ka pirmā minētā centās konkurēt ar vispārējās meklēšanas pakalpojumu
Google Search
, bet otra vēlējās izmantot šo pakalpojumu, to iestatot pēc noklusējuma savā pārlūkprogrammā.
c)

Citi līdzekļi lietotāju sasniegšanai, kas nav iepriekšēja instalēšana
1)

Lietas dalībnieku argumenti
Google
apgalvo, ka konkurenti ne tikai varēja brīvi nodrošināt, lai aparatūras ražotāji iepriekš instalētu to vispārējās meklēšanas pakalpojumus, tos iestatītu pēc noklusējuma un novietotu tāpat kā iepriekš instalētas
Google
lietojumprogrammas vai labāk, bet tiem arī bija brīva piekļuve lietotājiem, vispārējo meklēšanas pakalpojumu gadījumā izmantojot lejupielādēšanu un pārlūkprogrammu. Tas neļaujot secināt, ka nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu spēj izstumt lietotājus. Lietotāju uzvedība parādot, ka viņi pastāvīgi lejupielādē lietojumprogrammas, tostarp konkurējošas lietojumprogrammas, kurām ierīcē ir bijusi iepriekš instalēta alternatīva. Šie lejupielādes paradumi esot pretrunā apstrīdētā lēmuma apgalvojumam, ka iepriekšēja instalēšana rada “
status quo
tendenci”, kas lietotājiem liedzot meklēt konkurējošus pakalpojumus.
Pirmām kārtām, attiecībā uz lietotāju veiktu lietojumprogrammu lejupielādi
Google
norāda, ka lejupielāde ir efektīvs veids lietotāju sasniegšanai, tostarp, ja ir iepriekš instalētas konkurējošas lietojumprogrammas. Pierādījumi saistībā ar lietojumprogrammu
Google Search
,
Seznam
,
Naver
un
Yandex
apstiprinot, ka konkurējoši vispārējās meklēšanas pakalpojumi tika lejupielādēti, ja tie bija pievilcīgi. Pārlūkprogrammas arī esot sasniegušas ievērojamus lejupielādes rādītājus. Salīdzinot – pierādījumi, uz kuriem ir balstīts apstrīdētais lēmums, neesot pietiekami, lai apstiprinātu, ka lejupielāde nav efektīva. Tādējādi atbildes uz minētajiem informācijas pieprasījumiem neatspoguļojot saņemto atbilžu vispārējo saturu.
Līdz ar to ne lietotāju vispārējā atturēšanās no tādu lietojumprogrammu lejupielādes, kurās ir iepriekš instalēts konkurējošs pakalpojums, ne arī lejupielādes neefektivitāte nevarot izskaidrot apstrīdētajā lēmumā konstatētos konkurējošo vispārējās meklēšanas lietojumprogrammu zemos lejupielādes rādītājus (808. un 810. apsvērums). Ņemot vērā cita veida konkurējošo lietojumprogrammu augstos lejupielādes rādītājus, esot ticamāk, ka šo zemo lejupielādes rādītāju iemesls ir ar izplatīšanas līgumu nesaistīti faktori, piemēram, lietotāju izvēle par labu
Google Search
, tās kvalitāte un veiktspēja vai tas, ka lietotāji meklēšanu veic, izmantojot pārlūkprogrammu.
Otrām kārtām,
Google
norāda, ka lietotāji var viegli un ātri piekļūt ar pārlūkprogrammu konkurējošiem vispārējās meklēšanas pakalpojumiem, neveicot lietojumprogrammu lejupielādi. Dažas pārlūkprogrammas, piemēram,
Chrome
, jau piedāvājot konkurējošus vispārējās meklēšanas pakalpojumus, sniedzot lietotājiem izvēlņu sarakstus ar dažādiem vispārējās meklēšanas pakalpojumiem, tādējādi ļaujot izvēlēties vienu no tiem pēc noklusējuma. Apstrīdētajā lēmumā esot konstatēts, ka lielākā daļa
Google Search
veikto meklēšanas pieprasījumu nāk no pārlūkprogrammas, nevis no lietojumprogrammas
Google Search
(1234. apsvēruma 3. punkta b) apakšpunkts). Tam, ka pārlūkprogrammu izmantošanas ziņā
Chrome
ieņem nozīmīgu daļu un
Google Search
tajā ir iestatīts kā meklēšanas pakalpojums pēc noklusējuma (apstrīdētā lēmuma 818. un 821. apsvērums), neesot nozīmes. Svarīgi esot tas, vai lietotāji var piekļūt un piekļūst konkurējošiem vispārējās meklēšanas pakalpojumiem, izmantojot
Chrome
, tāpat kā jebkuru mobilo pārlūkprogrammu. Lietotājiem tātad esot netraucēta piekļuve konkurējošiem vispārējās meklēšanas pakalpojumiem, izmantojot pārlūkprogrammu, un liela daļa meklēšanas tiekot veikta tieši šādā veidā.
Turklāt šajos argumentos
Google
kritizē apstrīdēto lēmumu par to, ka tajā “konkurences priekšrocība” ir sajaukta ar “pretkonkurences izstumšanu”. Pretkonkurences izstumšana esot izsecināta no konkurences priekšrocības. Taču, lai šādu rīcību uzskatītu par ļaunprātīgu, Komisijai esot bijis jāpierāda, ka izstumšanas iedarbība “dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma konkurentiem apgrūtina piekļuvi tirgum vai pat padara to neiespējamu”. Neizdevīgi konkurences apstākļi neesot līdzvērtīgi pretkonkurences izstumšanai. Šajā lietā, pat pieņemot, ka izplatīšanas līguma nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu piešķir
Google
“ievērojamu konkurences priekšrocību”, bet tas tā neesot bijis, apstrīdētajā lēmumā neesot pierādīts, ka konkurenti nav varējuši kompensēt šo priekšrocību vai ka šie nosacījumi tiem “ir apgrūtinājuši vai pat padarījuši neiespējamu piekļuvi tirgum”. Apstrīdētajā lēmumā neesot mēģināts raksturot apgalvoto konkurences priekšrocību, un tajā neesot pārbaudīta rīcības seguma likme, lai gan lielākā daļa vispārējās meklēšanas pieprasījumu EEZ – laikposmā no 2013. līdz 2015. gadam no [80–90] % līdz [70–80] % – nebija veikti
Google Android
ierīcēs (796. apsvērums). Izplatīšanas līgums attiecoties tikai uz
GMS
ierīcēm, kas ir tikai daļa no ierīcēm, kurās lietotāji piekļūst pārlūkprogrammām un vispārējās meklēšanas pakalpojumiem; tie it īpaši izmanto
Apple
mobilās ierīces vai
Windows
galddatorus. Turklāt konkurējošo pārlūkprogrammu un vispārējās meklēšanas pakalpojumu izstrādātāji esot varējuši brīvi risināt sarunas par iepriekšēju instalēšanu
GMS
ierīcēs un šajās ierīcēs saņemt tādu pašu vai labāku reklāmu saviem pakalpojumiem. Konkurentu atvieglotā piekļuve lejupielādes un pārlūkprogrammas dēļ nozīmējot, ka tiem šajās ierīcēs bija papildu iespējas sasniegt lietotājus. Tātad neesot nekāda pamata apgalvot, ka ir bijusi izstumšana.
Komisija norāda, ka neviens
Google
apgalvojums neliek apšaubīt secinājumu, ka konkurenti nevar kompensēt būtisko konkurences priekšrocību, ko
Google
nodrošina ar lietojumprogrammas
Google Search
un
Google Chrome
iepriekšēju instalēšanu gandrīz visās EEZ pārdotajās
Google Android
ierīcēs. Proti, konkurējošo vispārējās meklēšanas lietojumprogrammu un pārlūkprogrammu lejupielādes vai konkurējoša vispārējās meklēšanas pakalpojuma iestatīšana pēc noklusējuma pārlūkprogrammās
Google Android
ierīcēs sasniedzamības un efektivitātes ziņā neesot salīdzināma (skat. apstrīdētā lēmuma 805.–812. un 917.–931. apsvērumu). Turklāt konkurences ierobežojuma pierādīšanai apstrīdētajā lēmumā esot ņemta vērā ne tikai būtiskā konkurences priekšrocība, ko sniedz iepriekšēja instalēšana, bet arī tas, ka konkurenti to nevarētu kompensēt (skat. apstrīdētā lēmuma 896. apsvēruma 1. punktu). Piedevām, lai gan neesot vajadzības izteikt skaitliski no pārdošanas ar piesaisti izrietošu nozīmīgo konkurences priekšrocību, ne arī pārbaudīt pārdošanas ar piesaisti tirgus segumu, apstrīdētajā lēmumā tostarp esot norādīts, ka no 2013. līdz 2015. gadam
Google Android
ierīces aptvēra no [10–20] % līdz [20–30] %
Google Search
vispārējās meklēšanas pieprasījumu EEZ teritorijā un 2016. gadā – [20–30] % šo pieprasījumu (skat. apstrīdētā lēmuma 796. apsvērumu).
2)

Vispārējās tiesas vērtējums
Papildus konkurējošiem vispārējās meklēšanas pakalpojumiem vai pārlūkprogrammām piedāvātajām iepriekšējas instalēšanas iespējām
Google
arī apgalvo, ka šie konkurenti var kompensēt no izplatīšanas līguma nosacījumiem par iepriekšēju instalēšanu izrietošo situācijas iesaldēšanas tendenci, rēķinoties ar lietotāju – kuri savas lietojumprogrammas var lejupielādēt vai piekļūt saviem vispārējās meklēšanas pakalpojumiem, izmantojot pārlūkprogrammu, – uzvedību.
i)

Par konkurējošo lietojumprogrammu lejupielādi
Iesākumā jāatzīmē, ka galvenie lietas dalībnieki neapstrīd, ka lietotāji var viegli lejupielādēt vispārējās meklēšanas pakalpojuma vai pārlūkošanas lietojumprogrammas, kas konkurē ar
Google Search
vai
Chrome
.
Galvenie lietas dalībnieki nav vienisprātis par to, vai šādi lejupielādes gadījumi tiešām notiek, kas tieši ietekmē iespēju
Google
konkurentiem kompensēt izplatīšanas līguma nosacījumus par iepriekšēju instalēšanu.
Apstrīdētā lēmuma skaidrojumi saistībā ar šo jautājumu tātad attiecas uz strīdīgās
Google
rīcības konkrēto un reālo seku raksturojumu laikposmā no 2011. vai 2012. gada līdz 2018. gadam.
Šajā ziņā attiecībā uz vispārējās meklēšanas lietojumprogrammām no
Google
sniegtajiem un apstrīdētajā lēmumā izklāstītajiem datiem izriet, ka ar lietojumprogrammu
Google Search
konkurējošo lietojumprogrammu lejupielādes skaits joprojām bija neliels salīdzinājumā ar to ierīču skaitu, kurās iepriekš bija instalēta lietojumprogramma
Google Search
:
–
no 2011. līdz 2016. gadam lietotāji konkurējošās vispārējās meklēšanas lietojumprogrammas lejupielādēja no
Play Store
mazāk nekā 5 % visu pasaulē pārdoto
GMS
ierīču, un attiecībā uz EEZ pārdotajām
GMS
ierīcēm šis rādītājs esot samazinājies līdz mazāk par 1 %, ņemot vērā, ka lielākā daļa no šiem lejupielādes gadījumiem notika Dienvidkorejā (apstrīdētā lēmuma 808. un 809. apsvērums);
–
no 2011. līdz 2016. gadam konkurējošo vispārējās meklēšanas lietojumprogrammu lejupielāžu no
Play Store
ikgadējo gadījumu skaits katrā EEZ valstī esot bijis minimāls, izņemot Čehijas Republiku ar
Seznam
(apstrīdētā lēmuma 810. apsvērums);
–
Čehijas Republikas gadījumā lietotāji meklēšanas lietojumprogrammu
Seznam
no
Play Store
lejupielādēja līdz pat 23 % attiecīgajā gadā šajā dalībvalstī pārdoto
GMS
ierīču.
Tāpat arī pārlūkprogrammu gadījumā no
Google
sniegtajiem datiem, kas ietverti apstrīdētajā lēmumā, izriet, ka ar
Chrome
konkurējošo pārlūkprogrammu lejupielāžu skaits joprojām bija neliels salīdzinājumā ar to ierīču skaitu, kurās iepriekšēja bija instalēta
Chrome
:
–
2016. gadā nevienā gadījumā konkurējošo mobilā interneta pārlūkprogrammu lejupielāžu skaits neesot sasniedzis līmeni, kas ir salīdzināms ar iepriekš instalēto pārlūkprogrammu
Google Chrome
skaitu (skat. apstrīdētā lēmuma 919. apsvērumu);
–
2016. gadā lietotāji esot lejupielādējuši konkurējošas mobilā interneta pārlūkprogrammas mazāk nekā 50 % visā pasaulē pārdoto
GMS
ierīču, un no 2013. līdz 2016. gadam lietotāji konkurējošās mobilā interneta pārlūkprogrammas esot lejupielādējuši tikai aptuveni 30 % pasaulē pārdoto
GMS
ierīču (skat. apstrīdētā lēmuma 920. apsvērumu);
–
2016. gadā lietotāji esot lejupielādējuši pārlūkprogrammas
UC
,
Opera
un
Firefox
attiecīgi mazāk nekā 1 %, 1,5 % un 4 % EEZ pārdoto
GMS
ierīču, un no 2013. līdz 2016. gadam kopējais
GMS
ierīcēs EEZ teritorijā no
Play Store
lejupielādēto konkurējošo mobilo interneta pārlūkprogrammu skaits esot bijis mazāks par 10 %
GMS
ierīču, kurās iepriekš instalēta
Google Chrome
(skat. apstrīdētā lēmuma 921. un 922. apsvērumu).
Šādā kontekstā jāatzīmē, ka elementi, uz kuriem
Google
atsaucas saistībā ar lietojumprogrammu
Seznam
,
Naver
un
Yandex
lejupielādi, nav pietiekami, lai liktu apšaubīt iepriekš minētos konstatējumus. Kā atzina galvenie lietas dalībnieki, šie trīs piemēri ir izskaidrojami ar to, ka tie ir vispārējās meklēšanas pakalpojumi, kas noteikti, izmantojot algoritmu, kurā ir ņemta vērā čehu, korejiešu un krievu valodas specifika.
Komisija arī pārliecinoši paskaidro, ka pretējais piemērs par lietojumprogrammas
Google Search
lejupielādi
Windows Mobile
ierīcēs, kurās pēc noklusējuma ir iestatīts
Bing
, nebūt nav tik pārliecinošs, kā apgalvo
Google
, jo 2016. gads nav reprezentatīvs un norādītie dati ietver ne tikai viedtālruņus, bet arī cita veida ierīces (apstrīdētā lēmuma 901. zemsvītras piezīme). Tādējādi apgalvotais rādītājs par 95 % lietojumprogrammas
Google Search
lejupielāžu 2016. gadā patiesībā esot tikai 27 %. Šādu rādītāju varētu salīdzināt ar 23 %, kas atbilst lietojumprogrammas
Seznam
lejupielādei Čehijas Republikā pārdotajos
Google Android
viedtālruņos, kuros visos lietojumprogramma
Google Search
bija iepriekš instalēta.
Tāpat arī Komisija apstrīdētā lēmuma 813. apsvērumā izklāstīto iemeslu dēļ pareizi norāda, ka
Google
ierosinātie salīdzinājumi, ņemot vērā lejupielādes praksi, kas novērota citu veidu lietojumprogrammās, piemēram, ziņojumapmaiņas lietojumprogrammās, neattiecas uz meklēšanu un pārlūkošanu.
Turklāt pretēji tam, ko apgalvo
Google
, joprojām ir būtiski dažādie apstrīdētajā lēmumā izklāstītie elementi, kas pierāda, ka ar
Google Search
un
Chrome
konkurējošo lietojumprogrammu lejupielāde nekompensē iepriekšējas instalēšanas sniegto priekšrocību. Šie elementi apstiprina, ka lejupielāde sasniedzamības un efektivitātes ziņā nav salīdzināma ar iepriekšēju instalēšanu.
Tā tas ir gadījumā ar
Opera
iesniegto aptauju (apstrīdētā lēmuma 812. un 923. apsvērums), uz kuru, lai gan tajā ir sniegtas norādes tikai par iepriekš instalētu pārlūkprogrammu izmantošanu un tā attiecas uz 2013. gadu, apstrīdētajā lēmumā tomēr var atsaukties, lai pamatotu, ka “daži lietotāji atturas no lietojumprogrammu lejupielādes un labāk izvēlas izmantot iepriekš instalētu mobilā interneta pārlūkprogrammu”.
Tāpat arī attiecībā uz dažādiem atbildēs uz informācijas pieprasījumiem sniegtajiem paziņojumiem tiešām tā ir, ka atbildēs, kas apstrīdētajā lēmumā nav citētas, ir minēta teorētiska iespēja iepriekšēju instalēšanu kompensēt ar lejupielādi. Tomēr tas nenozīmē, ka nav nozīmes apstrīdētajā lēmumā izklāstītajām dažādajām atbildēm, kas ļauj pamatot domu, ka lietotāji parasti dod priekšroku iepriekš instalētai lietojumprogrammai, nevis lejupielādējamai lietojumprogrammai.
Turklāt pretēji tam, ko apgalvo
Google
, nav pamata uzskatīt, ka apstrīdētais lēmums neatbilst iepriekšējai judikatūrai un lēmumu pieņemšanas praksei. Proti, apstrīdētajā lēmumā nav apstrīdēts, ka lejupielāde principā var kompensēt priekšrocību, ko sniegtu iepriekšēja instalēšana, un tas jau ir bijis apsvērts citās Komisijas izskatītajās lietās. Tomēr šajā lietā apstrīdētajā lēmumā izklāstīto un iepriekš šajā spriedumā pārbaudīto iemeslu dēļ ir redzams, ka pat tad, ja vispārējās meklēšanas vai pārlūkošanas lietojumprogrammu var viegli un bez maksas lejupielādēt, praksē šāda lejupielāde netiek veikta vai vismaz tiek veikta nepietiekamā attiecīgo ierīču skaitā.
Tāpēc jānoraida
Google
iebildums par konkurējošo lietojumprogrammu lejupielādi.
ii)

Par piekļuvi konkurējošiem meklēšanas pakalpojumiem, izmantojot pārlūkprogrammu
Google
argumenti neliek apšaubīt secinājumu, ka konkurenti ar līgumiem ar mobilā interneta pārlūkprogrammu izstrādātājiem nevar kompensēt nozīmīgo konkurences priekšrocību, ko
Google
nodrošina ar lietojumprogrammas
Google Search
iepriekšēju instalēšanu gandrīz visās EEZ pārdotajās
Google Android
ierīcēs.
Šajā nolūkā Komisijas novērotā un apstrīdētajā lēmumā izklāstītā faktiskā situācija jāsalīdzina ar dažādiem alternatīviem risinājumiem, kurus
Google
izvirza, bet kuriem nav konkrētas izpausmes realitātē.
Proti, kā izklāsta Komisija, konkurējošā vispārējās meklēšanas pakalpojuma iestatīšana pēc noklusējuma mobilā interneta pārlūkprogrammās
Google Android
ierīcēs sasniedzamības un efektivitātes ziņā nav salīdzināma ar lietojumprogrammas
Google Search
iepriekšēju instalēšanu (skat. apstrīdētā lēmuma 817.–822. apsvērumu). It īpaši jāņem vērā apstāklis, ka
Google
pārlūkprogrammā
Chrome
neļauj noteikt pēc noklusējuma nevienu meklēšanas pakalpojumu, izņemot
Google Search
, un ka
Chrome
tika izmantota aptuveni 75 % mobilā interneta ar operētājsistēmu nesaistīto pārlūkprogrammu Eiropā un 58 % – visā pasaulē.
Komisija arī izklāsta, un
Google
šajā jautājumā to neapstrīd, dažādus pierādījumus, tostarp
Microsoft
un
Yandex
prezentācijas, kas ļauj apliecināt, ka praksē lietotāji nepiekļūst citiem vispārējās meklēšanas pakalpojumiem, izmantojot pārlūkprogrammas, un tikai retos gadījumos maina šo pārlūkprogrammu noklusējuma iestatījumus. Šādiem apsvērumiem ir nozīme pretēji tam, ko apgalvo
Google
, un tie ļauj konstatēt, ka, lai gan šajā ziņā ir piedāvāta iespēja noteikt citu vispārējās meklēšanas rīku, praksē tas joprojām paliek sākotnēji noteiktais.
Šādos apstākļos jānoraida
Google
iebildums par piekļuvi konkurējošiem meklēšanas pakalpojumiem, izmantojot pārlūkprogrammu.
iii)

Par konkurences priekšrocības un pretkonkurences izstumšanas sajaukšanu
Par apgalvoto konkurences priekšrocības un pretkonkurences izstumšanas sajaukšanu jānorāda, ka šis iebildums ir iegūts, nepareizi interpretējot apstrīdēto lēmumu, no kura izriet, ka tajā ir konstatēta, pirmkārt, ar izplatīšanas līguma nosacījumiem par iepriekšēju instalēšanu saistīta priekšrocība, ko konkurenti nevar kompensēt, un, otrkārt, šīs priekšrocības pretkonkurences sekas.
Attiecībā uz jautājumu, vai priekšrocībai ir jābūt izteiktai skaitliski, katrā ziņā jānorāda, kā to ierosina Komisija, ka laikā no 2013. līdz 2015. gadam
Google Android
ierīces aptvēra 11–24 % visu
Google Search
veikto meklēšanas pieprasījumu EEZ teritorijā. 2016. gadā
Google Android
ierīces aptvēra 29 % šo meklēšanas pieprasījumu (apstrīdētā lēmuma 796. apsvērums). Tāpat arī 2016. gadā izplatīšanas līgums attiecās uz visām ārpus Ķīnas pārdotajām
Google Android
ierīcēm, kas atbilst 76 % Eiropā pārdoto viedo mobilo ierīču kopskaita un 56 % pasaulē (ieskaitot Ķīnu) pārdoto viedo mobilo ierīču kopskaita (apstrīdētā lēmuma 783., 784. un 901. apsvērums). Šādos apstākļos joprojām ir iespējams atzīt, kā Komisija to dara apstrīdētajā lēmumā, ka izplatīšanas līguma nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu piešķīra
Google
nozīmīgu konkurences priekšrocību.
Tāpēc ir jānoraida
Google
iebildums par konkurences priekšrocības un pretkonkurences izstumšanas sajaukšanu.
iv)

Secinājums
No iepriekš minētā izriet, ka Komisija pamatoti uzskata, ka pat tad, ja lietotāji varēja brīvi lejupielādēt ar
Google Search
un
Chrome
konkurējošas lietojumprogrammas vai mainīt noklusējuma iestatījumus vai arī mobilā interneta pārlūkprogrammu izstrādātāji aparatūras ražotājiem varēja piedāvāt savas lietojumprogrammas, izplatīšanas līguma nosacījumu par iepriekšēju instalēšanu dēļ lielākajā pārkāpuma laikposma daļā tas nebija pietiekami.
d)

Nepierādīta saikne starp izmantošanas daļām un iepriekšēju instalēšanu
1)

Lietas dalībnieku argumenti
Google
norāda, ka saskaņā ar apstrīdēto lēmumu tās daļas vispārējā meklēšanā un pārlūkošanā “nešķiet izskaidrojamas” ar lietotāju izvēli un “atbilst” konkurences ierobežojumam (835., 837., 947. un 954. apsvērums). Tomēr apstrīdētais lēmums nepierādot, ka
Google
daļas ir radušās strīdīgo nosacījumu par iepriekšēju instalēšanu dēļ vai ka tās neatbilst uz sniegumu balstītai konkurenci, kas Komisijai turklāt būtu bijis jāpierāda. Turklāt apstrīdētajā lēmumā esot ignorēti daudzi pierādījumi par to, ka
Google
vispārējās meklēšanas pakalpojuma un pārlūkprogrammas panākumi atspoguļo to kvalitāti. Ar atsaukšanos uz
Play Store
novērtējumiem lietojumprogrammai
Google Search
un tās konkurentiem nepietiekot, lai noraidītu šos pierādījumus.
Komisija norāda, ka neviens
Google
arguments neliek apšaubīt secinājumu, ka nozīmīgā konkurences priekšrocība, kas izriet no lietojumprogrammas
Google Search
un
Google Chrome
iepriekšējas instalēšanas gandrīz visās EEZ pārdotajās
Google Android
ierīcēs, un konkurentu nespēja kompensēt šo priekšrocību atbilst
Google
tirgus daļu izmaiņām. Proti, lietojumprogrammas
Google Search
un
Google Chrome
panākumi neatspoguļojot tikai apgalvoto “
Google
pakalpojumu augstāko kvalitāti un veiktspēju”. Tāpat arī tas, ka lietotāju vērtējumi
Play Store
ir balstīti uz atšķirīga mēroga izlasēm, neesot noteicošais. Šīs izlases esot pietiekami plašas, lai būtu reprezentatīvas.
2)

Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmām kārtām, saistībā ar iepriekšēju instalēšanu un tās ietekmi jāatzīmē, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir norādījusi, ka tās secinājumi par iepriekšējas instalēšanas rezultātā
Google
saņemtu konkurences priekšrocību, ko konkurenti nevarēja kompensēt un kas ierobežoja uz sniegumu balstītu konkurenci uz patērētāju rēķina, ir apstiprinātas izmaiņas
Google
izmantošanas daļās viedajās mobilajās ierīcēs (skat. apstrīdētā lēmuma 835.–851. un 947.–963. apsvērumu).
Šādā kontekstā Komisijas atsauces uz šo izmantošanas daļu izmaiņām pašas par sevi nav kritizējamas. Tās ļauj Komisijai pamatot savu atspoguļojumu tam, ka, pirmkārt, iepriekšēja instalēšana sniedz priekšrocību
Google
vispārējās meklēšanas un pārlūkošanas lietojumprogrammām, uz kurām tā attiecas, un, otrkārt, konkurenti šo priekšrocību nav varējuši kompensēt.
Saistībā ar izmaiņām
Google
daļā vispārējās meklēšanas pieprasījumos atkarībā no ierīces veida Eiropā no 2009. gada līdz 2017. gada martam Komisija tādējādi var konstatēt, ka šī daļa no 2011. gada līdz 2017. gada martam attiecībā uz viedajām mobilajām ierīcēm turpināja svārstīties 95–98 % robežās un ka šī daļa vienmēr ir bijusi lielāka nekā tā, kas tajā pašā laikposmā novērota attiecībā uz personālajiem datoriem (88–95 %) vai planšetdatoriem (90–98 % no 2012. gada jūlija līdz 2017. gada martam) (apstrīdētā lēmuma 836. apsvērums).
Attiecībā uz
Chrome
izmantošanas daļas izmaiņām salīdzinājumā ar citu tādu mobilā interneta pārlūkprogrammu izmantošanu, kuras nav saistītas ar operētājsistēmu, Eiropā no 2012. gada augusta līdz 2017. gada martam Komisija arī var konstatēt, ka
Chrome
izmantošanas daļa šajā laikposmā palielinājās no 4,7 % līdz 74,9 %. Turpretī citu
Android
pārlūkprogrammu (
AOSP‑based browsers
vai
Android browsers
) izmantošanas īpatsvars tajā pašā laikposmā mainījās no 74,5 % uz 8,2 % (skat. apstrīdētā lēmuma 949. apsvērumu; pasaules mēroga rezultātu izklāstam skat. apstrīdētā lēmuma 950. apsvērumu; ar pārlūkprogrammām personālajos datoros saistīto rezultātu izklāstam skat. apstrīdētā lēmuma 951. apsvērumu; konkrētai operētājsistēmai paredzētu pārlūkprogrammu rezultātu Eiropā izklāstam skat. apstrīdētā lēmuma 952. apsvērumu).
Pretēji tam, ko apgalvo
Google
, Komisija ir tiesīga atsaukties uz šīm izmaiņām, lai pamatotu savu apgalvojumu par kaitējumu. Tā kā šajā apgalvojumā par izejas punktu kalpo ar iepriekšēju instalēšanu saistīta “
status quo
tendence”, kas traucē konkurences procesam, uz kuru atsaucas
Google
, kuras ieskatā lietotājs it īpaši varētu novērst šo tendenci ar konkurējošu lietojumprogrammu lejupielādi – un tas ir tieši tas, ko tas nedara –, Komisija pareizi var atsaukties uz izmantošanas daļām.
Otrām kārtām, attiecībā uz kvalitātes faktoru un tā apgalvoto ietekmi jāņem vērā, ka tādā lietā, kāda ir šī, Komisijai nebija precīzi jānosaka, vai šīs izmantošanas daļas ir izskaidrojamas ne tikai ar iepriekšēju instalēšanu – kā tā uzskata –, bet arī vai pat drīzāk ar
Google
apgalvoto pārākumu kvalitātes ziņā. Proti,
Google
uzskata – tas, ka nav apšaubītas lietojumprogrammas
Google Search
izmantošanas daļas vai
Chrome
izmantošanas daļu pakāpeniskais pieaugums, ir vairāk izskaidrojams ar tās produktu pārākumu kvalitātes ziņā, nevis ar iepriekšēju instalēšanu. Tomēr šajā lietā iepriekšēja instalēšana nav apstrīdēta, jo visām
Google Android
ierīcēm bija lietojumprogramma
Google Search
un
Chrome
, savukārt
Google
tikai apstiprina kvalitātes ietekmi uz to, ka konkurējoša lietojumprogramma nav iepriekš instalēta vai lejupielādēta, bet šajā ziņā iesniegtie pierādījumi nav ne pietiekami, ne īpaši attiecināmi.
Šajā ziņā
Google
balstās uz viena no saviem vadītājiem paziņojumu, kurā norādīts, ka lietojumprogramma
Google Search
kvalitātes ziņā ir pārāka par saviem konkurentiem. Šajā dokumentā patiešām ir atsauces uz dažādiem materiāliem, tostarp uz 2016. gadā veiktu patērētāju aptauju, kas parāda, ka
Google Search
ir patērētāju iecienītākais vispārējās meklēšanas rīks Apvienotajā Karalistē, Vācijā un Francijā, un uz dažādiem rakstiem, kuros norādīts, ka
Google Search
ir labākas vai jaunākas funkcijas nekā
Bing
vai ka
Bing
nav tik precīzs, kā reklamēts. Tomēr ar
Google
vadītāja paziņojumu un dažādiem tam pievienotajiem materiāliem pašiem par sevi nepietiek, lai pierādītu, ka
Google Search
un
Chrome
izmantošanas daļa drīzāk ir izskaidrojama ar to, ka
Google
piedāvātajam pakalpojumam ir augstāka kvalitāte, nevis ar to, ka šīs lietojumprogrammas ir iepriekš instalētas.
Turklāt, pat pieņemot, ka
Google Search
un
Chrome
kvalitātes ziņā ir pārāki par konkurentu piedāvātajiem pakalpojumiem, kvalitātei nebūtu izšķirošas nozīmes, jo nekur nav apgalvots, ka dažādie konkurentu piedāvātie pakalpojumi tehniskajā ziņā nespēj apmierināt patērētāju vajadzības.
Piedevām, kā izriet no lietas materiāliem, patērētāju vajadzības ne vienmēr apmierina kvalitātes ziņā vislabākais risinājums, pieņemot, ka
Google
varētu apgalvot, ka tās pakalpojumi ir šāds risinājums, jo papildus tehniskajai kvalitātei nozīme ir arī citiem mainīgiem lielumiem, piemēram, privātās dzīves aizsardzībai vai veikto meklēšanas pieprasījumu lingvistisko īpatnību ņemšanai vērā.
Trešām kārtām, jāatzīmē, ka
Google
argumenta par to, ka produktu kvalitāte patērētāju acīs, nevis iepriekšēja instalēšana izskaidro tās izmantošanas daļas nozīmīgumu un izmaiņas, atspēkošanai Komisija apstrīdētajā lēmumā ir norādījusi, ka šāda kvalitātes priekšrocība, šķiet, neizriet no konkurējošiem pakalpojumiem piešķirtajiem vērtējumiem
Play Store
.
Pirmajā grupēšanā
Play Store
vidējais vērtējums bija 4,4 – lietojumprogrammai
Google Search
ar 5,8 miljoniem vērtējumu; 4,3 – lietojumprogrammai
Bing
ar 73000 vērtējumu; 4,2 – lietojumprogrammai
Yahoo
ar 28000 vērtējumu; 4,3 – lietojumprogrammai
Seznam
ar 39000 vērtējumu un 4,4 – lietojumprogrammai
Yandex
ar 219000 vērtējumu (apstrīdētā lēmuma 837. apsvērums).
Otrajā grupēšanā
Play Store
vidējais vērtējums bija 4,3 –
Chrome
ar 7,4 miljoniem vērtējumu; 4,3 –
Opera
ar 2,2 miljoniem vērtējumu; 4,4 –
Firefox
ar 2,8 miljoniem vērtējumu; 4,5 –
UC Browser
ar 13,9 miljoniem vērtējumu un 4,4 –
UC Browser Mini
ar 2,8 miljoniem vērtējumu (apstrīdētā lēmuma 954. apsvērums).
Tas ir tiesa, kā atzīmē
Google
, ka vērtējumi nav vienādi nozīmīgi un tie ne vienmēr ir reprezentatīvs novērtējuma kritērijs. Tomēr, kā apgalvo Komisija, no šiem vērtējumiem izriet, ka dažādu pakalpojumu kvalitātes novērtējums joprojām ir tāds pats. Tātad to var ņemt vērā, lai atzītu, ka dažādu konkurējošo meklēšanas un pārlūkošanas pakalpojumu attiecīgā kvalitāte nav izšķirošais kritērijs to izmantošanā, jo tie visi piedāvā pakalpojumu, kas var apmierināt pieprasījumu.
No iepriekš minētā izriet, ka, ņemot vērā ar izplatīšanas līguma nosacījumiem par iepriekšēju instalēšanu saistīto tendenci iesaldēt situāciju un tā kā nav pierādīta paaugstinātas kvalitātes, uz kuru
Google
norāda saistībā ar savām vispārējās meklēšanas un pārlūkošanas lietojumprogrammām, precīza ietekme, Komisija ir pareizi atzinusi, ka
Google
izmantošanas daļas apstiprina ar iepriekšēju instalēšanu saistīto “
status quo
tendenci”.
Tātad šis iebildums ir jānoraida.
e)

Ekonomiskā un juridiskā konteksta neņemšana vērā
1)

Lietas dalībnieku argumenti
Google
apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā nav vērtēts, vai izplatīšanas līguma nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu varēja negatīvi ietekmēt konkurenci, kas būtu pastāvējusi bez tiem, un tas tā ir, ņemot vērā visu ekonomisko un juridisko kontekstu. Pilnīga šī konteksta analīze pierādītu, ka šie nosacījumi, visticamāk, neizspieda konkurenci un arī nevarēja to izspiest, jo tie radīja jaunas iespējas konkurentiem, nevis tās atņēma. Tas, cik lielā mērā
Google
vai tās konkurenti ir izmantojuši šīs iespējas, esot atkarīgs no to pakalpojumu attiecīgajām īpašībām un to pievilcības lietotāju acīs. Proti, izplatīšanas līguma nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu esot daļa no
Android
platformai izstrādātā bezmaksas licences modeļa, tāpēc tos nevarot pārbaudīt atsevišķi. Turklāt katrs esot varējis ņemt un izmantot operētājsistēmu
Android
bez maksas.
Komisija apgalvo, ka tā ir
Google
, nevis apstrīdētais lēmums, kas nevērtē lietojumprogrammas
Google Search
pārdošanas ar piesaisti
Play Store
un
Google Chrome
pārdošanas ar piesaisti
Play Store
un lietojumprogrammai
Google Search
ekonomisko un juridisko kontekstu. Proti, apstrīdētajā lēmumā esot ņemts vērā dažādu
Android
platformas komponentu mijiedarbības raksturs (apstrīdētā lēmuma 874. un 875, 990. un 991. apsvērums). It īpaši esot jāņem vērā šādi pārdošanas ar piesaisti aspekti:
–
EEZ teritorijā
Google Chrome
iepriekšēja instalēšana aptvēra gandrīz visas
Google Android
ierīces (apstrīdētā lēmuma 901. apsvērums);
–
GMS
ierīcēs
Google
neļauj ekskluzīvi iepriekš instalēt nevienu citu vispārējās meklēšanas lietojumprogrammu, izņemot
Google Search
. Lietojumprogramma
Google Search
ir vissvarīgākais vienotais piekļuves punkts vispārējai meklēšanai
Google Android
ierīcēs, kas 2016. gadā pārstāvēja [40–50] % visiem vispārējās meklēšanas pieprasījumu
Google Android
ierīcēs (apstrīdētā lēmuma 799. apsvēruma 1. punkts un 974. apsvērums);
–
Google
neļauj citu vispārējās meklēšanas pakalpojumu, izņemot
Google Search
, iestatīt pēc noklusējuma
Google Chrome
(apstrīdētā lēmuma 818. un 973. apsvērums), kas ir otrs lielākais piekļuves punkts vispārējai meklēšanai
Google Android
ierīcēs ar [30–40] % no visiem
Google Android
ierīcēs, izmantojot
Google Chrome
, 2016. gadā veiktiem vispārējās meklēšanas pieprasījumiem (apstrīdētā lēmuma 818., 973. un 974. apsvērums);
–
no 2011. līdz 2016. gadam
Google
noslēdza ieņēmumu sadalīšanas līgumus ar aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem. Atbilstoši šiem līgumiem, kas aptver no [50–60] % līdz [80–90] % visu EEZ pārdoto
Google Android
ierīču, aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem bija pienākums ekskluzīvi iepriekš instalēt lietojumprogrammu
Google Search
un iestatīt
Google Search
kā vispārējās meklēšanas pakalpojumu pēc noklusējuma visās iepriekš instalētās mobilā interneta pārlūkprogrammās (skat. apstrīdētā lēmuma 822. un 833. apsvērumu);
–
atbilstoši antifragmentācijas līgumiem aparatūras ražotāji, kas vēlas pārdot pat vienu ierīci ar iepriekš instalētu
Play Store
un lietojumprogrammu
Google Search
, nevar pārdot nevienu citu ierīci, kas darbojas ar
Android
atzarojumu;
–
atbilstoši kopš 2007. gada spēkā esošam ieņēmumu sadalīšanas līgumam
Apple
iOS
ierīcēs
Google Search
nosaka kā vispārējās meklēšanas pakalpojumu pēc noklusējuma pārlūkprogrammā
Safari
(skat. apstrīdētā lēmuma 119. un 154. apsvērumu, 515. apsvēruma 1. punktu, 796. apsvēruma 2. punkta a) apakšpunktu, 799. apsvēruma 2. punktu un 840. un 1293. apsvērumu);
–
atbilstoši ieņēmumu sadalīšanas līgumiem visām galvenajām interneta pārlūkprogrammām, kas paredzētas personālajiem datoriem, izņemot
Microsoft
pārlūkprogrammu
InternetExplorer/Edge
, ir pienākums iestatīt
Google Search
kā vispārējās meklēšanas pakalpojumu pēc noklusējuma (skat. apstrīdētā lēmuma 796. apsvēruma 2. punkta c) apakšpunktu un 845. apsvērumu).
2)

Vispārējās tiesas vērtējums
Būtībā
Google
Komisijai pārmet, ka tā nav analizējusi visus apstākļus, kuriem ir nozīme apgalvoto strīdīgās rīcības seku novērtēšanā.
Google
uzskata, ka Komisijai būtu vajadzējis labāk ņemt vērā, pirmkārt, iemeslu, kāpēc tā bija spiesta izstrādāt
Android
platformu, proti, vēlmi pretoties tam, ka citu operētājsistēmu (
iOS
vai
Windows
) īpašnieki to izslēdz no savām operētājsistēmām, un, otrkārt, atvērtas un bezmaksas
Android
platformas panākumu radītās konkurencei labvēlīgās sekas – pat ja bija spēkā strīdīgie nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu –, kuras liecināja par vispārējās meklēšanas un pārlūkošanas pakalpojumu izmantošanas apjoma pieaugumu un lietojumprogrammu skaita pieaugumu. Šādā kontekstā Komisijai esot bijis jāizvērtē situācija, salīdzinot to ar situāciju, kurā bez strīdīgajiem nosacījumiem par iepriekšēju instalēšanu
Google
nebūtu varējusi izstrādāt un uzturēt atvērtu un bezmaksas
Android
platformu.
Tomēr šie argumenti neatbilst apstrīdētā lēmuma saturam.
Proti, kā apgalvo Komisija, apstrīdētajā lēmumā raksturotā ļaunprātīgā rīcība neattiecas uz
Android
platformas izstrādi un uzturēšanu, tostarp uz to, ka tā ir atvērta un pieejama bez maksas, ko
Google
noteica, lai novērstu to, ko šis uzņēmums uzskata par citu operētājsistēmu īpašnieku veiktu izstumšanu no to operētājsistēmām. Komisija Vispārējā tiesā turklāt arī atzina, ka
Android
platforma ir paplašinājusi iespējas
Google
konkurentiem.
No apstrīdētā lēmuma arī izriet, ka
Google
bija iesniegusi Komisijai argumentus, kuri līdzinās tiem, kas tika atkārtoti Vispārējā tiesā, un kurus Komisija bija noraidījusi, tostarp pamatojot, ka Komisija neapšauba izplatīšanas līgumu kopumā, bet tikai vienu no tā aspektiem, kura ietekme ierobežoja konkurenci (skat. apstrīdētā lēmuma 867.–876. apsvērumu attiecībā uz pirmo grupēšanu; un 983.–992. apsvērumu attiecībā uz otro grupēšanu). Komisija tātad ir ņēmusi vērā
Google
argumentus, novērtējot visus attiecināmos apstākļus, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma.
Proti, pat ņemot vērā
Android
platformas, kuras viena no metodēm ir izplatīšanas līgumi, radīto konkurencei labvēlīgo ietekmi, Komisija tomēr uzskatīja, ka konkrēts izplatīšanas līguma aspekts, proti, strīdīgie nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu, ir ļaunprātīga rīcība.
Tādējādi, kā tas saistībā ar šo pamatu ir pārbaudīts iepriekš šajā spriedumā (skat. arī dažādus faktiskos apstākļus, kas atgādināti šī sprieduma 585. punktā), Komisija atzina, ka abi produktu grupēšanas veidi piešķir
Google
ar iepriekšēju instalēšanu saistītās “
status quo
tendences” radītu konkurences priekšrocību, kuru konkurenti nevar kompensēt un kuras dēļ uz patērētāju rēķina ir ierobežota uz sniegumu balstīta konkurence.
Tie ir šie izplatīšanas līguma nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu, nevis vispārīgāk – atvērtā un bezmaksas licencēšanas sistēma, ko vēlējās panākt
Google
ar aparatūras ražotājiem, kuri ir noslēguši šo līgumu, kas veido strīdīgo rīcību.
Līdz ar to tieši šādā kontekstā, kā ierosina Komisija, jānorāda uz dažādiem
Opera
apgalvojumiem. Dažos no tiem, kā norāda
Google
, ir minētas konkurencei labvēlīgās sekas no
Android
platformas izstrādes un uzturēšanas. Citos, kā norāda Komisija, ir atsauces uz konkurenci ierobežojošām sekām saistībā ar iepriekšēju instalēšanu.
No iepriekš minētā izriet, ka
Google
nepierāda, kā tā apgalvo, ka Komisija nav pienācīgi ņēmusi vērā visus apstākļus, kuriem ir nozīme strīdīgās rīcības novērtēšanā. Tātad šis iebildums ir jānoraida.
3.

Par otro daļu, kas attiecas uz objektīviem attaisnojumiem
a)

Lietas dalībnieku argumenti
Google
apgalvo, ka izplatīšanas līguma nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu ir objektīvi attaisnojami, jo tie tai ļauj piedāvāt
Android
platformu bez maksas, nodrošinot, ka ieņēmumus radošas lietojumprogrammas,
Google Search
un
Chrome
, netiek izslēgtas no iepriekšējas instalēšanas un ar to saistītajām reklāmas iespējām. Šie likumīgie un konkurencei labvēlīgie nosacījumi esot veicinājuši mobilo ierīču daudzveidību un plašu izplatību, samazinājuši šķēršļus iekļūšanai tirgū un radījuši iespējas konkurentiem. Ar apstrīdētajā lēmumā pausto ierosinājumu prasīt no aparatūras ražotājiem
Play Store
licences maksu, kas būtu atšķirīga zemāka līmeņa un luksusa klases ierīcēm,
Android
platformas gadījumā tiktu upurēti konkurences ieguvumi no
Google
bezmaksas piedāvājuma.
Google
arī apstrīd, ka tā var saņemt kompensāciju ar mobilajiem datiem. Tāpat arī ar izplatīšanas līguma nosacījumiem par iepriekšēju instalēšanu izveidotā apmaiņa bez naudas esot efektīvāka un palielinot izlaidi salīdzinājumā ar sistēmu, kurā aparatūras ražotāji veiktu maksājumus par
Android
platformu veidojošiem elementiem.
Komisija norāda, ka nosacījumi par
Google Search
un
Chrome
iepriekšēju instalēšanu gandrīz visās EEZ pārdotajās
Google Android
ierīcēs nav objektīvi attaisnojami. Proti,
Google
jau esot atpelnījusi šos ieguldījumus no lietotājiem iegūto datu tirgošanas dēļ un ar ieņēmumiem no
Play Store
un citām lietojumprogrammām un pakalpojumiem, tostarp no
Google Search
. Turklāt ievērojams
Google Android
lietotāju skaits turpinās izmantot
Google Search
arī bez šādām prasībām.
Google
arī neesot pierādījusi, ka iepriekšēja instalēšana bija vajadzīga, lai izvairītos no tā, ka
Google
nav pieejama ekskluzīva iepriekšēja instalēšana
Google Android
ierīcēs, vai lai izvairītos no tā, ka
Google
ir spiesta iekasēt no aparatūras ražotājiem maksu par
Play Store
.
b)

Vispārējās tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka gadījumā, ja tiek konstatēts, ka pastāv dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma darbības dēļ radusies pret konkurenci vērsta iedarbība, šis uzņēmums var attaisnot rīcību, uz kuru attiecas LESD 102. pantā noteiktais aizliegums (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 27. marts, Post Danmark,
C‑209/10
,
EU:C:2012:172
,
40.
punkts un tajā minētā judikatūra).
It īpaši šāds uzņēmums šajā ziņā var pierādīt vai nu to, ka tā rīcība ir objektīvi nepieciešama, vai arī to, ka šīs rīcības izstumjošā iedarbība var tikt līdzsvarota, pat pārspēta, ar priekšrocībām efektivitātes ziņā, kādas ir arī patērētājam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 27. marts, Post Danmark,
C‑209/10
,
EU:C:2012:172
,
41.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Attiecībā uz pirmo gadījumu ir nospriests, ka, lai gan Komisijai ir pienākums pierādīt tādu apstākļu pastāvēšanu, kuri veido LESD 102. panta pārkāpumu, attiecīgajam dominējošā stāvoklī esošajam uzņēmumam, nevis Komisijai, vajadzības gadījumā pirms administratīvā procesa beigām ir jānorāda iespējams objektīvs pamatojums un šajā ziņā jāizvirza argumenti un pierādījumi. Tad Komisijai, ja tā grasās konstatēt dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, ir pienākums pierādīt, ka šī uzņēmuma izvirzītie argumenti un pierādījumi nevar tikt pieņemti un līdz ar to nevar tikt pieņemts izvirzītais pamatojums (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2007. gada 17. septembris, Microsoft/Komisija,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
,
688.
un
1144.
punkts).
Attiecībā uz otro gadījumu dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam ir jāpierāda, ka efektivitātes ieguvumi, kas var izrietēt no aplūkojamās rīcības, neitralizē iespējamo izstumšanas ietekmi, ka šos efektivitātes ieguvumus ir bijis vai ir iespējams sasniegt ar minēto rīcību, ka šī rīcība ir nepieciešama, lai šos ieguvumus sasniegtu, un ka ar to netiek izbeigta efektīva konkurence, iznīcinot visus pastāvošos pašreizējās vai iespējamās konkurences avotus vai to lielāko daļu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 27. marts, Post Danmark,
C‑209/10
,
EU:C:2012:172
,
42.
punkts).
Šajā ziņā jāatzīmē, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija ar vienu nosaukumu “Objektīvie attaisnojumi un efektivitātes ieguvumi” ir pārbaudījusi dažādus argumentus, uz kuriem
Google
šajā ziņā atsaucās administratīvajā procesā (993.–1008. apsvērums).
Procesuālajos rakstos
Google
savas rīcības attaisnojumam būtībā atsaucas uz divām argumentu grupām, kas lielā mērā pārklājas ar argumentiem, kurus tā bija izvirzījusi administratīvajā procesā un kuri apstrīdētajā lēmumā ir pārbaudīti un noraidīti.
Pirmām kārtām,
Google
Komisijai apgalvoja, ka tās prakse ir likumīga, jo tā ļāva
Google
atpelnīt ieguldījumus
Android
un savās lietojumprogrammās, kas ieņēmumus nerada (apstrīdētā lēmuma 993. apsvēruma 1. punkts).
Šie argumenti tiek atkārtoti šajā prasībā, kur
Google
atsaucas, pirmkārt, uz tās ieguldījumu nozīmi
Android
platformas, tostarp operētājsistēmas
Android
,
Play Store
un
GMS
komplekta, izstrādē un uzturēšanā un, otrkārt, uz to, ka šī platforma ir bezmaksas. Izplatīšanas līguma nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu līdz ar to esot attaisnojami, jo tie
Google
ļaujot no lietojumprogrammu
Google Search
un
Chrome
radītajiem ieņēmumiem gūt pienācīgu atdevi no tās ieguldījumiem, tomēr neizslēdzot iespēju konkurentiem vai lietotājiem izmantot iepriekšēju instalēšanu vai citas iespējas.
Šo argumentu noraidīšanai Komisija atzina, ka
Google
nav pierādījusi, ka strīdīgās grupēšanas veidi bija vajadzīgi, lai atpelnītu ieguldījumus
Android
sistēmā un savās lietojumprogrammās, kas ieņēmumus nerada (skat. apstrīdētā lēmuma 995.–998. apsvērumu).
Salīdzinājumā ar
Android
izstrādē un uzturēšanā
Google
veikto ieguldījumu apjomu neatkarīgi no tā, vai tas atbilst Komisijas vai
Google
norādītajam, katrā ziņā ir redzams, ka
Google
rīcībā vienmēr ir varējuši būt ievērojami ieņēmumu avoti, lai finansētu šos ieguldījumus, kas veikti kā daļa no tās stratēģijas ar mērķi saglabāt savu tirgus daļu vispārējās meklēšanas pakalpojumu jomā laikā, kad notika pāreja uz internetu mobilajās ierīcēs.
Papildus
Play Store
radītajiem ieņēmumiem (apstrīdētā lēmuma 996. apsvērums un 1074. zemsvītras piezīme), ar kuriem vien jau pietiek, lai
Google
būtu ļauts atgūt attiecīgajā gadā
Android
platformas izstrādē un uzturēšanā veiktos ieguldījumus (šajā ziņā skat. datus, ko
Google
iesniedza Vispārējai tiesai),
Google
bija arī citi ieņēmumu avoti.
Proti, kā apstrīdētajā lēmumā ir atzīmējusi Komisija,
Google
vienmēr varēja savā labā izmantot lietotāju datus, kas iegūti no
Google Android
ierīcēm, piemēram, saistībā ar atrašanās vietu vai
Google Play Services
izmantošanu. Ņemot vērā
Google
lielo tirgus daļu personālo datoru tirgū, tā arī varēja savā labā izmantot būtiskus ieņēmumus, ko rada reklāma meklēšanā (apstrīdētā lēmuma 997. un 998. apsvērums).
Kritika, ko
Google
ir paudusi attiecībā uz šīm iespējām, joprojām ir vispārīga un neskaidra.
Līdz ar to, ņemot vērā, pirmkārt, vērtību, kāda ir lietotāju datiem, un, otrkārt, ievērojamos ieņēmumus, ko rada reklāma meklēšanā, kas ir veikta personālajos datoros, Komisija ir pareizi atzinusi, ka visus ar
Android
platformas izstrādi un uzturēšanu saistītos izdevumus
Google
varēja neatgūt tikai no šīs platformas radītiem ieņēmumiem.
Turklāt, kā apstrīdētajā lēmumā Komisija arī norāda,
Google
nav pierādījusi, ka tā nebija ieinteresēta
Android
izstrādē, lai novērstu riskus, ko tās ar meklēšanu saistītās reklāmas uzņēmējdarbības modelim radīja pāreja uz viedajām mobilajām ierīcēm (apstrīdētā lēmuma 999. apsvērums). Šādā perspektīvā var pamatoti uzskatīt, ka
Google
būtu radušies izdevumi saistībā ar
Android
platformas izstrādi un uzturēšanu, pat bez pārliecības, ka šie izdevumi tiek segti ar ieņēmumiem no šīs platformas, ņemot vērā, piemēram,
Play Store
radītos ieņēmumus.
No iepriekš minētā izriet, ka
Google
nav pierādījusi, ka izplatīšanas līguma nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu bija objektīvi attaisnojami, jo, garantējot lietojumprogrammas
Google Search
un
Chrome
iepriekšēju instalēšanu
Google Android
ierīcēs, tie ļāva tai atgūt
Android
platformas izstrādē un uzturēšanā ieguldītos izdevumus.
Otrām kārtām,
Google
norāda, ka izplatīšanas līguma nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu tai ļāva piedāvāt
Play Store
bez maksas, jo tā vērtība aparatūras ražotājiem un lietotājiem atbilda vērtībai, kādu
Google
piešķīra tam, ka šie aparatūras ražotāji reklamē tās vispārējās meklēšanas pakalpojumu. Komisijas ierosinājums iekasēt licences maksu par
Play Store
apdraudētu šo modeli un tā pozitīvo ietekmi uz konkurenci (skat. apstrīdētā lēmuma 993. apsvēruma 3. punktu).
Tomēr arī šeit
Google
nav izpildījusi savu pienākumu pierādīt, ka pastāv objektīvi attaisnojumi.
Google
vēlamais risinājums ar bezmaksas licencēm tomēr neliedz īstenot citus Komisijas aprakstītos risinājumus, kas
Google
ļautu aizstāt no lietojumprogrammas
Google Search
un
Chrome
iepriekšējas instalēšanas
Android
ierīcēs gūtos ieņēmumus, piemēram, licences maksu par
Play Store
, kuru var samierināt ar atšķirīgu attieksmi pret zemāka līmeņa un luksusa klases produktiem.
No iepriekš minētā izriet, ka
Google
nespēj pierādīt, ka izplatīšanas līguma nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu ir objektīvi attaisnojami tādā nozīmē, ka tie tai nodrošina, ka
Play Store
licences ir bez maksas.
Tātad jānoraida otrā daļa par iepriekšējas instalēšanas objektīviem attaisnojumiem, kā arī viss otrais pamats attiecībā uz kļūdaini novērtētu izplatīšanas līguma nosacījumu par iepriekšēju instalēšanu ļaunprātīgo raksturu.
D.

Par trešo pamatu attiecībā uz kļūdaini novērtētu aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu viena nosacījuma par iepriekšēju instalēšanu ļaunprātīgo raksturu
Trešajā prasības pamatā
Google
norāda, ka Komisija ir kļūdaini izdarījusi secinājumu par dažu aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumos ietverto nosacījumu ļaunprātīgo raksturu.
1.

Konteksta elementi
a)

Apstrīdētais lēmums
Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu
Google
dažiem aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem veica maksājumus ar nosacījumu, ka tie iepriekš neinstalē nevienu citu konkurējošu meklēšanas pakalpojumu vai arī to nepadara pieejamu uzreiz pēc iegādes visās iepriekš noteiktā klāstā iekļautajās mobilajās ierīcēs (apstrīdētā lēmuma 198. un 1195. apsvērums).
No apstrīdētā lēmuma arī izriet, ka sodītie aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi ir tie, kas bija spēkā no 2011. gada 1. janvāra, datuma, kad Komisija atzina, ka
Google
ir dominējošā stāvoklī visos vispārējās meklēšanas valstu tirgos EEZ, līdz 2014. gada 31. martam, datumam, kad Komisijas minētais aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgums ar aparatūras ražotāju beidza pastāvēt (apstrīdētā lēmuma 1333. apsvērums).
1)

Par aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu raksturu
Komisija apgalvo, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi ietver ekskluzivitātes maksājumus. Tā atgādina, ka saskaņā ar minētajiem ieņēmumu sadalīšanas līgumiem, ja attiecīgais aparatūras ražotājs vai tīklu operators iepriekš instalē konkurējošu vispārējās meklēšanas pakalpojumu iepriekš noteiktā un saskaņotā klāstā iekļautā ierīcē, tam ir jāatsakās no ieņēmumu sadalīšanas attiecībā uz visu klāstu.
Gan aparatūras ražotāju, gan tīklu operatoru gadījumā Komisija uzsver, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi aptvēra būtisku pārdoto mobilo ierīču segmentu.
Google
iekšējie dokumenti apstiprinot, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu mērķis bija nodrošināt, lai
Google
apmierinātu visas šo aparatūras ražotāju un tīklu operatoru vajadzības vispārējās meklēšanas pakalpojumu jomā šajā klāstā iekļautajās ierīcēs. Šie dokumenti arī atklājot, ka
Google
apzinājās, ka šāda prakse varēja radīt konkurences problēmas (apstrīdētā lēmuma 1195.–1205. apsvērums).
2)

Par aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu spēju ierobežot konkurenci
Apstrīdētā lēmuma 1206. un 1207. apsvērumā Komisija norāda, ka prezumpciju par
Google
ekskluzivitātes maksājumu ļaunprātīgo raksturu šajā lietā apstiprina vērtējums par to spēju ierobežot konkurenci, it īpaši, ņemot vērā strīdīgās prakses tirgus seguma likmes vispārējās meklēšanas valstu tirgos.
Vispirms Komisija uzskata, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi ir samazinājuši pamudinājumus attiecīgajiem aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem iepriekš instalēt konkurējošus vispārējās meklēšanas pakalpojumus. Pirmkārt, bez aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem šie aparatūras ražotāji un tīklu operatori būtu komerciāli ieinteresēti iepriekš instalēt šādus pakalpojumus daļā savu
Google Android
ierīču. Otrkārt, konkurējošie vispārējās meklēšanas pakalpojumi neesot varējuši piedāvāt šiem aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem tādu pašu ieņēmumu līmeni, kādu piedāvāja
Google
. Treškārt, aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi esot viens no iemesliem, kādēļ aparatūras ražotāji un tīklu operatori vilcinājās savās
Google Android
ierīcēs instalēt konkurējošus vispārējās meklēšanas pakalpojumus (apstrīdētā lēmuma 1208.–1281. apsvērums).
Pēc tam Komisija apgalvo, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi ir apgrūtinājuši
Google
konkurentu piekļuvi vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgiem. Pirmkārt, šie maksājumi esot atturējuši aparatūras ražotājus un tīklu operatorus no konkurējošu vispārējās meklēšanas pakalpojumu iepriekšējas instalēšanas. Otrkārt, aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi esot aptvēruši ievērojamu attiecīgo tirgu daļu. Treškārt, konkurējošie pakalpojumi ar alternatīviem izplatīšanas kanāliem, piemēram, lejupielādi, neesot spējuši kompensēt konkurences priekšrocību, ko
Google
guva no strīdīgās prakses (apstrīdētā lēmuma 1282.–1312. apsvērums).
Visbeidzot Komisija norāda, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi ir atturējuši no inovāciju veikšanas, jo tie ir traucējuši laist tirgū
Google Android
ierīces ar iepriekš instalētiem vispārējās meklēšanas pakalpojumiem, kas nav
Google Search
. Bez šādas prakses lietotājiem būtu bijušas plašākas izvēles iespējas. Šāda prakse esot arī mazinājusi, pirmkārt, pamudinājumus konkurentiem izstrādāt inovatīvu funkcionalitāti, liedzot tiem gūt labumu no papildu meklēšanas pieprasījumiem, kā arī no ieņēmumiem un datiem, kas nepieciešami to pakalpojumu uzlabošanai, un, otrkārt, pamudinājumu
Google
ieviest inovācijas, jo tā vairs nebija pakļauta uz sniegumu balstītas konkurences spiedienam. Turklāt, pat ja šī prakse sakrita ar
Google
vispārējās meklēšanas pakalpojuma uzlabošanas periodu,
Google
neesot iesniegusi pierādījumu, ka šī prakse neietekmēja pamudinājumus konkurējošiem vispārējās meklēšanas pakalpojumiem uzlabot savus pakalpojumus vai arī to spēju to darīt. Tādējādi
Google
esot varējusi vēl būtiskāk uzlabot savus pakalpojumus (apstrīdētā lēmuma 1313.–1322. apsvērums).
Turklāt, kā it īpaši izriet no apstrīdētā lēmuma 1259. apsvēruma, Komisija šajā lietā pārbaudīja konkrētās prakses reālo spēju radīt izstumšanas iedarbību attiecībā uz uzņēmumiem, kas ir uzskatīti par tikpat efektīviem kā dominējošais uzņēmums. Sniedzot atbildes šajā jautājumā tiesas sēdē mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai, Komisija apstiprināja, ka tā savā vērtējumā tiešām ir ņēmusi vērā šāda hipotētiska konkurenta pazīmes.
3)

Par objektīvu attaisnojumu esamību
Komisija noraida objektīvus attaisnojumus, uz kuriem atsaucas
Google
. Tādējādi, pirmkārt, aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi neesot bijuši nepieciešami, lai sākotnēji pārliecinātu aparatūras ražotājus vai tīklu operatorus pārdot
Google Android
ierīces, ņemot vērā, ka 2011. gada janvārī
Google Android
ierīces jau aptvēra vairāk nekā 40 % no viedo mobilo ierīču pārdošanas pasaulē un ka ieņēmumu sadalīšanas līgumu mērķis bija nevis pārdot
Google Android
ierīces, bet ļaut
Google
“ekskluzīvi iepriekš instalēt vispārējās meklēšanas pakalpojumu”
Google Android
ierīcēs. Otrkārt,
Google
neesot pierādījusi, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi bija nepieciešami, lai tai ļautu atgūt
Android
veiktās investīcijas. Bez aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem
Google
joprojām būtu varējusi gūt ievērojamus ieņēmumus no
Android
. Treškārt,
Google
neesot pierādījusi, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi bija nepieciešami, lai
Google Android
ierīcēm ļautu konkurēt ar
Apple
(apstrīdētā lēmuma 1323.–1332. apsvērums).
b)

Par atšķirību starp aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem un ierīču ieņēmumu sadalīšanas līgumiem
Apstrīdētajā lēmumā minētā reklāmas ieņēmumu sadalīšana ir atkarīga no tā, vai
Google Search
ir ekskluzīvi iepriekš instalēta visās iepriekš noteiktā klāstā iekļautās ierīcēs. Citiem vārdiem, aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem, lai piedalītos
Google
reklāmas ieņēmumu sadalīšanā, attiecībā uz katru no minētajām ierīcēm ir jāievēro aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumā paredzētie nosacījumi.
Kā Komisija uzsver apstrīdētā lēmuma 197. apsvērumā, kopš 2013. gada marta
Google
aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumus pakāpeniski aizstāja ar ierīču ieņēmumu sadalīšanas līgumiem. Saskaņā ar ierīču ieņēmumu sadalīšanas līgumu aparatūras ražotāja un tīklu operatora piedalīšanās
Google
ieņēmumu sadalīšanā ir atkarīga no tā, cik ierīču ir pārdots, ievērojot pienākumu iepriekš neinstalēt konkurējošus vispārējās meklēšanas pakalpojumus. Tādējādi ierīču ieņēmumu sadalīšanas līgumi aparatūras ražotājiem vai tīklu operatoriem ļauj attiecībā uz viena veida ierīcēm piedāvāt dažas, kurās izcelts tikai
Google
vispārējās meklēšanas pakalpojums, un citas, kurās tiek piedāvāti arī konkurējoši vispārējās meklēšanas pakalpojumi.
Līdz ar to atšķirībā no paziņojumā par iebildumiem izklāstītās nostājas Komisija apstrīdētajā lēmumā nav atzinusi, ka ierīču ieņēmumu sadalīšanas līgumi, kas pakāpeniski tika ieviesti vairāk nekā piecu gadu garumā pirms minētā lēmuma pieņemšanas, paši par sevi ir ļaunprātīga rīcība. Ierīču ieņēmumu sadalīšanas līgumi tomēr neatņemami pieder pie faktiskā konteksta, kurā Komisija pārbaudīja apstrīdētajā lēmumā
Google
pārmesto izstumšanas iedarbību (skat. šī sprieduma 448.–452. punktu).
c)

Par ieņēmumu sadalīšanu saskaņā ar aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu
Saskaņā ar aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu
Google
sadala daļu no saviem reklāmas ieņēmumiem apmaiņā pret
Google Search
ekskluzīvu iepriekšēju instalēšanu iepriekš noteiktā klāstā iekļautu mobilo ierīču kopumā.
Apstrīdētā lēmuma 1240. apsvērumā Komisija uzsver, ka šie ieņēmumu sadalīšanas līgumi neattiecas uz ieņēmumiem no meklēšanas pieprasījumiem, kas veikti mobilajās ierīcēs, izmantojot
Google
mājaslapu internetā, un to
Google
skaidri apstiprināja, atbildot uz Vispārējās tiesas pirms tiesas sēdes uzdotu jautājumu.
Citiem vārdiem, aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi attiecas uz reklāmas ieņēmumiem no meklēšanas pieprasījumiem, kas ir veikti, izmantojot
Google Search
,
Chrome
un citu mobilā interneta pārlūkprogrammu
URL
joslu, ja
Google
meklētājprogramma tajā ir noteikta pēc noklusējuma. Lasot kopā apstrīdētā lēmuma 1234. un 1240. apsvērumu, šis konstatējums apstiprinās.
d)

Par ekskluzivitātes maksājuma ļaunprātīga rakstura pierādījumu
Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu mērķis ir nodrošināt, lai
Google
būtu vispārējās meklēšanas pakalpojuma lietojumprogrammu ekskluzīva iepriekšēja instalēšana mobilajās ierīcēs. Šāda prakse noved pie rezultāta, kas būtībā ir identisks tā sauktajām “lojalitātes” atlaidēm”, kas bija pamatā lietai, kurā ir pasludināts 2017. gada 6. septembra spriedums Intel/Komisija (
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
). Šeit izskatāmajā lietā
Google
atlīdzina aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem par
Google Search
ekskluzīvu iepriekšēju instalēšanu.
Šādā kontekstā, pirms tiek izvērtēta to argumentu pamatotība, kurus
Google
ir izvirzījusi trešā pamata atbalstam, jāatgādina principi, kas saskaņā ar LESD 102. pantu reglamentē tā saukto “ekskluzivitātes” maksājumu novērtēšanu.
No judikatūras izriet, ka situācijā, kā šeit izskatāmajā lietā, kad uzņēmums, uz ko attiecas LESD 102. panta piemērošanas procedūra, kuras rezultātā tas var tikt sodīts par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, šīs procedūras laikā apgalvo, ka tā rīcība nav varējusi ierobežot konkurenci un it īpaši radīt tam pārmesto izstumšanas ietekmi, Komisijai, lai pierādītu šī uzņēmuma vainu, ir jāanalizē dažādi apstākļi, kas ļauj pierādīt konkurences ierobežojumu, ko rada apstrīdētā prakse (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 6. septembris, Intel/Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
137.
un
138.
punkts).
Šādā situācijā Komisijai ne tikai ir jāanalizē, pirmkārt, uzņēmuma dominējošā stāvokļa konkrētajā tirgū nozīmīgums un, otrkārt, apstrīdētās darbības konkrētā tirgus seguma likme, kā arī attiecīgo atlaižu piešķiršanas nosacījumi un kārtība, to ilgums un apmērs, bet tai ir jāizvērtē arī tādas iespējamās stratēģijas esamība, kas būtu vērsta vismaz uz tikpat efektīvu konkurentu izstumšanu. Tāpat arī apstrīdētās darbības konkurencei labvēlīgu un nelabvēlīgu seku izsvēršana var tikt veikta tikai pēc tam, kad ir izanalizēta vismaz tikpat efektīvu konkurentu izstumšanas spēja, kas raksturīga konkrētai darbībai (spriedums, 2017. gada 6. septembris, Intel/Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
139.
un
140.
punkts).
Lai novērtētu praksei raksturīgo spēju izstumt konkurentus, kas ir tikpat efektīvi, var noderēt tā sauktais “tikpat efektīva konkurenta tests” (
As Efficient Competitor Test
, turpmāk tekstā – “
AEC
tests”).
AEC
tests paredz hipotētiski tikpat efektīvu konkurentu, par kuru pieņem, ka tas saviem klientiem piemēro tādas pašas cenas, kādas piemēro dominējošais uzņēmums, un kuram ir tādas pašas izmaksas kā dominējošajam uzņēmumam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 17. februāris, TeliaSonera Sverige,
C‑52/09
,
EU:C:2011:83
,
40.
–
44.
punkts). Turklāt papildus cenai, lai šo hipotētisko konkurentu varētu uzskatīt par “tikpat efektīvu” kā dominējošais uzņēmums, tam minētā uzņēmuma klientos ir jāizraisa interese izvēles, kvalitātes vai jauninājumu ziņā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 27. marts, Post Danmark,
C‑209/10
,
EU:C:2012:172
,
22.
punkts).
AEC
testa, kas minēts Norādījumos par Komisijas prioritātēm, piemērojot [LESD 102.] pantu dominējošu uzņēmumu ļaunprātīgai, izslēdzošai rīcībai (
OV 2009, C 45, 7. lpp.
; turpmāk tekstā – “Norādījumi par ļaunprātīgu izslēdzošu rīcību”), mērķis ir nodalīt rīcību, ko dominējošais uzņēmums nedrīkst veikt, no rīcības, ko tas drīkst veikt. Tādējādi
AEC
tests ir iespējamais ietvars, kuru izmantojot analizēt ar konkrēto lietu saistīto izstumšanas iedarbību un pārmesto izstumšanas iedarbību. Tomēr tas ir tikai viens no elementiem, ko var izmantot, lai ar kvalitatīviem vai kvantitatīviem pierādījumiem konstatētu pretkonkurences izstumšanas esamību LESD 102. panta izpratnē.
Tomēr, ja
AEC
tests tiek izmantots, kā tas ir šajā lietā, tas ir jāveic ļoti strikti. Šajā ziņā, lai noteiktu, vai strīdīgā prakse varētu izstumt potenciālo konkurentu, kas ir tikpat efektīvs, Komisijai ir jāpārbauda ekonomiskie dati attiecībā uz izmaksām un pārdošanas cenām un it īpaši jāpārbauda, vai dominējošais uzņēmums piemēro cenas, kas ir zemākas par izmaksām. Tomēr šī metode paredz pietiekami ticamu datu pieejamību. Ja tādi ir, tad Komisijai ir pienākums izmantot paša dominējošā uzņēmuma informāciju par izmaksām. Lai iegūtu vajadzīgos datus, Komisijai ir izmeklēšanas pilnvaras. Turklāt, ja nav ticamu datu par šīm izmaksām, Komisija var nolemt izmantot konkurentu izmaksas vai citus salīdzināmus ticamus datus.
Attiecībā uz ekskluzivitātes maksājumiem
AEC
testa mērķis ir novērtēt, vai potenciālais konkurents, kas ir tikpat efektīvs, būtu spējis sacensties ar maksājumiem vai tos pārsniegt. Šajā lietā, kā izriet no apstrīdētā lēmuma, Komisijas veiktā
AEC
testa mērķis bija novērtēt, vai potenciālam
Google
konkurentam, kas ir tikpat efektīvs, varēja būt stratēģiska vai ekonomiska interese iegūt vispārējās meklēšanas pakalpojumu pieprasījumu, uz kuriem attiecas aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi, daļu, uz kuru var pretendēt.
Šajā ziņā jāatgādina, ka analīze, ko Komisija apstrīdētajā lēmumā veica, lai konstatētu aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu pretkonkurences raksturu, it īpaši ir atkarīga no divām apsvērumu grupām, proti, pirmkārt, no šīs prakses seguma pārbaudes un, otrkārt, no Komisijas veiktā
AEC
testa rezultātiem.
Ņemot vērā šos sākotnējos apsvērumus, jāvērtē
Google
trešā pamata atbalstam izvirzīto argumentu pamatotība.
Trešais prasības pamats iedalīts trijās daļās. Pirmajā daļā
Google
kritizē Komisiju par to, ka tā kļūdaini ir atzinusi, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumos ir ietverts ekskluzivitātes nosacījums. Otrajā daļā, kas ir formulēta tiesas sēdes stadijā,
Google
norāda, ka apstrīdētajam lēmumam trūkst pamatojuma, jo Komisija nav pamatojusi, kādā mērā prakse ar ierobežotu konkrētā tirgus segumu ierobežo konkurenci. Trešajā daļā
Google
apgalvo, ka Komisija atbilstoši juridiskajiem un faktiskajiem standartiem nav pierādījusi ieņēmumu sadalīšanas līgumu pretkonkurences raksturu.
2.

Par pirmo daļu, kas attiecas uz aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu būtību
a)

Lietas dalībnieku argumenti
Google
norāda, ka Komisija nevarēja aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumus kvalificēt kā ekskluzivitātes līgumus. Ekskluzivitātes situācija teorētiski varētu pastāvēt tikai tad, ja tiek apmierinātas visas klienta vajadzības. Pirmkārt, aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi neesot paredzēti, lai apmierinātu aparatūras ražotāju un tīklu operatoru vajadzības pēc vispārējās meklēšanas pakalpojuma mobilajās ierīcēs bez
Android
vai datoros. Otrkārt, aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi attiecoties tikai uz vienu piekļuves punktu vispārējās meklēšanas pakalpojumiem. Tie aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem skaidri prasot saglabāt piekļuves punktus konkurējošiem vispārējās meklēšanas pakalpojumiem. Treškārt, aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi dažos gadījumos esot teritoriāli ierobežoti.
Komisija norāda, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi ir dažādu savstarpēji cieši saistītu un apstrīdētajā lēmumā sodītu prakses veidu “virsotne”. Proti, Komisija uzskata – lai varētu iekasēt daļu ieņēmumu no meklēšanas pieprasījumiem, kas veikti, izmantojot
Google
vispārējās meklēšanas pakalpojumu ierīcēs, kuras darbojas ar
Google
apstiprinātām
Android
versijām, aparatūras ražotājiem vispirms bija jānoslēdz antifragmentācijas līgums un izplatīšanas līgums un pēc tam – aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgums, un pēdējais minētais nostiprina antifragmentācijas līgumu un izplatīšanas līgumu ierobežošanas spējas. Turklāt neviens no trim iemesliem, uz kuriem
Google
atsaucas, lai noliegtu, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi ir ekskluzivitātes līgumi, neesot pārliecinošs, jo visi šie iemesli ir vērsti uz ieņēmumu sadalīšanas līgumu seguma nozīmīgumu, nevis uz to ekskluzīvo raksturu.
b)

Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, kā norāda
Google
, ekskluzivitātes situācija izriet no tā, ka uzņēmums ierobežo visas klienta vajadzības vai ievērojamu to daļu. Proti, tirgū dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam pircēju piesaistīšana ar pienākumu vai solījumu apmierināt visas to vajadzības vai to būtisku daļu tikai pie šī uzņēmuma var būt dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana LESD 102. panta izpratnē neatkarīgi no tā, vai attiecīgais pienākums ir paredzēts bez tālākiem noteikumiem vai arī apmaiņā pret atlaides piešķiršanu. Tā tas ir arī tad, ja šis uzņēmums, nesaistīdams pircējus ar formālām saistībām, vai nu atbilstoši ar šiem pircējiem noslēgtiem līgumiem, vai arī vienpusēji piemēro lojalitātes atlaižu sistēmu, proti, atlaides, kas ir saistītas ar nosacījumu, ka klients – turklāt neatkarīgi no savu pirkumu apjoma – visu vai būtisku daļu no savām vajadzībām nepieciešamā iegādājas tikai no dominējošajā stāvoklī esošā uzņēmuma (spriedumi, 1979. gada 13. februāris, Hoffmann‑La Roche/Komisija,
85/76
,
EU:C:1979:36
,
89.
punkts, un 2017. gada 6. septembris, Intel/Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
137.
punkts).
Līdz ar to, lai novērtētu
Google
argumentu, ka Komisija ir nepareizi kvalificējusi aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumus kā ekskluzivitātes līgumus, jāpārbauda, vai saskaņā ar šiem līgumiem
Google
klienti, proti, aparatūras ražotāji un tīklu operatori, visu savu vajadzību vai to būtiskas daļas apmierināšanai varēja iegādāties arī dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma konkurentu pakalpojumus vai produktus.
Šajā lietā, neskarot pārbaudi par vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgu segumu, uz kuru attiecas šī pamata trešā daļa, jākonstatē, ka
Google
neapstrīd, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi ir finansiāla priekšrocība, ko aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem piešķir ar nosacījumu, ka tie sākotnēji noteiktā klāstā iekļautajās mobilajās ierīcēs iepriekš neinstalē nevienu citu vispārējās meklēšanas pakalpojumu, izņemot
Google Search
. Tāpat arī nav strīda par to, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi attiecīgajiem aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem, ja tie vēlējās tirgot viedās mobilās ierīces ar vispārējās meklēšanas pakalpojumu, bija pamudinājums veikt iegādi pie
Google
un izslēgt tās konkurentus attiecībā uz nozīmīgu šo ierīču daļu (skat. apstrīdētā lēmuma 1197. un 1199. apsvērumu).
Otrkārt,
Google
apgalvo, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi neizslēdza piekļuvi konkurējošiem vispārējās meklēšanas pakalpojumiem, kas joprojām esot bijuši pieejami, par spīti
Google Search
ekskluzīvai iepriekšējai instalēšanai. Tas attiecoties uz konkurējošu lietojumprogrammu lejupielādi vai tiešu piekļuvi, izmantojot mobilās interneta pārlūkprogrammas, kas nav
Chrome
.
Šajā ziņā no iepriekš atgādinātās judikatūras par ekskluzivitātes līgumiem izriet, ka ekskluzivitātes jēdziens tiek vērtēts saistībā ar iespēju dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma klientiem vērsties pie šī uzņēmuma konkurentiem par tādiem pašiem pakalpojumiem. Ekskluzivitāte tātad netiek vērtēta saistībā ar lietotāju uzvedību, bet saistībā ar dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma klientu uzvedību.
Google
arguments par to, ka lietotājs pats varētu izmantot ar
Google Search
konkurējošus vispārējās meklēšanas pakalpojumus, lejupielādējot lietojumprogrammas vai pārlūkprogrammas, kas nav
Chrome
, tātad ir jānoraida kā neefektīvs.
Treškārt,
Google
uzsver, ka dažu aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu ģeogrāfiskā darbības joma ierobežoti attiecās uz dažām dalībvalstīm. Tomēr, kā pareizi uzsver Komisija,
Google
neapstrīd, ka konkrētie tirgi, skatot atsevišķi, visi ir vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgi. Tas, ka daži aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi attiecas tikai uz ierobežotu dalībvalstu skaitu, neļauj izslēgt ekskluzivitātes ietekmi attiecīgajos valstu tirgos.
Tādējādi
Google
nav pamata apgalvot, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā, atzīstot, ka konkrētie maksājumi bija ekskluzivitātes maksājumi.
3.

Par otro daļu, kas attiecas uz pamatojuma trūkumu
Tiesas sēdē
Google
apgalvoja, ka apstrīdētais lēmums ir nepietiekami pamatots. Komisija nekādi nepamatojot, kādā mērā prakse, kurai, pēc
Google
domām, ir ierobežots konkrētā tirgus segums, var ierobežot konkurenci.
Šajā ziņā jāatgādina, ka LESD 296. pantā prasītajam pamatojumam ir jābūt pielāgotam attiecīgā pasākuma būtībai un tam ir nepārprotami un viennozīmīgi jāatspoguļo iestādes – tiesību akta autores – argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot veiktā pasākuma pamatojumu un kompetentajai tiesai – veikt pārbaudi. Prasība norādīt pamatojumu ir jāvērtē, ņemot vērā konkrētās lietas apstākļus, tostarp tiesību akta saturu, izvirzīto iemeslu būtību un tiesību akta adresātu vai citu personu, kuras šis tiesību akts skar tieši un individuāli, iespējamās intereses saņemt paskaidrojumus. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu precizēti visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo jautājums, vai tiesību akta pamatojumā ir izpildītas LESD 296. panta prasības, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai šā panta formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo jomu (spriedums, 2012. gada 27. jūnijs, Microsoft/Komisija,
T‑167/08
,
EU:T:2012:323
,
99.
punkts).
Vispirms jāatgādina, ka iemesli, kuru dēļ Komisija uzskatīja, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem ir ļaunprātīgs raksturs, ir izklāstīti apstrīdētā lēmuma 1188.–1336. apsvērumā, kas veltīti aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu ļaunprātīgā rakstura pārbaudei. Šajā ziņā šajā argumentācijā Komisija 1286.–1304. apsvērumu ir veltījusi strīdīgās prakses segumam vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos.
Ņemot vērā šo argumentāciju un
Google
argumentus šajā ziņā šī pamata trešajā daļā, Vispārējā tiesa uzskata, ka, pirmkārt,
Google
varēja lietderīgi apstrīdēt Komisijas šajā jautājumā izvērsto analīzi un, otrkārt, Vispārējā tiesa var novērtēt tās pamatotību.
Tādējādi iebildums attiecībā uz
Google
apgalvoto pamatojuma trūkumu ir jānoraida kā nepamatots.
4.

Par trešo daļu attiecībā uz konkurences ierobežojuma konstatēšanu
Google
norāda, un to Komisija apstrīd, ka apstrīdētajā lēmumā, ņemot vērā visus attiecināmos apstākļus, aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumā iekļautais nosacījums par atsevišķu iepriekšēju instalēšanu nav pareizi analizēts, lai konstatētu tā izstumšanas iedarbību.
Pirmkārt, apstrīdētajā lēmumā neesot ņemta vērā nelielā tirgus daļa, kuru aptver strīdīgā prakse, un tās nenozīmīgā ietekme. Otrkārt, apstrīdētajā lēmumā esot kļūdaini novērtēta aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu spēja izstumt potenciālos konkurentus, kas ir tikpat efektīvi, it īpaši šo konkurentu spēja to kompensēt. Treškārt, apstrīdētajā lēmumā neesot ņemti vērā attiecīgo maksājumu piešķiršanas nosacījumi, kas lietotājiem ļaujot brīvi piekļūt konkurentiem. Ceturtkārt, Komisija neesot veikusi derīgu hipotētisko pārbaudi.
a)

Par aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu segumu un ietekmi
1)

Apstrīdētais lēmums
Atbilstoši apstrīdētajam lēmumam Komisija uzskatīja, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi aptver “būtisku vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgu daļu (apstrīdētā lēmuma 1286. apsvērums).
Pirmkārt, šī konstatējuma pamatojumam Komisija uzsver, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi ir noslēgti ar galvenajiem aparatūras ražotājiem, kas pārdod
Google Android
viedtālruņus, un ar galvenajiem tīklu operatoriem, kas darbojas Eiropas tirgū. Komisija uzskata, ka attiecīgie aparatūras ražotāji 2011.–2012. gadā Eiropas tirgū ir pārdevuši gandrīz [80–90] %
Google Android
viedtālruņu. Ņemot vērā arī to, ka
Google Android
viedtālruņi veidoja 56 % no visiem 2011.–2012. gadā pārdotajiem viedtālruņiem, Komisija secināja, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi šajā laikposmā aptvēra [40–50] % no visiem Eiropā pārdotajiem viedtālruņiem. Komisija šajā ziņā precizē, ka tā nav iekļāvusi visus viedtālruņus, kurus aparatūras ražotāji pārdeva saskaņā ar saviem aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem, kas diviem vērtētajiem aparatūras ražotājiem veidoja tikai nelielu daļu no iepriekš minētā pārdošanas apjoma (apstrīdētā lēmuma 1287.–1289. apsvērums un 1376. zemsvītras piezīme).
Otrkārt, Komisija norāda, ka no 2012. līdz 2014. gadam ievērojami pieauga to meklēšanas pieprasījumu īpatsvars, kas visās mobilajās ierīcēs ir veikti, izmantojot
Google Search
, 2014. gadā sasniedzot gandrīz [30–40] %
Google
pieprasījumu EEZ (apstrīdētā lēmuma 1290. apsvērums).
Treškārt, Komisija norāda, ka no 2013. gada aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumus aizstāja ar ierīču ieņēmumu sadalīšanas līgumiem, kas 2013. un 2014. gadā attiecīgi aptvēra gandrīz [50–60] % un gandrīz [60–70] %
Google Android
ierīču. Tāpat arī Komisija uzsver, ka
Google Search
bija noteikta pēc noklusējuma
Apple
pārlūkprogrammā
Safari
visiem
iPhone
tālruņiem.
Google Search
tādējādi esot bijusi iepriekš instalēta vai pārlūkprogrammā iestatīta pēc noklusējumu lielākajā daļā pārējo mobilo ierīču vai personālo datoru (apstrīdētā lēmuma 1291.–1293. un 1298. apsvērums).
Ceturtkārt, meklēšanas pieprasījumu īpatsvars
Google Android
ierīcēs aptvēra [10–20] % un [10–20] % visu
Google
meklēšanas pieprasījumu, kas EEZ bija veikti attiecīgi 2013. un 2014. gadā (apstrīdētā lēmuma 1294. apsvērums; šie dati nav pieejami par 2011. un 2012. gadu).
Piektkārt, atbildot uz
Google
argumentu par aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu minimālo “ietekmi”, ievērojot pat dažus paziņojumā par iebildumiem vērā ņemtos datus saistībā ar iespēju konkurējošiem vispārējās meklēšanas pakalpojumiem sacensties ar konkrētajiem aparatūras ražotājiem vai tīklu operatoriem piešķirtajiem maksājumiem (skat. apstrīdētā lēmuma 1225.–1271. apsvērumu), Komisija norāda, ka, lai gan šī “ietekme”
Google
šķiet minimāla, šiem pakalpojumiem tā tomēr bija būtiska, it īpaši tādēļ, ka tikai šajā analīzē norādītie meklēšanas pieprasījumi vien esot veidojuši “ievērojamu papildu meklēšanas pieprasījumu skaitu” vispārējās meklēšanas attīstībai izšķirošā brīdī, proti, pārejā no vispārējās meklēšanas personālajos datoros uz vispārējo meklēšanu mobilajās ierīcēs (apstrīdētā lēmuma 1299.–1302. apsvērums). Komisija arī norāda, ka strīdīgās prakses vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgu aptvēruma būtiskais raksturs izriet no tā, ka konkrētais meklēšanas veids ļāva iegūt vērtīgos lokalizācijas datus, kas paši par sevi var uzlabot vispārējās meklēšanas pakalpojumu un tā rezultātā iegūtos reklāmas ieņēmumus (apstrīdētā lēmuma 1298. apsvērums).
2)

Lietas dalībnieku argumenti
Google
norāda, ka apstrīdētā lēmuma 1286., 1287. un 1295. apsvērumā Komisija apgalvo, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgums “aptver nozīmīgu vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgu daļu”, pamatojot, ka šie ieņēmumu sadalīšanas līgumi attiecās uz “nozīmīgākajiem aparatūras ražotājiem”, kas izplata
Google Android
ierīces, un “galvenajiem tīklu operatoriem, kas darbojas EEZ”. Šajā novērtējumā neesot ņemta vērā strīdīgās prakses seguma likme. Proti, pareiza aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu aptvēruma analīze esot atkarīga no meklēšanas pieprasījumu, kas saistāmi ar
Google Android
ierīcēm, īpatsvara un no
Google Android
ierīču, uz kurām attiecas aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līmenis, īpatsvara.
Google
prasības pieteikuma 262. punktā vai, ievērojot Komisijas šajā ziņā sniegtos apsvērumus, replikas raksta 172. punktā norāda, ka apgalvotās ļaunprātīgās rīcības laikposmā aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi vidēji aptvēra tikai [0–5] % no vispārējās meklēšanas valstu “tirgiem”. Proti, pie šiem “tirgiem” saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 353. apsvērumu piederot “meklēšana, izmantojot personālos datorus un viedās mobilās ierīces”, un aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi, kas attiecoties tikai uz dažiem viedtālruņiem, attiecoties tikai uz nenozīmīgu attiecīgajā laikposmā veikto meklēšanas pieprasījumu daļu. Tāpat arī daudzi aparatūras ražotāji un tīklu operatori aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumus nekad neesot parakstījuši. Vidējā [0–5] % seguma likme laikposmā no 2011. līdz 2014. gadam tātad neļaujot secināt, ka šie ieņēmumu sadalīšanas līgumi ir “apgrūtinājuši vai pat padarījuši neiespējamu” konkurentu piekļuvi konkrētajiem tirgiem. Šāda likme turklāt arī esot ievērojami zemāka nekā iepriekšējās lietās par ļaunprātīgu atzītās prakses tirgus segums, kas bija 39 %, 40 % vai 85 %.
Atbildot uz Komisijas kritiku par to, ka
Google
izmantojusi skaitļus par pārdotajām, nevis izmantotajām ierīcēm,
Google
apgalvo, ka pašā apstrīdētajā lēmumā pārdotās ierīces ir ņemtas vērā kā tirgus seguma rādītājs.
Google
papildus norāda, ka, pat mainot savus aprēķinus, lai iekļautu izmantotās ierīces, ņemot vērā, ka katras pārdotās ierīces paredzamais kalpošanas laiks ir aptuveni divi gadi, ietekme uz segumu joprojām ir minimāla.
Pakārtoti
Google
norāda, ka Komisija, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 1226. apsvēruma, uzskata, ka konkurējošie meklēšanas pakalpojumi esot varējuši sasniegt ne vairāk kā [0–5] % pieprasījumu
Google Android
ierīcēs, uz kurām attiecās ieņēmumu sadalīšana, ja to lietojumprogramma bija iepriekš instalēta līdzās lietojumprogrammai
Google Search
. Tādējādi, ņemot vērā vērtētos tirgus un saskaņā ar Komisijas pašas analīzi, aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu ietekme uz vispārējās meklēšanas pieprasījumu daļām EEZ katrā apgalvotajā pārkāpuma gadā esot bijusi ārkārtīgi maza.
Līdz ar to, ņemot vērā strīdīgo aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu nelielo segumu un to nenozīmīgo ietekmi, iemeslus, kas norādīti, lai secinātu, ka nosacījuma par vienreizēju iepriekšēju instalēšanu segums bija “būtisks”, neesot vajadzējis izvēlēties.
Būtībā Komisija norāda, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu segums, kādu piedāvā
Google
, apstrīdētajā lēmumā norādīto iemeslu dēļ nevājina tajā izdarīto secinājumu par šī seguma nozīmi.
It īpaši gada pārdošanas apjomu nevarot pielīdzināt to ierīču skaitam, uz kurām attiecās aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi, neņemot vērā joprojām lietošanā esošo ierīču pārdošanas apjomu iepriekšējos gados. Turklāt
Google
ietekmes aprēķins bez cita paskaidrojuma esot balstīts uz tirgus daļu, uz kuru var pretendēt, [0–5] % apmērā, nevis uz tirgus daļu, uz kuru var pretendēt, 22,5 % apmērā, kas konkurentam ir sasniedzama gadījumā, ja tā meklēšanas pakalpojums būtu noteikts pēc noklusējuma iepriekš instalētā mobilā interneta pārlūkprogrammā, kas nav
Chrome
.
Savukārt
VDZ
norāda, ka tirgus seguma līmenim nav nozīmes, jo, tiklīdz tirgū ir dominējošs stāvoklis, konkurence ir aizsargājama maksimāli. Šādā kontekstā ar aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu izmantošanu tiekot nostiprināts
Google
dominējošais stāvoklis, aparatūras ražotājiem liedzot piedāvāt lietotājiem daudzviesošanu.
3)

Vispārējās tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka gadījumā, kad, kā šajā lietā, attiecīgais uzņēmums administratīvā procesa laikā sniedz pierādījumus par to, ka tā ekskluzivitātes rīcība nevarēja ierobežot konkurenci un it īpaši radīt izstumšanas iedarbību, ko Komisija tam pārmet, Komisijai tostarp ir jāanalizē apstrīdētās darbības tirgus seguma likme (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 6. septembris, Intel/Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
138.
un
139.
punkts).
Šāda analīze ļauj noteikt ar strīdīgo praksi saistāmo attiecīgā tirgus ierobežošanas ietekmi, it īpaši, lai noteiktu, kāda daļa strīdīgo maksājumu piešķirtās ekskluzivitātes rezultātā ir atbīdīta no konkurences.
No apstrīdētā lēmuma 1286. apsvēruma viennozīmīgi izriet, ka Komisija ir uzskatījusi, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi, ko
Google
noslēdza ar dažiem aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem, aptver būtisku daļu no vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgiem EEZ.
No apstrīdētā lēmuma arī izriet, ka šie dažādie tirgi ietver visus vispārējās meklēšanas pieprasījumus, kas veikti visu veidu ierīcēs, tostarp mobilajās ierīcēs, kas nav
Android
, un personālajos datoros (skat., piemēram, apstrīdētā lēmuma 353. apsvērumu).
Kā šajā ziņā apgalvo
Google
, atbilstoši dažādiem piemēriem no Komisijas iepriekšējās prakses tā par būtisku ir atzinusi konkrētā tirgus seguma likmi no 39 % līdz 85 %.
Šajā lietā tomēr strīdīgās prakses seguma likme, kuru Komisija ir atzinusi par būtisku, pati par sevi ir ievērojami zemāka par to, ko Komisija ir atzinusi savā iepriekšējā praksē. Proti, saskaņā ar datiem, ko šajā ziņā ir sniegusi
Google
, tā esot mazāka nekā 5 % no Komisijas noteiktā tirgus.
Lai gan Komisija apgalvo, ka seguma likmē, kādu
Google
izvirza prasības pieteikumā un pēc tam – replikas rakstā, pārāk zemu ir novērtēts apritē esošo ierīču skaits, uz kurām attiecīgajā pārkāpuma laikposmā attiecās aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi, tomēr
Google
šajā ziņā sniegtie dati un paskaidrojumi ļauj atzīt, ka
Google
izvirzītais aprēķins ir ticams.
Tā tas ir it īpaši tāpēc, ka Komisija, lai gan saskaņā ar šī sprieduma 679. punktā minēto judikatūru tā bija Komisijas atbildība, nav norādījusi, kāds ir tās novērtējums par aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu seguma likmi dažādos tirgos, kurus tā pati bija atzinusi par savam novērtējumam nozīmīgiem.
Proti, ir redzams – lai secinātu, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi aptver būtisku vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgu daļu EEZ teritorijā, apstrīdētajā lēmumā Komisijas izvirzītie argumenti attiecas vai nu tikai uz vienu dažādo attiecīgo tirgu segmentu, proti, to segmentu, kas atbilst viedajā mobilajā ierīcē veiktu vispārējās meklēšanas pieprasījumu skaitam, vai uz elementiem, kuriem nav sakara ar strīdīgās prakses ietekmi šajos tirgos.
Pirmkārt, Komisija tādējādi apstrīdētā lēmuma 1287.–1289. apsvērumā norāda, pirmām kārtām, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi būtībā saista EEZ mērogā nozīmīgus aparatūras ražotājus (Komisija uzskaita trīs) un tīklu operatorus (Komisija uzskaita četrus) un, otrām kārtām, ka tie, kas saista aparatūras ražotājus, atbilst [40–50] % visu Eiropā 2011. un 2012. gadā pārdoto viedtālruņu. Tomēr šādi konstatējumi neļauj pamatot konstatēto, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi aptver būtisku vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgus daļu. Šie konstatējumi parāda, ka skarts ir tikai viens šo tirgu segments, proti, mobilā meklēšana. Šī daļa vēl jo vairāk jāskata kontekstā, jo no apstrīdētā lēmuma 1288. apsvēruma izriet, ka aparatūras ražotāju pārdoto
Google Android
viedtālruņu daļa, uz kuriem attiecas aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi, laikā no 2011. līdz 2014. gadam pakāpeniski samazinājās no [70–80] % 2011. gadā līdz [5–10] % 2014. gadā.
Ir tiesa, ka no apstrīdētā lēmuma 1292. apsvēruma izriet, ka kopš 2013. gada, kad to
Google Android
viedtālruņu īpatsvars, uz kuriem attiecas aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi, ievērojami samazinājās,
Google
aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumus pakāpeniski aizstāja ar ierīču ieņēmumu sadalīšanas līgumiem. Komisija norāda, ka pēdējie minētie attiecās uz [50–60] % un [60–70] % 2013. un 2014. gadā pārdoto
Google Android
viedtālruņu. Tomēr ir tā, ka it kā pretkonkurences ekskluzivitātes prakses seguma likmi principā nevar konstatēt, ņemot vērā praksi, kas pati nav atzīta par vērstu pret konkurenci. Aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu seguma likmes vērtējumā nav nozīmes tam, ka kopš 2013. gada tie ir pakāpeniski aizstāti ar ierīču ieņēmumu sadalīšanas līgumiem.
Otrkārt, apstrīdētā lēmuma 1290. un 1297. apsvērumā Komisija uzsver, ka no 2012. līdz 2014. gadam pastāvīgi pieauga
Google Search
veiktie vispārējās meklēšanas pieprasījumi visās mobilajās ierīcēs un 2014. gadā tie veidoja [30–40] % visu
Google
pieprasījumu EEZ. Tomēr šis konstatējums ļauj nevis pierādīt aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu apgalvoto būtisko segumu vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos, bet tikai to, cik svarīgs
Google
ir
Google Search
kā piekļuves punkts mobilajās ierīcēs.
Treškārt, apstrīdētā lēmuma 1293. un 1298. apsvērumā Komisija apgalvoto aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu būtisko vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgu segumu pamato ar konstatējumu, ka
Google Search
ir noteikts pēc noklusējuma
Apple
pārdotajās mobilajās ierīcēs integrētajā pārlūkprogrammā
Safari
. Tomēr, kā apgalvo
Google
, tās līgums ar
Apple
neparādās starp apstrīdētajā lēmumā minētajiem aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem.
Ceturtkārt, apstrīdētā lēmuma 1294. apsvērumā Komisija norāda, ka meklēšanas pieprasījumu īpatsvars
Google Android
mobilajās ierīcēs sasniedza [10–20] % un [10–20] % visu
Google
meklēšanas pieprasījumu, kas veikti attiecīgi 2013. un 2014. gadā. Tomēr šis konstatējums neapstiprina apgalvotā būtiskā seguma pastāvēšanu vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos – gluži pretēji. Proti, pieņemot, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi 2013. un 2014. gadā attiecās uz visām
Google Android
mobilajām ierīcēm, bet tas tā nebija, un
Google
piederēja visas tirgus daļas vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos, bet tas tā nebija, pat ja tās tirgus daļas tam tuvojās, teorētiskais aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu segums vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos 2013. un 2014. gadā nevarēja pārsniegt attiecīgi [10–20] % un [10 –20] % no vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgiem. Komisija atbildē uz Vispārējās tiesas uzdoto jautājumu tiesas sēdē mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai skaidri atzina šī aprēķina pilnībā teorētisko rezultātu.
Šādos apstākļos strīdīgās prakses seguma likmi konkrētajos tirgos nevar kvalificēt kā būtisku.
Ir tiesa, ka atbildē uz
Google
argumentu par aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu minimālo “ietekmi”, pat ņemot vērā dažus paziņojumā par iebildumiem vērā ņemtos datus saistībā ar iespēju konkurējošiem vispārējās meklēšanas pakalpojumiem sacensties ar konkrētiem aparatūras ražotājiem vai tīklu operatoriem piešķirtiem maksājumiem (skat. apstrīdētā lēmuma 1225.–1271. apsvērumu), Komisija norāda, ka, lai gan šī “ietekme”
Google
šķita minimāla, šiem pakalpojumiem tā tomēr bija nozīmīga, it īpaši tādēļ, ka šajā analīzē norādītie meklēšanas pieprasījumi tiem būtu veidojuši “būtisku papildu meklēšanas apjomu” vispārējās meklēšanas attīstībai izšķirošā brīdī, kad vispārējā meklēšana personālajos datoros pārgāja uz vispārējo meklēšanu mobilajās ierīcēs (apstrīdētā lēmuma 1299.–1302. apsvērums). Komisija atbildē uz citu argumentu arī norāda, ka strīdīgās prakses seguma būtiskais raksturs vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos izriet no tā, ka konkrētais meklēšanas veids ļāva iegūt vērtīgus lokalizācijas datus, kas paši par sevi var uzlabot vispārējās meklēšanas pakalpojumu un tā radītos reklāmas ieņēmumus (apstrīdētā lēmuma 1298. apsvērums).
Ar šādiem novērojumiem, kas atsaucas uz šo apstrīdētajā lēmumā izklāstīto un šajā spriedumā pārbaudīto argumentāciju, tomēr nepietiek, lai konstatētu strīdīgās prakses būtisku segumu vispārējās meklēšanas valstu tirgos.
Citādi būtu, ja Komisija būtu izvēlējusies argumentēt, ko tā nedarīja, ka, neraugoties uz strīdīgās prakses seguma likmi konkrētajos tirgos, kas nav būtiska, šīs prakses aptvertā segmenta vai pat tikai aparatūras ražotāju un tīklu operatoru, par kuriem šeit ir runa, stratēģiskā nozīme ir tāda, ka ar šo praksi saistītās tirgus ierobežošanas ietekmes dēļ ar
Google
konkurējošie vispārējās meklēšanas pakalpojumi varēja tikt izstumti no konkrētajiem tirgiem. Tas tad šiem konkurējošajiem pakalpojumiem būtu liedzis pietiekamas iespējas konkurēt ar sniegumu, ienākot vai attīstoties šajos tirgos, un tas notika brīdī, kad
Google
, tāpat kā tās konkurentiem, piemēram,
Microsoft
, bija jāsastopas ar izaicinājumiem, pārejot no vispārējās meklēšanas personālajos datoros un vispārējo meklēšanu mobilajās ierīcēs.
Tāds atspoguļojums neizriet no apstrīdētā lēmuma, kurā Komisija to tikai iezīmē un nepietiekami pamato daļā, kas sākas ar apgalvojumu, ka tās secinājumu par to, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi aptver vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgu būtisku daļu, nevar likt apšaubīt ar
Google
argumentiem šajā ziņā (skat. apstrīdētā lēmuma 1295. apsvērumu).
No visas analīzes par aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu segumu izriet, ka tas apstrīdētā lēmuma 1286. apsvērumā kļūdaini ir kvalificēts kā “būtisks”. Līdz ar to šī kļūda ir jāņem vērā, novērtējot pašu aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu ļaunprātīgo raksturu.
Turklāt jāpārbauda
Google
argumenti attiecībā uz Komisijas pieļautām kļūdām, novērtējot apstākļus, kādos vismaz tikpat efektīvs konkurents varēja kompensēt ar aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem piešķirto konkurences priekšrocību.
b)

Par aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu kompensēšanu
1)

Apstrīdētais lēmums
Apstrīdētajā lēmumā Komisija uzsver, ka konkurējošs vispārējās meklēšanas pakalpojums aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem nespētu kompensēt zaudētos ieņēmumus no reklāmas gadījumā, ja konkurējošu lietojumprogrammu iepriekš instalētu līdzās
Google Search
. Pirmām kārtām, Komisija pamatojas uz šādiem datiem (apstrīdētā lēmuma 1225.–1271. apsvērums).
Vispirms Komisijas uzskata, ka konkurējošs vispārējās meklēšanas pakalpojums varētu cerēt apstrīdēt tikai [0–5] % meklēšanas pieprasījumu, kas veikti mobilajā ierīcē, ja tā lietojumprogramma būtu iepriekš instalēta līdzās
Google Search
. Komisija uzskata, ka šī daļa, uz kuru var pretendēt, sasniegtu 22,5 %, ja papildus konkurējošas lietojumprogrammas iepriekšējai instalēšanai aparatūras ražotāji un tīklu operatori konkurējošo meklētājprogrammu noteiktu pēc noklusējuma mobilā interneta pārlūkprogrammā, kas nav
Chrome
.
Pirmkārt, Komisija uzsver, ka izplatīšanas līgumu dēļ ar
Google Search
konkurējošu lietojumprogrammu varēja iepriekš instalēt tikai papildus tai, nevis tās vietā. Pēc dažu aparatūras ražotāju un dažu
Google
darbinieku domām, neskaidrības pastāvot arī attiecībā uz izplatīšanas līgumos noteikto pienākumu
Google
meklētājprogrammu noteikt pēc noklusējuma mobilajās interneta pārlūkprogrammās, kas nav
Chrome
. Ja
Google
meklētājprogramma ir noteikta pēc noklusējuma visās mobilā interneta pārlūkprogrammās, labākais, uz ko konkurējošais pakalpojums varētu cerēt, ir tā mobilās lietojumprogrammas iepriekšēja instalēšanas līdzās
Google Search
.
Otrkārt, Komisija detalizē daļas, uz kuru var pretendēt, aprēķinu gadījumā, ja konkurējoša meklēšanas lietojumprogramma ir iepriekš instalēta līdzās
Google Search
. Iesākumā tā ņem vērā meklēšanas pieprasījumu procentuālo daļu (12 %), ko laikposmā no 2011. līdz 2014. gadam personālajos datoros ir veikuši visi konkurējošie vispārējās meklēšanas pakalpojumi, un šo procentuālo daļu attiecina uz gadījumu, kad meklēšanas pieprasījumi ir veikti mobilajās ierīcēs. Tad tā ņem vērā
Google
meklēšanas pieprasījumu īpatsvaru no
Google Search
[30–40] % apmērā. Tādējādi daļa, uz kuru var pretendēt, atbilst [0–5] % meklēšanas pieprasījumu, kas nākuši no šīs lietojumprogrammas. Tā tas ir, jo saskaņā ar izplatīšanas līgumiem šajā gadījumā jebkura konkurējoša meklēšanas pakalpojuma lietojumprogramma ir iepriekš jāinstalē līdzās
Google Search
. Komisija uzskata, ka šī procentuālā daļa ir
Google
labvēlīga.
Treškārt, Komisija detalizē daļas, uz kuru var pretendēt, aprēķinu gadījumā, ja konkurējoša meklētājprogramma ir noteikta pēc noklusējuma mobilajā interneta pārlūkprogrammā, kas nav
Chrome
, proti, 22,5 %. Šo procentuālo daļu iegūst, saskaitot mobilā lietojumprogrammā veiktu meklēšanas pieprasījumu daļu, uz kuru var pretendēt, tas ir, [0–5] %, un meklēšanas pieprasījumu daļu, ko
Google
iegūst no mobilās interneta pārlūkprogrammas
URL
joslas, tas ir, [10–20] %.
Pēc tam Komisija norāda, ka aparatūras ražotāji un tīklu operatori saņēma no [0–20] % līdz [30–50] %
Google
reklāmas ieņēmumu, uz kuriem attiecās aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi.
Visbeidzot Komisija uzskata, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi aptvēra tikai reklāmas ieņēmumus, kas gūti no [70–80] %
Google
meklēšanas pieprasījumu. Proti, Komisija uzsver, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi neattiecas uz ieņēmumiem, kas gūti no
Google
sākumlapas internetā.
Otrām kārtām, ņemot vērā šos datus, Komisija norāda, ka konkurējošs vispārējās meklēšanas pakalpojums nebūtu varējis kompensēt ieņēmumu zaudējumus attiecībā uz visām ierīcēm, kas minētas aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumos. Komisija apskata divus dažādus scenārijus, kas mainās atkarībā no tā, vai izplatīšanas līgumos ir vai nav pienākums
Google
meklētājprogrammu noteikt pēc noklusējuma citās mobilajās interneta pārlūkprogrammās.
Pirmkārt, ja šāda pienākuma nav, Komisija izklāsta – lai konkurētu ar ieņēmumu sadalīšanu [30–40] % apmērā, konkurējošam pakalpojumam būtu jāatsakās vairāk nekā no 100 % savu reklāmas ieņēmumu. Lai konkurētu ar ieņēmumu sadalīšanu [10–20] % apmērā, Komisija papildus norāda, ka konkurējošam pakalpojumam būtu jāatsakās vairāk nekā no [70–80] % savu reklāmas ieņēmumu. Šī procentuālā daļa samazinās līdz [50–60] %, ja
Google
sadala [10–20] % savu reklāmas ieņēmumu, un līdz [30–40] %, ja
Google
sadala [10–20] % šo ieņēmumu. Šīs atšķirības ir izskaidrojamas ar to, ka, lai gan
Google
sadala gandrīz [70–80] % savu reklāmas ieņēmumu, konkurējošs pakalpojums atkarībā no daļas, uz kuru var pretendēt, varētu dalīties ne vairāk kā ar 22,5 % šo ieņēmumu.
Tāpat arī Komisija uzsver, ka šis aprēķins der tikai tad, ja konkurējoši pakalpojumi ir klātesoši: ja tiek sadalīti vismaz [10–20] % – vismaz [70–80] % mobilo ierīču, uz kurām attiecas aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi; ja tiek sadalīti [10–20] % – vismaz [50–60] % mobilo ierīču; un [10–20] % sadalīšanas gadījumā – vismaz [30–40] % mobilo ierīču. Ja sadalīšana ir [30–40] % apmērā, kompensēšana katrā ziņā nebūtu iespējama.
Konkurējošu vispārējās meklēšanas pakalpojumu iepriekšēja instalēšana daudzās mobilajās ierīcēs praksē izrādītos sarežģīta, it īpaši tiem, kuru mērķis ir ierobežota patērētāju daļa, piemēram, vispārējās meklēšanas pakalpojums
Seznam
, kas paredzēts čehu valodas lietotājiem. Būtu vēl grūtāk, jo konkurējoši vispārējās meklēšanas pakalpojumi varētu cerēt uz iepriekšēju instalēšanu tikai jaunās mobilajās ierīcēs, nevis tajās, kas jau ir apritē. Jo lielāks būtu apritē esošo
Google Android
mobilo ierīču skaits, jo lielāka būtu to ieņēmumu procentuālā daļa, no kuriem konkurējošiem pakalpojumiem jāatsakās, lai kompensētu aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumus.
Otrkārt, ja pastāv šāds pienākums
Google Search
noteikt pēc noklusējuma iepriekš instalētā mobilā interneta pārlūkprogrammā, kas nav
Chrome
, pēc Komisijas domām, neesot vietas šaubām. Proti, lai kompensētu pat tikai
Google
dalīšanos ar [10–20] % tās reklāmas ieņēmumu, konkurējošam pakalpojumam būtu jāpiedāvā vairāk nekā 100 % šo pašu ieņēmumu. Tam klāt vēl nāktu ierobežojums saistībā ar konkurējošas lietojumprogrammas iepriekšēju instalēšanu, visticamāk, ierobežotā skaitā mobilo ierīču, uz kurām attiecas aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi.
2)

Lietas dalībnieku argumenti
Google
norāda, ka, ņemot vērā aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu nelielo tirgus segumu, lietotāju brīvo piekļuvi konkurentiem un iespēju tikpat efektīviem konkurentiem sacensties ar maksājumiem, kurus
Google
veic saskaņā ar aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem, ir kļūdaini uzskatīt, ka šie maksājumi ir ļāvuši izstumt tikpat efektīvus konkurentus. Proti, pamatojoties uz pašā apstrīdētajā lēmumā veikto analīzi, tikpat efektīvi vai pat mazāk efektīvi konkurenti esot varējuši sacensties ar maksājumiem aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu ietvaros.
Pirmām kārtām,
Google
norāda, ka saskaņā ar aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu lielāko daļu maksājumi bija [10–20] % no meklēšanas ieņēmumiem un maksājumi, kas pārsniedza [20–30] %, bija ārkārtīgi reti. Apstrīdētajā lēmumā, it īpaši 1243. apsvērumā, sniegtie aprēķini parādot, ka tikpat efektīvi (vai pat mazāk efektīvi) konkurenti varēja kompensēt aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumus, kuros tika piedāvāti maksājumi līdz pat [20–30] %. Konkrētāk, apstrīdētajā lēmumā esot norādīts, ka “attiecībā uz aparatūras ražotājiem vai tīklu operatoriem, kuri no
Google
ir saņēmuši aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas maksājumu [20–30] % apmērā, konkurējošam vispārējās meklēšanas pakalpojumam būtu bijis jāpiedāvā daļa no saviem ieņēmumiem, kas pārsniedz [70–80] %”. Tādējādi saskaņā ar apstrīdēto lēmumu konkurenti varēja kompensēt aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumus, vienlaikus saglabājot aptuveni [30–40] % maržu no meklēšanas ieņēmumiem ierīcēs, uz kurām tie attiecās. Šī marža palielinoties līdz [60–70] %, ja
Google
ieņēmumu sadalīšanas maksājumi ir [10–20] % apmērā.
Tomēr apstrīdētā lēmuma 1246. apsvērumā esot minēts, ka konkurentiem nebūtu bijis nekādas maržas no meklēšanas ieņēmumiem no aptvertajām ierīcēm, ja
Google
ieņēmumu sadalīšanas maksājumi sasniegtu [40–50] % līmeni, taču tas esot attiecies tikai uz diviem tīklu operatoriem. Neviens cits partneris šajā līmenī nebūtu saņēmis ieņēmumu sadalīšanas maksājumus. Līgums ar vienu no šiem diviem tīklu operatoriem – partneriem bija noslēgts, pirms
Google
it kā kļuva par dominējošu uzņēmumu, un tika izbeigts gandrīz gadu pirms apgalvotā pārkāpuma, un līgums ar otru tīklu operatoru – partneri esot attiecies tikai uz dažām EEZ dalībvalstīm, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma 208. un 209. apsvēruma. Tā kā aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu segums kopumā bija ļoti neliels, šo divu aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu segums esot bijis ievērojami mazāks. Apstrīdētajā lēmumā tātad saistībā ar šiem līgumiem neesot varēts pierādīt iespējamo izstumšanas iedarbību.
Otrām kārtām,
Google
norāda, ka apstrīdētā lēmuma analīzē par konkurentu spēju sacensties ar aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu maksājumiem ir pieļautas vairākas kļūdas, kas padara par spēkā neesošu tās secinājumu, ka konkurējošs vispārējās meklēšanas pakalpojums nebūtu varējis aparatūras ražotājam vai tīklu operatoram kompensēt atbilstoši konkrētajiem aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem veikto maksājumu zaudējumu.
Proti, marža, ko konkurējošs meklēšanas pakalpojums varētu sasniegt, vienlaikus sacenšoties ar
Google
ieņēmumu sadalīšanu, esot atkarīga no pieprasījumu daļas, kuru tikpat efektīvs un pievilcīgs konkurents var cerēt iegūt, ja tā lietojumprogramma ir iepriekš instalēta līdzās
Google
, no tādu ierīču īpatsvara, kurās aparatūras ražotājs vai tīklu operators būtu gatavs iepriekš instalēt konkurējošu pakalpojumu, un no tikpat efektīva konkurenta izmaksām. Šajos punktos apstrīdētajā lēmumā esot pieļautas kļūdas, kuras izlabojot pierādās, ka konkurenti būtu varējuši pārspēt
Google
aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumus, tostarp ieņēmumu sadalīšanas līgumus, kuros ir piedāvāta [40–50] % ieņēmumu sadalīšana.
Pirmkārt, tikpat efektīvs konkurents būtu varējis iegūt daudz vairāk nekā 12 % lietojumprogrammas
Google Search
meklēšanas pieprasījumu, ja konkurējoša meklēšanas lietojumprogramma arī būtu iepriekš instalēta. Piemēram, Čehijas Republikā apgalvotās ļaunprātīgās rīcības laikposmā
Seznam
esot ieguvusi līdz pat 26 % no vispārējās meklēšanas pieprasījumu personālajos datoros ikgadējām daļām. Tikpat pievilcīgs un tādējādi tikpat efektīvs konkurents tātad būtu varējis iegūt vismaz 26 % vispārējās meklēšanas pieprasījumu.
Otrkārt, tikpat efektīvs konkurents esot varējis iegūt pieprasījumus no savas sākumlapas un no šī piekļuves punkta gūt ieņēmumus, ko var sadalīt. Lai gan
Google
šādus ieņēmumus nedala, tikpat efektīvs konkurents būtu varējis to pārspēt, daloties ar šādiem ieņēmumiem.
Treškārt, tikpat efektīvs konkurents esot varējis iegūt papildu pieprasījumus no mobilā interneta pārlūkprogrammas iestatīšanas pēc noklusējuma, un izplatīšanas līgumos tas nebija aizliegts. Apstrīdētajā lēmumā minēto triju aparatūras ražotāju paziņojumi nepierādot, ka aparatūras ražotāji bija nepareizi sapratuši izplatīšanas līguma nosacījumus. Katrā ziņā šis jautājums esot jāvērtē, pamatojoties uz izplatīšanas līgumu objektīviem formulējumiem, nevis uz pārpratumiem. Turklāt šajos paziņojumos neesot teikts, ka aparatūras ražotāji nevarēja noteikt pēc noklusējuma citu pārlūkprogrammu vai citu meklēšanas pakalpojumu citu pārlūkprogrammu
URL
joslā. Citi dokumenti parādot, ka aparatūras ražotāji saskaņā ar izplatīšanas līgumu pārlūkprogrammās brīvi varēja noteikt pēc noklusējuma konkurējošus meklēšanas pakalpojumus, un apstiprinot, ka aparatūras ražotāji bija sapratuši, ka tā tas ir. Apstrīdētajā lēmumā tātad esot pārāk augstu novērtēta apgalvotā izstumšanas iedarbība no
Google
ieņēmumu sadalīšanas līgumiem.
Ceturtkārt, apstrīdētajā lēmumā neesot paskaidrots ne tas, kāpēc tikpat efektīvs konkurents varētu iegūt iepriekšēju instalēšanu tikai ierobežotā aparatūras ražotāju ierīču daļā, ne arī tas, kāpēc konkrētam aparatūras ražotājam būtu liegts lietojumprogrammas iepriekš instalēt dubultā dažās savās ierīcēs, bet citās ne, ne arī tas, kāpēc konkurējošas lietojumprogrammas nevarēja iepriekš instalēt ierīcēs, kas jau bija pārdotas laikposmā, kad ieņēmumu sadalīšanas līgumi darbojās.
Piektkārt, apstrīdētajā lēmumā esot pārāk augstu novērtētas
Google
izmaksas un tādējādi esot pārāk zemu novērtēta marža, ko tikpat efektīvs konkurents varētu sasniegt, vienlaikus sacenšoties ar
Google
aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem.
Google
uzskata, ka tikpat efektīvs konkurents būtu varējis piesaistīt vismaz [30–40] % meklēšanas pieprasījumu, ja tas būtu iepriekš instalēts līdzās
Google Search
un noteikts pēc noklusējuma. Tam esot bijis jāvar iegūt iepriekšēju instalēšanu visā ierīču klāstā, un izmaksas būtu bijušas tikai [5–10] %. Līdz ar to tas būtu varējis pārsniegt
Google
aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumus, vienlaikus sasniedzot maržu no [10–20] % par ieņēmumu sadalīšanas līgumiem, atbilstoši kuriem veic maksājumus [40–50] % apmērā, līdz [70–80] % par ieņēmumu sadalīšanas līgumiem, atbilstoši kuriem veic maksājumus [10–20] % apmērā.
Savukārt Komisija, pirmām kārtām, norāda, ka analīze par to, ka tikpat efektīvi konkurenti nespēja kompensēt
Google
maksājumus, ir tikai viens no vairākiem faktoriem, lai noteiktu aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu spēju ierobežot konkurenci. Turklāt
AEC
testa piemērošanai neesot nozīmes situācijā, kad tirgus ir strukturēts tādējādi, ka tikpat efektīva konkurenta parādīšanās ir praktiski neiespējama.
Komisija arī uzskata, ka šajā lietā būtu nereāli neņemt vērā
Google
dominējošo stāvokli vispārējā meklēšanā, kas palielinot sviras efektu, ko
Google
izmanto savā labā, slēdzot ieņēmumu sadalīšanas līgumus ar aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem. Nozīme esot arī
Google
motivācijai šo ieņēmumu sadalīšanas līgumu noslēgšanai, tāpat kā ieņēmumu sadalīšanas līgumu mērķim nodrošināt, lai
Google
apmierinātu visas aparatūras ražotāju un tīklu operatoru vajadzības vispārējās meklēšanas pakalpojumu jomā ierīcēs, kas iekļautas norunātajā klāstā.
Otrām kārtām, attiecībā uz aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu novērtējumu Komisija uzsver ieņēmumu sadalīšanas līgumu vienveidības trūkumu, kā arī to, ka pastāv izplatīšanas līgumos aparatūras ražotājiem noteikti ierobežojumi. Šajā ziņā apstrīdētajā lēmumā ir minēts, ka
Google Android
ierīcē ir vairāki piekļuves punkti meklēšanai, kuri jau ir konfigurēti par labu
Google
atbilstoši izplatīšanas līgumiem ar pienākumu ierīces sākumekrānā iepriekš instalēt lietojumprogrammu
Google Search
un iepriekš instalēt
Google Chrome
, un
Google
ir noteikts pēc noklusējuma vispārējai meklēšanai.
Šādā kontekstā aparatūras ražotājiem vai tīklu operatoriem
Google
maksājot procentuālo daļu no [0–10] % līdz [30–40] %
Google
reklāmas ieņēmumu neto, kas gūti no
Google
meklēšanas noteiktā ierīču klāstā, izmantojot lietojumprogrammu
Google Search
,
Chrome
adreses rīkjoslu un visu citu mobilā interneta pārlūkprogrammu
URL
joslu. Šie maksājumi bija pakārtoti aparatūras ražotāju vai tīklu operatoru pienākumam saglabāt ekskluzivitāti, proti, neinstalēt nevienā attiecīgā klāsta ierīcē nekādu
Google Search
līdzīgu pakalpojumu.
Komisija tāpat arī atgādina, ka jautājums, vai izplatīšanas līgumi liedza aparatūras ražotājiem noteikt pēc noklusējuma citu vispārējās meklēšanas pakalpojumu pārlūkprogrammā, ko šie aparatūras ražotāji varēja būt iepriekš instalējuši papildus
Chrome
, aparatūras ražotājiem radīja neskaidrības. Daži aparatūras ražotāji esot sapratuši, ka to izplatīšanas līgums nosaka
Google
vispārējās meklēšanas pakalpojumu noteikt pēc noklusējuma visos piekļuves punktos to ierīču klāstā. Tomēr, lai noteiktu, vai konkurējošs vispārējās meklēšanas pakalpojums varēja sacensties ar
Google
maksājumiem, Komisija ir balstījusies uz
Google
labvēlīgu principu, ka izplatīšanas līgumi šādu ierobežojumu nenosaka.
Google
argumenti šajā ziņā tātad esot neefektīvi.
Trešām kārtām, pirmkārt,
Google
paustās kritikas par apstrīdētajā lēmumā sniegto argumentāciju izejas punkts esot aprēķina starpposms, neņemot vērā turpmāk izklāstīto analīzi par ierobežoto instalēšanas apjomu, ko konkurents varētu cerēt sasniegt. Šie apsvērumi neesot atspēkoti ar kritiku saistībā ar aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem, kas noslēgti ar diviem tīklu operatoriem –
Android
partneriem.
Otrkārt, par
Google
argumentiem, kuri vērsti uz to, lai atspēkotu 12 % kritērija – kas izriet no konkurentu iegūtās kopējās personālajos datoros veikto vispārējās meklēšanas pieprasījumu daļas – attiecināmību, pamatojot, ka šis kritērijs neatspoguļo, kādu daļu konkurents varēja iegūt, Komisija atgādina, ka tās vērtējums par konkurentu spēju sacensties ar
Google
maksājumiem jau ir bijis
Google
labvēlīgs. Komisija tāpat arī noraida visus
Google
šajā ziņā sniegtos argumentus.
Treškārt, par
Google
argumentiem attiecībā uz konkurentu dalīšanos ar ieņēmumiem, kas gūti, izmantojot sākumlapu, Komisija uzskata, ka ir mānīgi uzskatīt, ka šie konkurenti piekristu dalīties ar ieņēmumiem, ar kuriem
Google
nedalītos saskaņā pati ar saviem aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem.
Ceturtkārt, apstrīdētajā lēmumā esot labi paskaidrots, kāpēc ir maz ticams, ka konkurējoši vispārējās meklēšanas pakalpojumi būtu bijuši instalēti visās aparatūras ražotāju aparatūras sortimenta ierīcēs, kāda būtu ietekme no lietojumprogrammas
Google Search
iepriekšējas instalēšanas jau pārdotajās ierīcēs, kuru dēļ konkurējošs meklēšanas pakalpojums nebūtu varējis kompensēt
Google
maksājumus, par spīti jaunu ierīču pārdošanas pieaugumam, un kādēļ aparatūras ražotāji nebūtu varējuši noslēgt ieņēmumu sadalīšanas līgumus ar vairākiem konkurējošiem pakalpojumiem, lai kompensētu
Google
maksājumus.
Piektkārt,
Google
argumenti par izmaksām esot neefektīvi, ja Vispārējā tiesa pieņemtu Komisijas argumentāciju attiecībā uz analīzes par konkurenta nespēju sacensties ar aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu nosacījumiem pareizību. Katrā ziņā šie argumenti esot nepamatoti tostarp tāpēc, ka
Google
aprēķinātajās izmaksās neesot iekļauta daļa fiksēto izmaksu, it īpaši pētniecības un attīstības (P&A) izmaksas.
3)

Vispārējās tiesas vērtējums
Google
pārmet Komisijai, ka tā ir uzskatījusi, ka konkurējošiem uzņēmumiem nebija iespējams kompensēt zaudējumus, kas aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem rastos, ja tie nolemtu iepriekš instalēt konkurējošu vispārējās meklēšanas lietojumprogrammu līdzās
Google Search
.
Lai nonāktu pie šā secinājuma, Komisija tostarp veica
AEC
testu, kura rezultātus, tāpat kā metodoloģiju un piemērotos kvantitatīvos pieņēmumus,
Google
apstrīd. Tāpēc
Google
apgalvotās kļūdas jāpārbauda, ņemot vērā šī sprieduma 639.–645. punktā atgādinātos judikatūras principus.
i)

Par izmaksām, kuras attiecināmas uz potenciālo konkurentu, kas ir tikpat efektīvs
Google
uzskata, ka apstrīdētā lēmuma 1265. un 1266. apsvērumā Komisija ir pārāk augstu novērtējusi tās izmaksas un attiecīgi pārāk zemu novērtējusi maržu, ko konkurējošs meklēšanas pakalpojums varētu sev paturēt, ja tā lietojumprogramma būtu bijusi iepriekš instalēta līdzās
Google Search
.
Proti, Komisija kļūdaini pieņemot, ka
Google
izmaksas atbilst [10–20] % tās reklāmas ieņēmumu un potenciālajam konkurentam, kas ir tikpat efektīvs, lai konkurētu ar
Google
, būtu jārezervē vismaz [10–20] % reklāmas ieņēmumu. Tomēr
Google
uzskata, ka tās izmaksas ar nozīmi
AEC
testa veikšanā drīzāk atbilst [0–10] %. Tā vietā, lai izdarītu pieņēmumu par
Google
izmaksām, Komisija esot varējusi viegli iegūt precīzu informāciju, prasot piekļuvi tās finanšu datiem.
Komisija norāda, ka izmaksu jautājumam nav nozīmes. Ar iespēju, ko
Google
piedēvējot tikpat efektīvam konkurentam, no izmaksām atskaitīt tikai [0–10] %, nevis [10–20] % neesot pietiekami apstrīdētajā lēmumā veiktās analīzes rezultāta izmainīšanai.
Google
neesot sniegusi pierādījumus par pretējo un, kā norādīts apstrīdētā lēmuma 1267. apsvērumā, esot noklusējusi to, ka konkurējošam vispārējās meklēšanas pakalpojumam arī būtu jāsedz daļa no tā fiksētajām izmaksām, it īpaši pētniecības un attīstības izmaksas.
Turklāt Komisija uzskata, ka iebildums par “nozīmīgas un pieejamas informācijas” neņemšanu vērā ir bez pamata. Dati, kurus
Google
bija pievienojusi prasības pieteikuma pielikumā, administratīvā procesa laikā neesot bijuši iesniegti.
Šajā ziņā jāatzīmē, ka potenciālais konkurents, kas ir vismaz tikpat efektīvs, ir konkurents, kā Komisija norāda apstrīdētā lēmuma 1259. apsvērumā, vismaz ar tādu pašu ieņēmumu gūšanas spēju un saskaras ar tādām pašām izmaksām kā dominējošā stāvoklī esošais uzņēmums. Šī prasība turklāt ir iekļauta Norādījumos par ļaunprātīgu izslēdzošu rīcību. Proti, Komisija minēto norādījumu 25. punktā būtībā uzsver – lai noteiktu, vai ar tarifiem saistītā rīcība var bloķēt tādu potenciālo konkurentu, kas ir vismaz tikpat efektīvs kā dominējošais uzņēmums, tā tostarp pārbauda ekonomisko informāciju par dominējošā uzņēmuma izmaksām, tiklīdz tā ir pieejama.
Proti, vērā ņemamās izmaksas tieši ietekmē maržu, ko potenciālais konkurents, kas ir vismaz tikpat efektīvs kā
Google
, varētu rezervēt, ja tam būtu jāveic ekskluzivitātes maksājumi, lai kompensētu – šajā lietā – aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumus. Jo zemākas ir sedzamās izmaksas, jo lielāka ir iespēja, ka potenciālais konkurents, kas ir vismaz tikpat efektīvs, var rezervēt lielāku maržu un attiecīgi – dalīties ar būtiskiem ieņēmumiem.
Papildus šai ievada piezīmei, pirmkārt, jāatzīmē, ka apstrīdētā lēmuma 1265. apsvērumā Komisija apstiprina, ka
Google
savā atbildē uz otro faktu izklāsta vēstuli ir “atzinusi”, ka tās tā sauktās “darbības” izmaksas ir [10–20] % un ka būtībā potenciālajam konkurentam, kas ir vismaz tikpat efektīvs kā
Google
, būtu jāsedz tāds pats izmaksu līmenis.
Ir taisnība, ka atbildē uz otro faktu izklāsta vēstuli
Google
atzīst, ka dokumentā, uz kuru pamatojas Komisija, proti, ar aparatūras ražotāju noslēgtā aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumā, ir aile par “darbības izmaksām”, kuras tiek noteiktas [10–20] % apmērā. Tomēr jākonstatē, ka
Google
arī skaidri ir uzsvērusi, ka Komisijas izmantotā procentuālā daļa neatbilst izmaksām ar nozīmi
AEC
testa veikšanai, kurām bija jābūt papildu izmaksām.
Proti,
Google
informēja Komisiju, ka šai procentuālai daļai nav nekādas saistības ar izmaksām, kuras būtu jāsedz potenciālajam konkurentam, kas ir vismaz tikpat efektīvs. Tas esot tikai samazinājums, kurš piemērots ar otru līgumslēdzēju sadalītai ieņēmumu daļai, kas esot izteikta tikai bruto, nevis neto. Šo punktu
Google
ir norādījusi atbildē uz pirmo faktu izklāsta vēstuli.
Tādējādi Komisija, neizkropļojot
Google
atbildi uz otro faktu izklāsta vēstuli, nevar apgalvot, ka
Google
ir netieši piekritusi, ka šāda procentuālā daļa tiek ņemta vērā
AEC
testa veikšanā kā attiecīgās izmaksas.
Otrkārt,
Google
atbildē uz otro faktu izklāsta vēstuli ir uzsvērusi, ka precīzai attiecīgo izmaksu noteikšanai Komisijai ir jāveic pienācīga izmeklēšana. Konkrēti,
Google
Komisijai pārmet, ka tā ir atzinusi, ka
AEC
testā vērā ņemamās izmaksas atbilda [10–20] %, jo šī procentuālā daļa bija iegūta no trešās personas nodotiem dokumentiem, nevis no atbildes uz tieši
Google
nosūtītu informācijas pieprasījumu.
It īpaši no Norādījumu par ļaunprātīgu izslēdzošu rīcību 25. punkta izriet, ka tad, ja iespējams, Komisija izmanto ekonomisko informāciju no dominējošā uzņēmuma, un tādējādi Komisija šajā lietā nav veikusi pienācīgu izmaksu pārbaudi.
Turklāt, lai gan, kā uzsver Komisija,
Google
administratīvā procesa laikā šādus datus brīvprātīgi nebija iesniegusi, to tai nevar pārmest.
Proti, tas ir Komisijas pienākumus pierādīt, ka prakse ir ļaunprātīga, ņemot vērā attiecīgā uzņēmuma galu galā iesniegtos pierādījumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 6. septembris, Intel/Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
138.
–
144.
punkts). Tādējādi Komisija šajā lietā nevarēja paļauties tikai uz datiem trešās personas nodotā dokumentā un atbrīvoties no tā, ka
Google
tie ir jāapstiprina, vajadzības gadījumā izmantojot informācijas lūgumu.
Treškārt, no apstrīdētā lēmuma 1266. apsvēruma izriet, ka Komisija atzīst papildu izmaksu nozīmi
AEC
testa veikšanai šajā lietā, jo tā norāda, ka, tā kā
Google
atskaitītās “darbības izmaksas” ir procentuālā daļa no ieņēmumiem, kas saistīti ar meklēšanas pieprasījumiem, tās būtībā tuvinās minētajām izmaksām.
Tomēr jāatzīmē, ka šajā ziņā Komisija balstās tikai uz vienkāršiem pieņēmumiem, turklāt nenorādot uz precīzākiem datiem no
Google
. Šis jautājums ir īpaši būtisks, jo Vispārējā tiesā
Google
savas papildu izmaksas, kuras ir jāņem vērā
AEC
testā, izsaka skaitliski [0–10] % apmērā. Kā pareizi apgalvo
Google
, nevar izslēgt, ka potenciālais konkurents, kas ir tikpat efektīvs un kam ir jāsedz tikai [0–10] % izmaksu, ir ērtākā situācijā aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu kompensēšanai nekā tā, kuru apraksta Komisija.
Šādos apstākļos Komisija nevar tikai norādīt uz
Google
argumentu neefektivitāti, Vispārējā tiesā apgalvojot, ka ar mazāku procentuālo daļu
AEC
testa rezultāts paliktu nemainīgs un ka
Google
neesot paudusi pretējo.
No tā izriet, ka
Google
atsauce uz procentuālo daļu, kas ir ievērojami zemāka par to, ko Komisijas izmantojusi apstrīdētajā lēmumā, apvienojumā ar to, ka Komisija nebija sākusi papildu izmeklēšanu, un apstrīdētajā lēmumā tam nav sniegti pamatoti iemesli, rada šaubas par Komisijas veiktā
AEC
testa pareizību un derīgumu.
ii)

Par ieņēmumiem, ar kuriem var dalīties potenciālais konkurents, kas ir vismaz tikpat efektīvs
Google
uzskata, ka Komisija ir kļūdījusies, noklusējot meklēšanas pieprasījumu daļu, ko konkurējošs uzņēmums varēja iegūt, izmantojot tās meklētājprogrammas sākumlapu internetā. Lai gan
Google
nedaloties ar reklāmas ieņēmumiem, kas gūti no meklēšanas pieprasījumiem tās interneta sākumlapā, tomēr potenciālie uzņēmumi konkurenti, kas ir vismaz tikpat efektīvi, esot varējuši izvēlēties dalīties ar šiem ieņēmumiem un tādējādi konkurēt ar
Google
. Apstrīdētā lēmuma 1264. apsvērumā Komisija šo iespēju noraidot, tomēr nenorādot atbilstošu pamatojumu.
Šajā ziņā iesākumā jāatzīmē, ka
Google
apstrīd tikai vienu no diviem pamatojumiem, uz kuriem Komisija ir balstījusies, lai noraidītu šo iespējamību. Apstrīdētā lēmuma 1264. apsvērumā Komisija norāda, ka konkurējoši vispārējās meklēšanas pakalpojumi nedalās ar reklāmas ieņēmumiem, kas gūti no meklēšanas pieprasījumiem to meklētājprogrammu interneta lapā, jo, pirmkārt,
Google
nedalās ar šiem ieņēmumiem un, otrkārt, šie ieņēmumi ir gūti neatkarīgi no jebkāda ar aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem noslēgta ieņēmumu sadalīšanas līguma.
Google
arguments nav atbalstāms. Novērtējot prakses spēju bloķēt potenciālo konkurentu, kas ir vismaz tikpat efektīvs, jāņem vērā ieņēmumi, ar kuriem dalās dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums. Pretējā gadījumā tas līdzinātos vērtējumam par dominējošā uzņēmuma rīcības ietekmi uz konkurentu, kas nav vismaz tikpat efektīvs, jo pēdējam minētajam būtu jādalās ar papildu ieņēmumu avotu, lai varētu konkurēt.
Turklāt apstrīdētā lēmuma 1264. apsvērumā minētais otrais pamatojums ir pietiekams, lai izslēgtu to, ka šajā lietā šādi ieņēmumi ir ņemti vērā, veicot
AEC
testu. Ieņēmumu sadalīšanas līguma loģikai atbilst mudinājums aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem labāk izvēlēties meklēšanu it īpaši mobilajā lietojumprogrammā vai citā piekļuves punktā. Savukārt aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem nav nekādu iespēju mudināt lietotājus brīvprātīgi doties uz konkurējošas meklētājprogrammas interneta sākumlapu neatkarīgi no tā, kādi galu galā ir noslēgtie līgumi.
Tādējādi šis arguments ir jānoraida kā nepamatots.
iii)

Par meklēšanas pieprasījumu daļu, uz kuru var pretendēt potenciālais konkurents, kas ir vismaz tikpat efektīvs
Google
argumentē, ka marža, ko konkurējošie uzņēmumi būtu varējuši rezervēt, lai vērstos pret aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem, ir pārvērtējama uz augšu. Tā tas esot, jo apstrīdētā lēmuma 1234. apsvērumā noteiktajai meklēšanas pieprasījumu daļai, uz kuru var pretendēt, esot bijis jābūt lielākai.
Google
arī uzstāj, ka izplatīšanas līgumi attiecīgajiem aparatūras ražotājiem vai tīklu operatoriem nekādi netraucēja konkurējošu meklēšanas pakalpojumu noteikt pēc noklusējuma iepriekš instalētā mobilā interneta pārlūkprogrammā, kas nav
Chrome
. Komisija savukārt norāda, ka apstrīdētajā lēmumā izmantotie dati ir labvēlīgi
Google
. Tā arī uzsver, ka izplatīšanas līgumiem ir bijusi divdomīga nozīme, kas izpaudusies aparatūras ražotāju un tīklu operatoru rīcībā.
Šajā ziņā, pirmām kārtām, jāatzīmē, ka ne visi attiecīgie aparatūras ražotāji un tīklu operatori izplatīšanas līgumu nozīmi ir novērtējuši vienādi. Kā Komisija norāda apstrīdētā lēmuma 1229. un 1230. apsvērumā, daži, bet ne visi aparatūras ražotāji un tīklu operatori izplatīšanas līgumus interpretēja tādējādi, ka tie aizliedz konkurējošu vispārējās meklēšanas pakalpojumu noteikt pēc noklusējuma mobilā interneta pārlūkprogrammā, kas nav
Chrome
.
Šim konstatējumam ir nozīme argumentācijā, ko Komisija ir izmantojusi apstrīdētajā lēmumā. Proti, gadījumā ar meklēšanas pieprasījumu daļu, uz kuru var pretendēt, kad kā piekļuves punkts uz konkurējošiem vispārējās meklēšanas pakalpojumiem konkurējoša meklētājprogramma ir arī noteikta pēc noklusējuma trešā pārlūkprogrammā, Komisija apstrīdētā lēmuma 1243. apsvērumā savas argumentācijas starpposmā būtībā nonāk pie secinājuma, ka potenciālais konkurents, kas ir vismaz tikpat efektīvs kā
Google
, varētu kompensēt gandrīz visus aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumus. Tomēr pati Komisija apstrīdētā lēmuma 1244. apsvērumā šo konstatējumu liek apšaubīt, jo tajā kā papildu parametrs, ko
Google
arī apstrīd šajā prasībā, ir iekļauts ierobežots iepriekšējas instalēšanas apjoms, kuru praktiski var iegūt konkurējošs vispārējās meklēšanas pakalpojums.
Gluži pretēji, ja ņem vērā tikai vienu piekļuves punktu, proti, konkurējošas lietojumprogrammas iepriekšēju instalēšanu līdzās
Google Search
, Komisija apstrīdētā lēmuma 1253. apsvērumā jau savas analīzes starpposmā nonāk pie secinājuma, ka potenciālajam konkurentam, kas ir vismaz tikpat efektīvs kā
Google
, ir neiespējami kompensēt aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumus. Šādā kontekstā līdz ar to jāizlemj jautājums, vai, veicot
AEC
testu, ir ņemtas vērā izplatīšanas līgumu daudzās interpretācijas.
Taču neskaidrības vai šaubas par līgumiskā pienākuma apjomu, kā šajā lietā, represīvā izmeklēšanā, kuras noslēgumā var tikt uzlikts naudas sods, ir jātulko par labu apsūdzētajam uzņēmumam, ja vien uz šo uzņēmumu negulstas šādu šaubu slogs (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 22. novembris, E.ON Energie/Komisija,
C‑89/11 P
,
EU:C:2012:738
,
71.
un
72.
punkts).
Tādējādi Komisija
AEC
testa veikšanai varēja izvēlēties tikai gadījumu ar daļu, uz kuru var pretendēt, kas ietver gan to, kuru rada konkurējošas lietojumprogrammas iepriekšēja instalēšana līdzās
Google Search
, gan to, kuru rada konkurējoša meklēšanas pakalpojuma noteikšana pēc noklusējuma mobilā interneta pārlūkprogrammā, kas nav
Chrome
.
Otrām kārtām,
Google
kritizē Komisiju, ka tā ir pārāk zemu novērtējusi mobilajās ierīcēs veikto meklēšanas pieprasījumu daļu, uz kuru var pretendēt potenciālais konkurents, kas ir vismaz tikpat efektīvs.
Google
uzskata, ka šāds konkurents spētu sev iegūt vairāk nekā 12 % meklēšanas pieprasījumu, ko lietotāji veic
Google Search
.
Iesākumā jāatgādina, ka 12 % meklēšanas pieprasījumu, uz kuriem var pretendēt, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma 1234. apsvēruma, atbilst tai daļai no personālajos datoros veiktiem vispārējās meklēšanas pieprasījumiem EEZ, uz kuru pretendē visi konkurējošie vispārējās meklēšanas pakalpojumi. Komisija to daļu no personālajos datoros veiktiem vispārējiem meklēšanas pieprasījumiem, uz kuru tiek pretendēts, ir pārcēlusi uz to daļu no mobilajās ierīcēs veiktiem vispārējās meklēšanas pieprasījumiem, uz kuru var pretendēt. Balstoties uz šo daļu, Komisija ir noteikusi vispārējās meklēšanas pieprasījumu maksimālo īpatsvaru, ko konkurējošs vispārējās meklēšanas pakalpojums maksimāli būtu varējis iegūt sev, ja tā lietojumprogramma būtu iepriekš instalēta līdzās
Google Search
.
Savu apgalvojumu pamatojumam
Google
uzsver, pirmkārt, ka vispārējās meklēšanas pieprasījumu daļa, uz kuru pretendē visi konkurējošie vispārējās meklēšanas pakalpojumi personālajos datoros, ir minimāla.
Google
uzskata – tas nozīmē, ka konkurējošie vispārējās meklēšanas pakalpojumi nav potenciālie konkurenti, kas ir vismaz tikpat efektīvi. Tā arī uzsver, ka valstu tirgos, kur konkurējošiem pakalpojumiem ir ievērojams segums, piemēram,
Seznam
Čehijas Republikā, daļa, uz kuru pretendē, ir lielāka. Otrkārt, Komisija esot noklusējusi faktu, ka izvēlētajā laikposmā gandrīz visos personālajos datoros
Bing
bija noteikts pēc noklusējuma.
Šajā ziņā, pirmkārt, argumentu par to, ka
Bing
bija noteikts pēc noklusējuma gandrīz visos personālajos datoros, nevar atbalstīt. Komisija uzsver, un to šajā jautājumā
Google
neapstrīd, ka izvēlētajā laikposmā, proti, no 2011. līdz 2014. gadam,
Bing
nebija noteikts pēc noklusējuma visos personālajos datoros.
Microsoft
šajā laikposmā bija pienākums lietotājiem ļaut izvēlēties.
Otrkārt,
Google
izklāsta, ka, izvēloties daļu, uz kuru var pretendēt, 12 % apmērā no meklēšanas pieprasījumiem, Komisija nav pamatojusies uz daļu, uz kuru varētu pretendēt potenciālais konkurents, kas ir vismaz tikpat efektīvs kā
Google
. Komisija turpretī esot izvēlējusies daļu, uz kuru faktiski pretendēja visi vispārējās meklēšanas pakalpojumi personālajos datoros, kas, iespējams, nav tik efektīvi konkurenti. Šī kļūda apgāžot visu Komisijas veikto
AEC
testu.
Šādas meklēšanas pieprasījumu daļas, uz kuru var pretendēt, noteikšanas pamatā, kā pareizi uzsver
Google
, ir kļūda argumentācijā un izkropļots
AEC
testa dizains.
Pirmkārt, tas, ka Komisija savas argumentācijas premisai ir izvēlējusies izmantot vispārējās meklēšanas pieprasījumu daļu, uz kuru faktiski pretendēja visi konkurējošie vispārējās meklēšanas pakalpojumi personālajos datoros, neļauj pietiekami pārliecinoši apgalvot, ka potenciālais konkurents, kas ir vismaz tikpat efektīvs, mobilajās ierīcēs būtu varējis pretendēt tikai uz tādu pašu daļu. Tas, ka ir ņemtas vērā daļas, uz kurām faktiski pretendēja personālajos datoros, šajā lietā saprātīgi nevarēja būt pamats
AEC
testam, lai pārbaudītu vispārējās meklēšanas pieprasījumu daļu, uz kuru var pretendēt potenciālais konkurents, kas ir vismaz tikpat efektīvs kā
Google
mobilajās ierīcēs.
Otrkārt, dažos vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos, it īpaši Čehijas Republikā, daļa, uz kuru pretendē daži konkurenti, piemēram,
Seznam
, šķiet, ir daudz lielāka nekā tā, kuru Komisija ir izvēlējusies apstrīdētajā lēmumā.
Google
uzsver, un Komisija to šajā jautājumā neapstrīd, ka pārkāpuma laikposmā
Seznam
ieguva līdz 26 % vispārējās meklēšanas pieprasījumu personālajos datoros.
Tas, ka 12 % meklēšanas pieprasījumu daļā, uz kuru var pretendēt, ir ņemta vērā daļa, uz kuru Čehijas Republikā pretendē
Seznam
, arī neļauj uzskatīt, ka potenciālais konkurents, kas ir vismaz tikpat efektīvs, nevarētu – tādā pašā veidā kā
Seznam
Čehijas Republikā – pretendēt uz lielāku meklēšanas pieprasījumu daļu EEZ. Pats fakts, ka
Google
saskaras ar lielāku konkurenci dažos vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos, ir tieši tāds, lai radītu šaubas par šādas procentuālās daļas pareizību.
Treškārt, tas, ka tikai
Google
varēja izmantot ar savu tirgus varu saistītās priekšrocības, lai uzlabotu un piedāvātu precīzu pakalpojumu, arī neļauj pārliecinoši izslēgt, ka potenciālais konkurents, kas ir vismaz tikpat efektīvs – it īpaši pakalpojumu kvalitātes un inovāciju ziņā –, pretendē vairāk nekā uz 12 % meklēšanas pieprasījumu daļu.
Tādējādi Komisija arī ir pieļāvusi kļūdu, balstoties uz premisu, ka potenciālais konkurents, kas ir vismaz tikpat efektīvs kā
Google
, mobilajās ierīcēs varēja pretendēt tikai uz 12 % meklēšanas pieprasījumu, ko lietotāji veic
Google Search
.
iv)

Par potenciālā konkurenta, kas ir vismaz tikpat efektīvs, lietojumprogrammas iepriekšējas instalēšanas apjomu
Google
uzskata, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 1244. apsvērumā nav pamatojusi iemeslus, kādēļ konkurējošu meklēšanas pakalpojuma lietojumprogrammu iepriekš instalēt varēja tikai ierobežotā mobilo ierīču skaitā.
Google
uzskata, ka atsauce uz apstrīdētā lēmuma daļu par izplatīšanas līgumiem nevar būt pietiekama un ir pretrunā apstrīdētā lēmuma 1208. apsvērumam, kurā Komisija uzsverot, ka bez aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem aparatūras ražotāji un tīklu operatori būtu komerciāli ieinteresēti iepriekš instalēt vairākas vispārējās meklēšanas lietojumprogrammas.
Šajā ziņā jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma 1244. apsvērumā Komisija apgalvojumu, ka konkurents nevarētu prasīt, lai aparatūras ražotājs vai tīklu operators iepriekš instalētu tā lietojumprogrammu visās mobilo ierīču klāsta ierīcēs, uz kurām attiecas aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi, pamato, atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 824.–832. apsvērumu.
Apstrīdētā lēmuma 824.–832. apsvērums ir par izplatīšanas līgumu pretkonkurences rakstura novērtējumu. Komisija tur izklāsta, ka, lai gan saskaņā ar izplatīšanas līgumiem aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem teorētiski nebija liegts iepriekš instalēt konkurējošas vispārējās meklēšanas pakalpojuma lietojumprogrammas, praksē tie atturējās iepriekš instalēt vairākas vispārējās meklēšanas pakalpojuma lietojumprogrammas.
Tomēr atsauce apstrīdētā lēmuma 1244. apsvērumā uz iemesliem, kas attiecas uz izplatīšanas līgumu ļaunprātīgā rakstura novērtējumu, lai samazinātu potenciālā konkurenta, kas ir vismaz tikpat efektīvs, spēju kompensēt aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumus, kā pareizi uzsver
Google
, nevar būt pārliecinoša. Proti, izplatīšanas līgumu vērtēšanas konteksts atšķiras no konteksta, kādā ir vērtēta potenciālā konkurenta – kas ir vismaz tikpat efektīvs kā
Google
un vēlas, lai tā lietojumprogramma tiktu iepriekš instalēta apmaiņā pret daļu no reklāmas ieņēmumiem, – iespēja kompensēt aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumus.
Pirmkārt, lai pierādītu, ka konkurences priekšrocību, ko
Google
gūst no izplatīšanas līgumiem, nevar kompensēt ar konkurējošu lietojumprogrammu iepriekšēju instalēšanu, Komisija apstrīdētā lēmuma 825.–832. apsvērumā uzsver, ka aparatūras ražotāji un tīklu operatori varēja saņemt tikai nelielus papildu ieņēmumus, ņemot vērā
Google
tirgus daļu un tās klātbūtni visur vispārējās meklēšanas pakalpojumu piekļuves punktos. Turklāt aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem bija jāsaskaras ar augstākām darījuma izmaksām un tehniskām problēmām saistībā ar datu uzglabāšanas ietilpību, tādējādi pasliktinot lietotāju pieredzi.
Tomēr šie iemesli, lai gan tiem ir nozīme, ja ņem vērā tāda reāla
Google
konkurenta situāciju, kurš nevēlas dalīties ar saviem reklāmas ieņēmumiem, nekādi neļauj apgalvot, ka potenciālais konkurents, kas ir vismaz tikpat efektīvs un vēlas sadalīt savus ieņēmumus, nevarētu panākt savas lietojumprogrammas iepriekšēju instalēšanu visā attiecīgo aparatūras ražotāju un tīklu operatoru mobilo ierīču klāstā.
Šāda kopīga iepriekšēja instalēšana varētu palielināt viedo mobilo ierīču pievilcību un tādējādi varētu atbilst aparatūras ražotāju un tīklu operatoru interesēm. Proti, piedāvājot vairākas vispārējās meklēšanas lietojumprogrammas, proti,
Google
un potenciālā konkurenta, kas ir vismaz tikpat efektīvs, lietojumprogrammas, varētu tikt uzlabota lietotāju pieredze, padarot attiecīgās mobilās ierīces vēl pievilcīgākas, kā Komisija turklāt to atzīst apstrīdētā lēmuma 1213. apsvērumā.
Turklāt ieņēmumus saskaņā ar aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem, ko aparatūras ražotāji un tīklu operatori zaudētu, ja
Google Search
vairs nebūtu vienīgā iepriekš instalētā lietojumprogramma, konkurents, kas ir vismaz tikpat efektīvs, varētu – kā izriet no apstrīdētā lēmuma 1243. apsvēruma – kompensēt, ja uz visām mobilajām ierīcēm attiecas vismaz tikpat efektīva konkurenta reklāmas ieņēmumu sadalīšana. Turklāt Komisija apstrīdētā lēmuma 1216. apsvērumā, pamatojoties uz
Google
paziņojumiem, uzsver, ka bez aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem aparatūras ražotāji un tīklu operatori joprojām varētu gūt ieņēmumus no
Google
, un tas no jauna ļauj kontekstā skatīt apgalvojumu, ka potenciālais konkurents, kas ir vismaz tikpat efektīvs, savu lietojumprogrammu varētu iepriekš instalēt tikai ierobežotā mobilo ierīču skaitā.
Otrkārt, Komisija apstrīdētā lēmuma 830.–832. apsvērumā norāda, ka izplatīšanas līgumos aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem bija aizliegts ekskluzīvi iepriekš instalēt konkurējošu vispārējās meklēšanas pakalpojumu vai tīklu operatoriem bija aizliegts prasīt, lai aparatūras ražotāji ekskluzīvi iepriekš instalētu šādu lietojumprogrammu.
Apstrīdētā lēmuma 1244. apsvērumā aprakstītais gadījums attiecas uz iepriekšēju instalēšanu papildus
Google Search
, nevis bez pēdējās minētās lietojumprogrammas. Komisijas konstatējums apstrīdētā lēmuma 830.–832. apsvērumā nekādi nepalīdz, jo aprakstītais gadījums saistībā ar aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu kompensēšanu balstās uz premisu, ka konkurējoša lietojumprogramma ir iepriekš instalēta līdzās
Google Search
.
Treškārt, Komisija apstrīdētā lēmuma 1247. apsvērumā balstās uz diviem 1219. apsvērumā minētiem piemēriem, lai atspoguļotu, ka konkurenti, kuriem praksē ir izdevies panākt vispārējās meklēšanas pakalpojumu iepriekšēju instalēšanu, ir varējuši nosegt tikai ierobežotu mobilo ierīču skaitu vai katrā ziņā skaitu, ar ko nepietiek, lai kompensētu aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumus.
Google
savukārt uzsver, ka viens no Komisijas minētajiem piemēriem ļauj apstiprināt pretēju apgalvojumu.
Piemēri, uz kuriem Komisija balstās, ir reālu konkurentu piemēri. Turklāt Komisija apstrīdētā lēmuma 1247. apsvērumā nenorāda, vai tā šos konkurentus atzīst par potenciālajiem konkurentiem, kas ir vismaz tikpat efektīvi kā
Google
un ir vēlējušies dalīties savos reklāmas ieņēmumos.
Ceturtkārt, jāatzīmē – apgalvojums, ka konkurences priekšrocību, ko
Google
gūst no izplatīšanas līgumiem, nevar atsvērt ar to aparatūras ražotāju un tīklu operatoru rīcību, kuri izvēlētos iepriekš instalēt konkurējošu lietojumprogrammu, galvenokārt, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 833. apsvēruma, ir pamatots ar to, ka tos ar
Google
saista arī aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgums. Tomēr šajā lietā pārbaudītais scenārijs attiecas uz potenciālo konkurentu, kas
Google
ieņēmumu sadalīšanas līgumu ierosina aizstāt ar savu ieņēmumu sadalīšanas līgumu.
Tādējādi Komisija potenciālā konkurenta, kas ir vismaz tikpat efektīvs, spēju kompensēt aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumus nevar samazināt tikai ar vienkāršu apgalvojumu, ka šāds konkurents šajā situācijā varētu panākt savas lietojumprogrammas iepriekšēju instalēšanu tikai ierobežotā aparatūras ražotāja vai tīklu operatora mobilo ierīču skaitā.
v)

Par AEC testa piemērošanu laikā
Pretēji Komisijas pieejai apstrīdētā lēmuma 1249. apsvērumā
Google
norāda, ka potenciālā konkurenta, kas ir vismaz tikpat efektīvs, iespēja kompensēt aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumus ir jāpārbauda tikai no brīža, kad minētie līgumi stājās spēkā. Katrā ziņā Komisija neizvērtējot jaunāko mobilo ierīču spēju radīt ieņēmumus, kas ir lielāki par jau apritē esošo ierīču radītajiem ieņēmumiem. Tā arī nepareizi noraidot apstākli, ka ieņēmumi no vecākām ierīcēm laika gaitā samazinās, pamatojot tikai ar to vien, ka
Google
administratīvā procesa laikā nav iesniegusi pierādījumus par to. Komisija norāda, ka neviens no
Google
izvirzītajiem elementiem neļauj apšaubīt apstrīdēto lēmumu.
Šajā ziņā jāuzsver, ka, tāpat kā dažās atlaižu sistēmās, kas tiek noteiktas atkarībā no atskaites periodā pārdotā daudzuma, atskaites perioda beigās pircējam pieaug spiediens sasniegt nepieciešamo apgrozījumu, kas tam dotu tiesības uz minēto atlaidi, arī ieņēmumu sadales līguma ekskluzivitātes efekts pastiprinās, pieaugot to pārdoto preču daudzumam, kurās integrēti minēto ieņēmumu pamatā esošie pakalpojumi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 6. oktobris, Post Danmark,
C‑23/14
,
EU:C:2015:651
,
34.
punkts).
Šajā lietā Komisija apstrīdētā lēmuma 1249. apsvērumā pareizi ir novērtējusi aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu pretkonkurences raksturu ne tikai to noslēgšanas brīdī, bet arī laikposmā, kad tie bija spēkā. Pretēji
Google
norādītajam nevar noklusēt, ka, pieaugot apritē esošo mobilo ierīču skaitam, uz kurām attiecas aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi, pat potenciālajam konkurentam, kas ir vismaz tikpat efektīvs, praksē izrādījās grūtāk ar tiem sacensties. Šajā lietā tā tas ir, jo sadalītie
Google
ieņēmumi ir atkarīgi no meklēšanas, kas veikta pārdotajās mobilajās ierīcēs.
Tādējādi Komisija nav pieļāvusi tiesību kļūdu, konkurenta spēju kompensēt aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumus analizējot nevis statiskā, bet dinamiskā veidā.
Tomēr, pirmkārt, jāatzīmē, ka apstrīdētā lēmuma 1249. apsvērumā izklāstītie apsvērumi joprojām ir tīri teorētiski. Komisija šajā lietā skaitliski neizsaka jau pārdoto ierīču konkrēto ietekmi uz potenciālā konkurenta, kas ir vismaz tikpat efektīvs kā
Google
, spēju kompensēt aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumus.
Otrkārt, lai gan, kā pareizi uzsver
Google
, šādiem datiem varētu būt nozīme, lai kontekstā novērtētu ietekmi uz potenciālā konkurenta, kas ir vismaz tikpat efektīvs, spēju kompensēt aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumus, Komisija apstrīdētā lēmuma 1270. apsvērumā noraida jaunāko mobilo ierīču tendenci radīt ieņēmumus, kas pārsniedz ieņēmumus no vecākām mobilajām ierīcēm, pamatojot tikai ar to, ka
Google
atbildē uz otro faktu izklāsta vēstuli tam nav sniegusi nekādus pierādījumus.
Ekskluzivitātes maksājumu ļaunprātīgo raksturu nevar pamatot ar vienkāršu ļaunprātīgās rīcības prezumpciju, kas dominējošā stāvoklī esošajam uzņēmumam ir jāapgāž. Gluži pretēji, no judikatūras skaidri izriet, ka gadījumā, ja tiek apstrīdēts cenu noteikšanas prakses ierobežojošais raksturs, Komisijai ir jānovērtē visi nozīmīgie apstākļi saistībā ar attiecīgo praksi, lai analizētu praksei piemītošo spēju izstumt vismaz tikpat efektīvus konkurentus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 6. septembris, Intel/Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
139.
un
140.
punkts).
Tādējādi, tā kā šajā lietā tas bija Komisijas, nevis
Google
pienākums pierādīt aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu izstumšanas iedarbību uz potenciālo konkurentu, kas ir vismaz tikpat efektīvs, Komisija apstrīdētā lēmuma 1270. apsvērumā nevarēja pamatoties uz apgalvoto
Google
neizpildi, bez papildu analīzes pieņemot par pašsaprotamu jaunāko un vecāko mobilo ierīču spēju radīt vienādus vispārējās meklēšanas ieņēmumus.
Tādējādi Komisija nevarēja būt pienācīgi pārbaudījusi potenciālā konkurenta, kas ir vismaz tikpat efektīvs, spēju kompensēt aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumus laikposmā, kad tie bija spēkā.
vi)

Secinājums par AEC testa pareizību
No iepriekš minētā izriet, ka apstrīdētajā lēmumā Komisijas veiktajā
AEC
testā ir pieļautas vairākas kļūdas pamatojumā. Vispirms tās attiecas uz vienu no
AEC
testa premisām, proti, par vispārējās meklēšanas pieprasījumu daļu, uz kuru var pretendēt potenciālais konkurents, kas ir vismaz tikpat efektīvs, ja tā lietojumprogramma ir bijusi iepriekš instalēta līdzās
Google Search
. Pēc tam jāatzīmē, ka Komisija nav nodalījusi izmaksas, kuras var attiecināt uz potenciālo konkurentu, kas ir vismaz tikpat efektīvs, un ir izvēlējusies vienkārši ekstrapolēt datus no trešās personas iesniegta dokumenta, ko administratīvajā procesā
Google
apstrīdēja. Turklāt apstrīdētā lēmuma 1244. apsvērumā minētie iemesli nekādi neļauj pamatot apgalvojumu, ka potenciālais konkurents, kas ir vismaz tikpat efektīvs, bez aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem savas lietojumprogrammas iepriekšēju instalēšanu var panākt tikai ierobežotā mobilo ierīču skaitā. Visbeidzot Komisija ir nepilnīgi novērtējusi jau apritē esošo mobilo ierīču tendenci radīt ieņēmumus, kas ir mazāki par tiem, ko rada jaunākās mobilās ierīces.
Jau ar šo četrkāršo konstatējumu vien tiek radītas šaubas par Komisijas veiktā
AEC
testa rezultātu pareizību un līdz ar to arī par aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu apgalvoto izstumšanas iedarbību uz potenciālo konkurentu, kas ir vismaz tikpat efektīvs. Tātad
AEC
tests, kā to ir veikusi Komisija, nevar pamatot konstatējumu par ļaunprātīgu rīcību, kas izriet no aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem.
5.

Secinājums par aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu ļaunprātīgā rakstura iemeslu pareizību
Ņemot vērā dažādās kļūdas Komisijas argumentācijā, secinājumu, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi bija ļaunprātīgi, nevar uzskatīt par pietiekami pierādītu. Proti, minētās kļūdas skar būtiskus aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu konkurences analīzes aspektus, proti, to seguma novērtējumu un
AEC
testa veikšanu.
Abstrahējoties no šiem Komisijas argumentācijas posmiem, aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu ļaunprātīgais raksturs pats par sevi nevar izrietēt no divkārša konstatējuma par inovāciju ierobežošanu vai aparatūras ražotāju un tīklu operatoru ieinteresētību minēto ieņēmumu sadalīšanas līgumu neesamības gadījumā iepriekš instalēt vairākas vispārējās meklēšanas pakalpojumu lietojumprogrammas. Pat ja
Google
neapstrīdētu šos divus Komisijas argumentācijas aspektus, jāatzīmē, ka tie paši par sevi ir nepietiekami, lai kliedētu šaubas, ko ir raisījušas kļūdas, kuras Komisijas ir pieļāvusi tās veiktajā
AEC
testā, analizējot aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu segumu un spēju izstumt potenciālo konkurentu, kas ir vismaz tikpat efektīvs.
Tāpēc apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, ciktāl tajā ir atzīts, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi paši par sevi ir ļaunprātīga rīcība, un nav vajadzības pārbaudīt
Google
argumentus par lietotāju piekļuvi konkurējošiem vispārējās meklēšanas pakalpojumiem un nepieciešamību veikt hipotētisko testu.
E.

Par ceturto pamatu attiecībā uz kļūdainu novērtējumu par Play Store un Google Search licenču piešķiršanas pakārtošanas antifragmentācijas pienākumu ievērošanai ļaunprātīgo raksturu
1.

Ievada piezīmes par apstrīdētajā lēmumā identificētās otrās ļaunprātīgās rīcības apjomu
Ceturtajā pamatā, kas sadalīts divās daļās,
Google
apstrīd, ka tās praksi
Play Store
un
Google Search
licencēšanu (atbilstoši izplatīšanas līgumam) pakārtot piekrišanai antifragmentācijas līgumos ietvertajiem antifragmentācijas noteikumiem varētu kvalificēt par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu
Android
lietojumprogrammu veikalu un vispārējās meklēšanas pakalpojumu tirgū.
Komisija uzskata, ka konkrētajai praksei ir ļaunprātīgs raksturs un turklāt – ka daļa
Google
ceturtā pamata atbalstam izvirzīto argumentu ir neefektīvi. Šajā ziņā tā arī apgalvo, ka
Google
neapstrīd daudzus pierādījumus, uz kuriem ir balstīts apstrīdētais lēmums.
Kā izriet no lietas materiāliem,
Google
antifragmentācijas līgumus lika noslēgt tiem aparatūras ražotājiem, kuri vēlējās izmantot iespēju tirgot viedās mobilās ierīces ar iepriekš instalētu
Play Store
un
Google Search
. Proti, izplatīšanas līguma parakstīšana bija pakārtota antifragmentācijas līguma noslēgšanai.
Jāatgādina, ka nav strīda par to, ka antifragmentācijas pienākumos tiek prasīta atbilstība minimālās savietojamības standartam
Android
pirmkoda ieviešanai. Šajā standartā, ko
Google
ir noteikusi internetā publicētajā
Android
savietojamības dokumentā, tostarp tiek prasīts, lai viedās mobilās ierīces ļautu instalēt lietojumprogrammas, pareizi pārraidītu to ekrānu izmērus lietojumprogrammām, pildītu pamatdrošības funkcijas un iekļautu pilnīgu
Android
API
komplektu.
Antifragmentācijas pienākumi attiecas uz visām ierīcēm, kuras tirgo katrs aparatūras ražotājs, kas ir noslēdzis antifragmentācijas līgumu, ja šīs ierīces darbojas ar
Android
vai
Android
atzarojumu (proti, operētājsistēmu, kas ir izstrādāta, izmantojot
Android
pirmkodu). Lai pierādītu ierīču atbilstību
Android
savietojamības dokumentā paredzētajiem standartiem, tām ir jāiztur virkne savietojamības testu (turpmāk tekstā – “savietojamības tests”). Savietojamības testu, kuram
Google
nodrošina publisku piekļuvi
Android
tīmekļvietnē, veido vairāki testi, kas ļauj pierādīt, ka viedā mobilā ierīce, kurā darbojas
Android
atzarojums, atbilst visām
Android
savietojamības dokumentā paredzētajām tehniskajām savietojamības prasībām. Aparatūras ražotājiem pašiem ir jāveic savietojamības tests savām ierīcēm, kas darbojas ar
Android
atzarojumu, tostarp ierīcēm, kurās nav iepriekš instalētas
Google
lietojumprogrammas.
Pēc vienošanās
Android
atzarojumi, kuri veiksmīgi iztur savietojamības testu, turpmāk tiek saukti par “savietojamiem
Android
atzarojumiem”. Savukārt
Android
atzarojumi, kuriem šis tests nav veikts vai kuri to nav izturējuši, proti, no
Android
pirmkoda atvasināti varianti, kas faktiski nav pierādījuši spēju izturēt savietojamības testu, turpmāk tekstā tiek saukti par “nesavietojamiem
Android
atzarojumiem”.
Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu kopš 2011. gada 1. janvāra
Google
ir ļaunprātīgi izmantojusi savu dominējošo stāvokli, pirmkārt,
Android
lietojumprogrammu veikalu pasaules mēroga tirgū – ārpus Ķīnas – un, otrkārt, vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos,
Play Store
un
Google Search
licencēšanu pakārtojot piekrišanai antifragmentācijas līgumiem. Otrā ļaunprātīgā rīcība esot sākusies 2011. gada 1. janvārī, kad
Google
ieguva dominējošo stāvokli iepriekš minētajos tirgos, un esot turpinājusies līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumam (apstrīdētā lēmuma 1187. apsvērums).
Iesākumā jāprecizē, kā to tiesas sēdē apstiprināja galvenie lietas dalībnieki, ka apstrīdētajā lēmumā antifragmentācijas līgumi ir atzīti par ļaunprātīgiem, tikai ciktāl tajos aparatūras ražotājiem ir uzlikts pienākums nodrošināt, lai visas to pārdotās ierīces, kuru operētājsistēma ir
Android
vai
Android
atzarojums, ieskaitot tās, kurās nav veikta
Google
lietojumprogrammu iepriekšēja instalēšana, atbilstu
Android
savietojamības dokumentam. Citiem vārdiem, antifragmentācijas līgumi ir atzīti par ļaunprātīgiem tikai tāpēc, ka tie aizliedz pārdot viedās mobilās ierīces, kurās kā operētājsistēma ir nesavietojami
Android
atzarojumi, pat ja šajās ierīcēs nav iepriekš instalētas
Google
lietojumprogrammas.
Proti, lai gan ir taisnība, ka Komisija vispārīgi ir atzinusi, ka
Play Store
un
Google Search
licencēšanas pakārtošana antifragmentācijas līgumu ievērošanai ir konkurenci ierobežojoša (apstrīdētā lēmuma 1036. apsvērums), tomēr šis vērtējums ir jāsalīdzina ar vērtējumu par to, ka, lai gan pamatojumi ir pieņemami attiecībā uz viedajām mobilajām ierīcēm, kurās ir iepriekš instalēta
GMS suite
, tas tā nekādā gadījumā nevar būt arī attiecībā uz ierīcēm, kuras darbojas ar
Android
atzariem un kurās
Google
lietojumprogrammas nav instalētas (apstrīdētā lēmuma 1173. apsvērums).
Tādējādi, vienlaikus atsaucoties uz 2007. gada 17. septembra spriedumu Microsoft/Komisija (
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
) un nosacījumiem, ar kādiem var konstatēt produktu vai saistību grupēšanas ļaunprātīgo raksturu, Komisija būtībā kritizē
Google
par to, ka tā ir īstenojusi pretkonkurences praksi ar mērķi atņemt nesavietojamiem
Android
atzarojumiem tirdzniecības iespējas.
No tā izriet, ka ar argumentiem, kurus sniegusi
Google
un personas, kas iestājušās lietā prasītāju atbalstam, un kuru mērķis ir parādīt, ka antifragmentācijas līgumu attiecināšana uz ierīcēm, kurās ir instalēts
GMS
komplekts, ir likumīga, katrā ziņā nevar pierādīt, ka Komisija būtu pieļāvusi kļūdu otrās ļaunprātīgās rīcības vērtējumā.
Google
sava izvirzītā ceturtā pamata pirmajā daļā apstrīd Komisijas novērtējumus par konkrētās prakses konkurenci ierobežojošo raksturu. Minētā pamata otrajā daļā
Google
apgalvo, ka tās rīcība katrā ziņā ir objektīvi pamatota.
2.

Par pirmo daļu, kas attiecas uz konkurences ierobežošanu
a)

Apstrīdētais lēmums
Atsaucoties uz 2007. gada 17. septembra spriedumu Microsoft/Komisija (
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
), Komisija norāda, ka otrās ļaunprātīgās rīcības raksturošanai ir jāpierāda, pirmkārt, ka antifragmentācijas līgumi nav saistīti ar
Play Store
un
Google Search
licencēšanu; otrkārt, ka
Google
ieņem dominējošo stāvokli
Android
lietojumprogrammu veikalu tirgū un vispārējās meklēšanas pakalpojumu tirgos; treškārt, ka
Play Store
un
Google Search
nevar iegūt, nepiekrītot antifragmentācijas līgumiem; un, ceturtkārt, ka antifragmentācijas līgumi var ierobežot konkurenci (apstrīdētā lēmuma 1011. apsvērums).
Pēc pirmo triju kritēriju izvērtēšanas Komisija izklāsta sešas argumentu grupas, lai pierādītu, ka antifragmentācijas līgumi var ierobežot konkurenci: pirmkārt, nesavietojamie
Android
atzarojumi rada
Google
ticamus konkurences draudus; otrkārt,
Google
nosaka antifragmentācijas līgumus, kuru saturu tā tādējādi kontrolē, un faktiski uzrauga, kā aparatūras ražotāji tos piemēro; treškārt, antifragmentācijas līgumi kavē nesavietojamu
Android
atzarojumu izstrādāšanu; ceturtkārt, savietojami
Android
atzarojumi nerada
Google
ticamus konkurences draudus; piektkārt, antifragmentācijas līgumu spēju ierobežot konkurenci pastiprina
Google
patentēto
API
nepieejamība nesavietojamu
Android
atzarojumu izstrādātājiem, tādējādi samazinot izstrādātāju interesi iecerēt izmantošanai šādās operētājsistēmās paredzētas lietojumprogrammas; un, sestkārt,
Google
rīcība saglabā un nostiprina tās dominējošo stāvokli vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos, attur no inovācijām, un tai ir tendence tieši vai netieši kaitēt patērētājiem (apstrīdētā lēmuma 1036. apsvērums).
b)

Lietas dalībnieku argumenti
1)

“Google” argumenti
Ceturtā pamata pirmās daļas atbalstam
Google
norāda, ka antifragmentācijas līgumi neierobežo
Android
versiju konkurētspēju, bet – gluži pretēji – to palielina, saglabājot minimālu savietojamības standartu, kas nodrošina lietojumprogrammu pienācīgu darbību visos šajos variantos. Nesavietojamie
Android
atzarojumi, kas neatbilst šim standartam, vispār neesot interesanti un apdraudot visu “
Android
ekosistēmu”.
Pirmām kārtām,
Google
uzskata, ka
Android
savietojamības dokumenta tehnisko standartu ievērošana ir nepieciešama, pirmkārt, lai nodrošinātu viedo mobilo ierīču, kuru operētājsistēma ir
Android
vai
Android
atzarojums, pareizu darbību un, otrkārt, lai ļautu šīs ierīces savstarpēji savietot un tās savietot ar lietojumprogrammām, kas izstrādātas
Android
(turpmāk tekstā – “sadarbspēja”). Gluži pretēji, parādītās neatbilstības samazinot operētājsistēmas un
Android
atzarojumu pievilcīgumu lietotājiem un lietojumprogrammu izstrādātājiem. Tādējādi antifragmentācijas līgumi ļaujot aparatūras ražotājiem gūt labumu no
Android
atvērtā modeļa lielās elastības, vienlaikus aizsargājot šīs operētājsistēmas un
Android
atzarojumu dzīvotspēju un kvalitāti pret neatbilstības izraisītiem darbības traucējumiem.
Google
apgalvo, ka antifragmentācijas līgumu mērķis ir mācīties no iepriekšējās pieredzes un citu atvērto ekosistēmu, piemēram,
Symbian
un
Unix
, izzušanas. Līdz ar to antifragmentācijas līgumi, kas ir vajadzīgi, lai aizsargātu “
Android
ekosistēmu”, neierobežojot konkurenci.
Otrām kārtām, apstrīdētajā lēmumā neesot norādītas konkrētas antifragmentācijas līgumu prasības, kuras it kā ierobežo konkurenci. Tajā arī neesot precizēts, kurš attiecīgais konkurences parametrs varētu būt ietekmēts. Antifragmentācijas noteikumu dalībnieki vienkārši apņemoties nodrošināt, ka to
Android
atzarojumi atbilst
Android
savietojamības dokumentā paredzētajām savietojamības prasībām. Tādējādi antifragmentācijas līgumi aparatūras ražotājiem ļaujot brīvi konkurēt ar saviem
Android
atzarojumiem visos iespējamos konkurences parametros, tostarp ar cenu, kvalitāti un inovācijām. Tie varot ieviest inovācijas
Android
pirmkodā, izstrādāt jaunu funkcionalitāti un pievienot
API
. Antifragmentācijas pienākumi neliedzot operētājsistēmu piegādātājiem vai aparatūras ražotājiem, kas ir noslēguši antifragmentācijas līgumu, piedāvāt konkurējošus vispārējās meklēšanas pakalpojumus. Proti, savietojami
Android
atzarojumi neesot mazāk piemēroti konkurējošu meklēšanas pakalpojumu piedāvāšanai nekā nesavietojami atzarojumi.
Trešām kārtām,
Google
arī apgalvo, ka antifragmentācijas līgumi, garantējot
Android
platformas izstrādi un uzturēšanu, ir paplašinājuši iespējas konkurentiem, ļaujot tiem izvairīties no lielākām izstrādes izmaksām, kas būtu radušās papildu testēšanas dēļ, kāda ir jāveic fragmentētas platformas gadījumā, un tādējādi tas arī palielinātu izmaksas lietotājiem. Piemēram, prasība, lai visas
Android
API
būtu instalētas ierīcē, kas izstrādāta īpaši darbībai ar
Android
vai
Android
atzarojumu, esot priekšrocība, nevis ierobežojums. Proti, katrai ierīcei esot tūlītēja piekļuve plašam tādu lietojumprogrammu klāstam, kuras paredzētas visām savietojamām operētājsistēmām. Citas
Android
savietojamības dokumenta tehniskās prasības esot domātas tāda paša rezultāta sasniegšanai. Tādējādi visiem attiecīgajiem uzņēmējiem neesot vajadzības no nekā veidot savu “ekosistēmu”.
Ceturtām kārtām,
Google
uzsver – apgalvojums, ka antifragmentācijas pienākumi ierobežo konkurenci, ir balstīts uz neskaidriem un kļūdainiem argumentiem, kuriem turklāt neesot nekādas saiknes ar antifragmentācijas pienākumiem. Šajā ziņā
Google
it īpaši atsaucas uz konkurences draudiem, ko it kā rada nesavietojami
Android
atzarojumi, uz grūtībām, ar kādām sastopas daži nesavietojami
Android
atzarojumi, piemēram,
Amazon
operētājsistēma
Fire OS
un
Alibaba
operētājsistēma
Aliyun
, kā arī uz apgalvojumu, ka daži nesavietojamības gadījumi ir vēlami un to it kā atspoguļojot
Google
lēmums izbeigt
Android
savietojamību ar
Java
.
Google
uzskata, ka nesavietojamu
Android
atzarojumu neveiksmes cēlonis ir tiem piemītošā vājība, nevis antifragmentācijas līgumi.
Piektām kārtām, apgalvojums, ka
Google
“principā” varētu mainīt
Android
savietojamības dokumenta prasības, lai nākotnē tās padarītu stingrākas, esot spekulatīvs un nevarot raksturot pārkāpumu.
Google
nekad neesot izmantojusi savu ierobežoto kontroli pār platformu, lai ierobežotu konkurenci, un neesot nekāda iemesla uzskatīt, ka tā to varētu darīt. Tā atgādina, ka antifragmentācijas līgumos ir paredzēts, ka var arī vienoties par izņēmumiem no savietojamības prasībām.
Visbeidzot, sestām kārtām,
Google
apgalvo, ka – pretēji apstrīdētajā lēmumā norādītajam – antifragmentācijas pienākumi nav nostiprinājuši tās pozīcijas vispārējās meklēšanas pakalpojumu tirgū. Proti, konkurējoši pakalpojumi kā izplatīšanas kanālu tikpat labi varot izmantot gan savietojamus, gan nesavietojamus
Android
atzarojumus. Antifragmentācijas noteikumi neliedzot operētājsistēmu izstrādātājiem vai aparatūras ražotājiem tirgot ierīces, kurās ir iepriekš instalēts konkurējošs vispārējās meklēšanas pakalpojums. Turklāt apstrīdētajā lēmumā Komisija neesot paskaidrojusi, kāpēc tā uzskata, ka nesavietojami
Android
atzarojumi piedāvātu labāku izplatīšanas kanālu vispārējās meklēšanas pakalpojumiem, kas konkurē ar
Google Search
. Nesavietojamu
Android
atzarojumu komerciālās izredzes, jo tās ir mazākas nekā savietojamu atzarojumu izredzes, neesot tik labi izplatīšanas kanāli. Piemēriem, ka
Amazon
un
Nokia
ir iepriekš instalējušas
Bing
nesavietojamos
Android
atzarojumos, neesot nozīmes.
Šo argumentu atbalstam personas, kas iestājušās lietā
Google
atbalstam, tostarp apgalvo turpmāk minēto:
–
ADA
norāda, ka Komisijai vajadzēja pārbaudīt antifragmentācijas līgumus, ņemot vērā operētājsistēmu un lietojumprogrammu mijiedarbību; šādā kontekstā nesavietojami atzarojumi neradot reālus konkurences draudus pārcelšanas izmaksu un neatbilstību radīto neērtību dēļ; proti, bez
Google
patentētām
API
lietojumprogrammas nedarbotos pareizi, un šo darbības traucējumu labojumi radītu daudzkārtējas un lielas izmaksas; šī neatbilstība tātad būtu nelabvēlīga izstrādātājiem un radītu neērtības lietotājiem; tādējādi antifragmentācijas līgumiem neesot reālas alternatīvas;
–
CCIA
norāda, ka Komisijai vajadzēja meklēt reālistisku hipotētisko scenāriju, ar ko pietiktu, lai parādītu, ka antifragmentācijas līgumi pretēji apstrīdētajā lēmumā norādītajam patiesībā ir palielinājuši konkurences iespējas;
–
Gigaset
un
HMD
norāda, ka antifragmentācijas līgumi ir veicinājuši konkurenci, aizsargājot
Android
dzīvotspēju salīdzinājumā ar citiem alternatīviem modeļiem; tas esot bijis labvēlīgi lietojumprogrammu izstrādātājiem, aparatūras ražotājiem un patērētājiem;
Android
savietojamības dokumenta tvērums esot nepārprotams; nesavietojamu atzarojumu radīto darbības traucējumu ietekme būtu negatīva visiem tirgus dalībniekiem;
–
Opera
apgalvo, ka
Android
uzņēmējdarbības modelis tai ir bijis labvēlīgs, jo piedāvājis uzticamu platformu, kas tai ļauj piekļūt daudziem potenciāliem lietotājiem; šāds modelis esot konkurencei labvēlīgāks nekā kāds cits.
2)

Komisijas argumenti
Komisija pēc būtības atsaucas uz apstrīdētā lēmuma saturu. Proti,
Google
iekšējie dokumenti un saziņa ar aparatūras ražotājiem parādot, ka šis uzņēmums ir vēlējies, lai antifragmentācijas līgumi aparatūras ražotājiem, kas vēlas pārdot ierīces ar iepriekš instalētu
Play Store
un lietojumprogrammu
Google Search
, liegtu pārdot arī ierīces, kas darbojas ar nesavietojamiem
Android
atzarojumiem. Antifragmentācijas līgumi arī ierobežojot konkurenci vispārējās meklēšanas pakalpojumu jomā, liedzot
Google
partneriem un konkurentiem izstrādāt nesavietojamus
Android
atzarojumus, kuri nav
Google
kontrolē un kuros aparatūras ražotāji būtu varējuši iepriekš instalēt konkurējošus vispārējās meklēšanas pakalpojumus un noteikt tos pēc noklusējuma.
Tādējādi, pirmkārt, Komisija uzskata, ka antifragmentācijas līgumu mērķis ir, pirmām kārtām, gan operētājsistēmu izstrādātājiem, gan aparatūras ražotājiem liegt nesavietojamu
Android
atzarojumu izstrādi, kā arī, otrām kārtām, pārdot ierīces, kas darbojas ar šādiem atzarojumiem. Ar šādu mērķi esot pietiekami, lai raksturotu
Google
stratēģiju, kuras mērķis ir izstumt nesavietojamus
Android
atzarojumus. Otrkārt, nesavietojami
Android
atzarojumi radot
Google
ticamākus konkurences draudus nekā savietojami
Android
atzarojumi. Treškārt, antifragmentācijas līgumiem raksturīgo izstumšanas iedarbību nemazinātu tādas licencētas operētājsistēmas pastāvēšana, kas nav
Android
. Ceturtkārt, Komisija atgādina, ka daži aparatūras ražotāji ir vēlējušies pārdot ierīces, kas darbojas ar nesavietojamiem
Android
atzarojumiem. Taču visos šajos gadījumos antifragmentācijas līgumi aparatūras ražotājiem un ieinteresētajiem izstrādātājiem esot lieguši atbildēt uz šādu pieprasījumu.
Personas, kas iestājušās lietā Komisijas atbalstam, tostarp apgalvo turpmāk minēto:
–
VDZ
norāda, ka nesavietojamu
Android
atzarojumu konkurence ļauj palielināt daudzveidību un samazināt ierīču cenu, vienlaikus veicinot inovācijas; antifragmentācijas pienākumi tātad pārsniedzot to, kas ir nepieciešams;
–
FairSearch
apgalvo, ka antifragmentācijas pienākumi ir radīti, lai izstumtu konkurenci ar brīvu programmatūru, un ka
Google
ir rīcības brīvība termina “fragmentēšana” interpretācijā un tas ļaujot
Google
konsolidēt savu tirgus varu; tādējādi antifragmentācijas pienākumi neesot ne attaisnojami, ne samērīgi;
–
Seznam
norāda, ka ir spiesta izmantot
Play Store
, jo nav iespējams pārliecināt izstrādātājus izveidot savu lietojumprogrammu veikalu tik mazam tirgum kā viena pati Čehijas Republika; antifragmentācijas pienākumi tai liedzot jebkādu komerciāli pievilcīgu iespēju un esot šķērslis uz sniegumu balstītai konkurencei vispārējās meklēšanas pakalpojumu tirgos;
–
Qwant
norāda, ka kopš apstrīdētā lēmuma pieņemšanas aparatūras ražotāju nesavietojamu
Android
atzarojumu piedāvājumi ir kļuvuši konkurētspējīgi, kā to parāda
Fairphone
piemērs; antifragmentācijas līgumi, traucējot nesavietojamu
Android
atzarojumu izstrādei, esot atņēmuši izplatīšanas platformas ar
Google Search
konkurējošām meklētājprogrammām.
c)

Vispārējās tiesas vērtējums
Kā tikko atgādināts, Komisija kritizē
Google
par
Play Store
un
Google Search
licenču piešķiršanas pakārtošanu virknei pienākumu, kas ierobežo to aparatūras ražotāju brīvību, kuri vēlas iegūt šīs licences, tieši ar aizliegumu tiem pārdot arī jebkuru citu ierīci, kas darbojas ar nesavietojamu
Android
atzarojumu. Šis ierobežojums izriet no antifragmentācijas līgumiem un, ciktāl tas attiecas uz viedajām mobilajām ierīcēm, kurās
Google
lietojumprogrammas nav iepriekš instalētas, ir vienīgais pienākums, kas apstrīdētajā lēmumā ir atzīts par ļaunprātīgu. Proti, Komisija neapstrīd
Google
tiesības noteikt savietojamības prasības ierīcēm, kurās ir instalētas tās lietojumprogrammas. Turpretī Komisija par ļaunprātīgu uzskata
Google
praksi ar mērķi likt šķēršļus tādu ierīču izstrādei un klātbūtnei tirgū, kuras darbojas ar nesavietojamu
Android
atzarojumu. Tātad jāpārbauda, vai Komisijai ir izdevies pierādīt, kā tā uzskata apstrīdētajā lēmumā, ka
Google
ir īstenojusi praksi ar mērķi izstumt nesavietojamus
Android
atzarojumus, un vai šo praksi var kvalificēt kā vērstu pret konkurenci LESD 102. panta izpratnē.
Saskaņā ar LESD 102. panta otrās daļas b) punktu stāvokļa ļaunprātīga izmantošana, kas var būt dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana, var jo īpaši izpausties kā ražošanas, tirgus vai tehnikas attīstības ierobežošana, kas kaitē patērētājiem. Lai novērtētu, vai
Google
otrā rīcība, kas apstrīdētajā lēmumā kvalificēta par ļaunprātīgu, ir uzskatāma par šādu stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, vispirms jāpārbauda, vai Komisija ir pierādījusi tās pastāvēšanu, un pēc tam – vai tā ir pierādījusi, ka šī prakse spēja ierobežot konkurenci.
1)

Par prakses pastāvēšanu
Saistībā ar attiecīgās prakses pastāvēšanu antifragmentācijas līgumu aizliegumu tā slēdzējiem tirgot ierīces, kurās darbojas nesavietojami
Android
atzarojumi, lietas dalībnieki nav apstrīdējuši. Tas arī izriet no lietā esošajiem dokumentiem.
Pirmkārt, šādas prakses pastāvēšanu apstiprina
Google
sniegtās atbildes uz tai uzdotajiem Vispārējās tiesas rakstveida jautājumiem – tajās
Google
atgādina, ka lēmums ieviest antifragmentācijas līgumus ir bijis pieņemts jau
Android
pirmsākumā. Tā apgalvo, ka ir izvēlējusies komerciāli sadarboties tikai ar uzņēmumiem, kas piekristu neapdraudēt
Android
.
Google
uzskata, ka šādu mērķi varēja sasniegt, tikai ierobežojot visus iespējamos neatbilstības avotus un it īpaši nesavietojamu
Android
atzarojumu izstrādi. Tie kā lietojumprogrammu nepareizas darbības riska avots esot radījuši draudus tās reputācijai un esot bijuši neizdevīgi, raugoties gan no izstrādātāju, gan no patērētāju viedokļa. Tātad jākonstatē:
Google
atzīst, ka jau kopš pirmsākuma tā ir ieviesusi antifragmentācijas līgumus, lai radītu šķēršļus nesavietojamu
Android
atzarojumu izstrādei.
Otrkārt,
Google
neapstrīd, ka apstrīdētajā lēmumā ietvertie septiņi piemēri ir patiesi, un no tiem izriet, ka tā ir aktīvi iesaistījusies, lai aparatūras ražotājiem, kuri bija sākuši tirgot ierīces, kas darbojas ar nesavietojamiem
Android
atzarojumiem, atgādinātu to līgumiskos pienākumus vai radītu spiedienu uz izstrādātājiem, lai tos atturētu no lietojumprogrammu ieceres nesavietojamiem
Android
atzarojumiem (apstrīdētā lēmuma 1051.–1059. apsvērums). Lai gan administratīvā procesa laikā
Google
apgalvoja, ka tās iesaistīšanās bija vērsta uz aparatūras trūkumu novēršanu, tā nesniedza nekādus pierādījumus šo apgalvojumu pamatošanai. Gluži pretēji, no e‑pasta vēstulēm, ko
Google
tolaik nosūtīja attiecīgajiem uzņēmumiem, izriet, ka tās iesaistīšanās bija motivēta ar vēlmi likt šķēršļus nesavietojamu
Android
atzarojumu izstrādei, nevis ar vajadzību atrisināt tehniskas problēmas saistībā ar pašām ierīcēm.
Treškārt, apsvērumi, kurus Komisijai iesniedza administratīvajā procesā iztaujāts uzņēmums, parāda, ka
Google
pati ir uzraudzījusi, lai aparatūras ražotāji ievērotu antifragmentācijas līgumus, sporādiski veicot iepirkumus pie tīklu operatoriem un pati šādi iegādātām ierīcēm veicot savietojamības testu (apstrīdētā lēmuma 1061. apsvērums).
Tādēļ jāatzīst, ka ir pierādīts, ka reāli ir pastāvējusi
Google
pieļauta prakse, ko Komisija ir atzinusi par otro ļaunprātīgo rīcību. No iepriekš minētā arī izriet, ka šī prakse ir efektīvi īstenota jau kopš
Android
pirmsākuma.
Tāpēc jāpārbauda, vai šī prakse ar mērķi ierobežot nesavietojamu
Android
atzarojumu izstrādi, ir dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana LESD 102. panta izpratnē. Šajā nolūkā jāpārbauda iemesli, kādēļ Komisija apstrīdētajā lēmumā ir uzskatījusi, ka šī izstumšana ierobežo konkurenci vai vismaz varēja to ierobežot, kā arī argumenti, ar kuriem
Google
apstrīd šos vērtējumus.
2)

Par šīs prakses pretkonkurences raksturu
Saistībā ar attiecīgās prakses pretkonkurences raksturu saskaņā ar apstrīdēto lēmumu
Google
centās sasniegt pretkonkurences mērķus, un tās rīcībai patiešām bija konkurenci ierobežojošas sekas. Tāpēc šie novērtējumi ir jāpārbauda.
i)

Par izvirzīto mērķu pretkonkurences raksturu
No apstrīdētajā lēmumā minētajiem iekšējiem dokumentiem izriet, ka antifragmentācijas pienākumi bija iecerēti, tostarp lai novērstu jebkādu
Google
neapstiprinātu
Android
pirmkoda izstrādi, atņemot tirdzniecības iespējas nesavietojamu
Android
atzarojumu izstrādātājiem. Šo mērķi turklāt arī apstiprina
Google
izvirzītie argumenti ceturtā pamata pirmajā daļā.
Pirmkārt, no apstrīdētajā lēmumā minētajām iekšējām e‑pasta vēstulēm izriet, ka stratēģija ar mērķi kavēt nesavietojamu
Android
atzarojumu izstrādi tika ieviesta jau pirmsākumā, lai neļautu
Google
partneriem un konkurentiem izstrādāt neatkarīgas
Android
versijas. Jau pirmsākumā, kā liecina iekšējās e‑pasta vēstules un informācija, kas publicēta
Android
tīmekļvietnē,
Google
plānoja ļaut piekļūt “ekosistēmai” tikai savietojamiem
Android
atzarojumiem un aizliegt iesaistītajiem uzņēmumiem pārdot ierīces, kas darbojas ar nesavietojamiem
Android
atzarojumiem (apstrīdētā lēmuma 159. un 160. apsvērums).
Otrkārt, argumenti, ko
Google
izvirza šī pamata pirmajā daļā, lai apstrīdētu konkrētās prakses pretkonkurences raksturu, balstās uz apgalvotu nepieciešamību “
Android
ekosistēmu” aizsargāt no tā sauktajiem “atvērtā koda” licencēšanas modeļiem raksturīgās fragmentācijas. Šī apgalvotā nepieciešamība esot apstāklis, kas liek šķērsli tās rīcības atzīšanai par ļaunprātīgu, jo konkurencei labvēlīgi ieguvumi no “
Android
ekosistēmas” nefragmentācijas lielā mērā pārsniedzot pretkonkurences sekas, ko rada nesavietojamu
Android
atzarojumu izslēgšana.
Google
uzskata, ka šis fragmentācijas risks izriet no nesavietojamu
Android
atzarojumu pastāvēšanas tirgū, kuri to nesavietojamības dēļ var apdraudēt sadarbspēju, proti, spēju likt darboties visām
Android
paredzētajām lietojumprogrammām visās ierīcēs, kurās kā operētājsistēma tiek izmantots
Android
vai jebkāds
Android
atzarojums. Tādējādi
Google
atzīst, ka vajadzība cīnīties pret šādiem draudiem to spieda likt šķēršļus nesavietojamu atzarojumu izstrādāšanai.
Šajā jautājumā
Google
uzskata, ka tikai ar tirgus pamudinājumiem nebūtu izdevies sasniegt vēlamo rezultātu, jo izstrādātāji un aparatūras ražotāji bez antifragmentācijas līgumiem nebūtu bijuši pietiekami ieinteresēti paši novērst jebkādu nesavietojamības apdraudējumu. Tādējādi
Google
apgalvo, ka antifragmentācijas līgumos ietvertais nesavietojamu
Android
atzarojumu tirdzniecības aizliegums tātad bija nepieciešams. Jautājums, vai
Google
apgalvotais fragmentācijas risks ir tāds, lai objektīvi attaisnotu šādu rīcību, tiks pārbaudīts šī pamata otrajā daļā.
Tātad jākonstatē, ka no
Google
pašas apgalvojumiem, ko apstiprina lietas materiāli, izriet, ka apstrīdētajā lēmumā par ļaunprātīgu kvalificētā prakse ir apzināti īstenota ar mērķi ierobežot nesavietojamu
Android
atzarojumu piekļuvi tirgum.
ii)

Par konkurences ierobežošanu
Līdz ar to jāpārbauda, vai
Google
ir pamats apgalvot, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav pietiekami pierādījusi, ka attiecīgā prakse varēja ierobežot konkurenci. Šajā ziņā elementus, ko Komisija apstrīdētajā lēmumā ir izvēlējusies, lai pierādītu otrās ļaunprātīgās rīcības spēju ierobežot konkurenci, ko
Google
apstrīd, var iedalīt trijos galvenajos pamatojumos. Pirmkārt, nesavietojami
Android
atzarojumi esot ticamāki
Google
konkurenti nekā savietojami
Android
atzarojumi. Otrkārt, otrā ļaunprātīgā rīcība esot ļāvusi
Google
efektīvi izstumt nesavietojamu
Android
atzarojumu. Visbeidzot, treškārt, šī izstumšana nodarot kaitējumu konkurencei, jo tās dēļ tiekot stiprināts
Google
dominējošais stāvoklis vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos un tiekot kavētas inovācijas.
–
Par nesavietojamo atzarojumu radītajiem iespējamiem draudiem
Komisija uzskata, ka nesavietojamu
Android
atzarojumu radītie draudi
Google
ir ne vien ticami, bet pat lielāki par draudiem no savietojamiem
Android
atzarojumiem un par draudiem, ko varētu radīt citas operētājsistēmas, piemēram,
Windows Mobile
vai
Linux
. Šajā ziņā lietas dalībnieki nav vienisprātis, pirmkārt, par to, kādā mērā
Android
paredzētās lietojumprogrammas varētu pareizi darboties nesavietojamos
Android
atzarojumos, un, otrkārt, par izmaksām, ko radītu šo lietojumprogrammu pielāgošana nesavietojamiem
Android
atzarojumiem, jo Komisija uzskata, ka tās ir zemākas, ja
Android
paredzētu lietojumprogrammu pārceļ uz nesavietojamu
Android
atzarojumu, nekā tās, kas būtu nepieciešamas šīs lietojumprogrammas pārcelšanai uz citām operētājsistēmām.
Šajā ziņā no lietas materiāliem nepārprotami izriet, ka nesavietojami
Android
atzarojumi, tāpat kā
Android
un savietojami
Android
atzarojumi, veido licencētas operētājsistēmas. No pirmā pamata pārbaudes turklāt arī izriet, ka licencētas operētājsistēmas konkurences attiecību novērtēšanai veido konkrēto tirgu. Līdz ar to nesavietojami
Android
atzarojumi licencēto operētājsistēmu tirgū var konkurēt ar
Google
. Tāpēc jautājumam, par kuru lietas dalībnieki diskutē, par to, kādā mērā salīdzinājumā ar konkurences spiedienu, ko nesavietojami
Android
atzarojumi rada
Google
, relatīvais konkurences spiediens no savietojamiem
Android
atzarojumiem un citām licencētajām operētājsistēmām ir vairāk vai mazāk būtisks, nav nozīmes. Konkurences ierobežojuma raksturošanai pietiek konstatēt, ka nesavietojami
Android
atzarojumi būtu bijuši
Android
konkurenti licencēto operētājsistēmu tirgū, un to
Google
neapstrīd.
Tāpat arī jautājumam, vai izmaksas no lietojumprogrammu pārcelšanas uz nesavietojamiem
Android
atzarojumiem, proti, izstrādes izdevumi, kas jāsedz, lai
Android
paredzētās lietojumprogrammas varētu pareizi darboties ierīcēs, kuru operētājsistēma ir nesavietojams
Android
atzarojums, ir lielākas vai mazākas nekā izmaksas, kuras rodas, pārnesot uz operētājsistēmām, kas nav
Android
, arī nav nozīmes. Proti, pat atzīstot, un to
Google
nav pierādījusi, ka izmaksas no “
Android
ekosistēmai” paredzētu lietojumprogrammu pārcelšanas uz nesavietojamiem
Android
atzarojumiem ir salīdzināmas ar izmaksām, kas jāsedz, pārceļot uz pilnīgi atšķirīgām operētājsistēmām, proti, tām, kas nav izstrādātas, izmantojot
Android
pirmkodu, saistībā ar šīm izmaksām jāatzīst, ka nesavietojamu
Android
atzarojumu radītie konkurences draudi
Google
nav mazāki par tiem, ko rada citas apstrīdētajā lēmumā analizētās licencētās operētājsistēmas.
Nesavietojamu
Android
atzarojumu spēju radīt konkurences spiedienu uz
Google
neliek apšaubīt arī prasītāju argumenti, ka nav nekādas komerciālas intereses izstrādāt nesavietojamus
Android
atzarojumus un tas izslēdzot to, ka šie atzarojumi prasītājām rada draudus. Proti,
Google
šajā ziņā izvirza vispārīgu un abstraktu apgalvojumu, kas nav pamatots ne ar vienu pārliecinošu pierādījumu. Turpretī
Seznam
atbildē uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumiem apgalvo, ka tā ir neveiksmīgi mēģinājusi pārliecināt aparatūras ražotāju, kas ar
Google
bija noslēdzis antifragmentācijas līgumu, tirgot ierīces, kas darbojas ar nesavietojamiem
Android
atzarojumiem, kurās tā plānoja instalēt pati savu meklētājprogrammu. Šis piemērs apstiprina apstrīdētajā lēmumā ietvertos vērtējumus par to, ka otrā ļaunprātīgā rīcība ir veicinājusi
Google
izvairīšanos no konkurences draudiem, ko nesavietojami
Android
atzarojumi tai būtu varējuši radīt gan licencētu operētājsistēmu, gan vispārējās meklēšanas pakalpojumu tirgū.
No iepriekš minētā izriet, ka
Google
nav pierādījusi, ka nesavietojami
Android
atzarojumi nekādā veidā nebūtu varējuši radīt tai konkurences draudus. Tāpēc jāpārbauda, vai antifragmentācijas līgumi ir tādi, kas varēja faktiski apgrūtināt šo
Google
konkurentu iekļūšanu operētājsistēmu tirgū.
–
Par nesavietojamu “Android” atzarojumu reālu izstumšanu un šīs izstumšanas pretkonkurences sekām
Nav strīda par to, ka apstrīdētajā lēmumā aplūkotajā pārkāpuma laikposmā neviens nesavietojams
Android
atzarojums nav pat varējis ilgstoši pastāvēt tirgū. Lietas dalībnieki nav vienisprātis par šā konstatējuma interpretāciju, jo Komisija apstrīdētajā lēmumā ir uzskatījusi, ka to nesavietojamo
Android
atzarojumu komerciālā neveiksme, kuri bija pastāvējuši, no vienas puses, un jaunu nesavietojamu
Android
atzarojumu neiekļūšana tirgū, no otras puses, ir
Google
rīcības rezultāts. It īpaši Komisija kritizē
Google
, ka tā ir likusi noslēgt antifragmentācijas līgumu visiem aparatūras ražotājiem, kas vēlējās gūt labumu no
Play Store
un
Google Search
instalēšanas ierīcēs, kuras tie tirgoja. Savukārt
Google
apgalvo, ka nesavietojamo
Android
atzarojumu neveiksmes iemesls ir tiem raksturīgās nepilnības un tas, ka tie nebija komerciāli izdevīgi.
Vispirms jānorāda, ka
Google
neapstrīd apsvērumus, kas ir minēti apstrīdētā lēmuma 6.3.1. punktā, par antifragmentācijas līgumu segumu. Šajā ziņā apstrīdētajā lēmumā ir atgādināts, ka
Google
ir noslēgusi antifragmentācijas līgumus vai līdzīgus līgumus ar simtiem uzņēmumu, kas darbojas viedo mobilo ierīču tirgū, visos šo ierīču ražošanas ķēdes līmeņos. Antifragmentācijas līgumi tostarp bija noslēgti ar 30 mobilo ierīču pārdošanas apjoma ziņā lielākajiem aparatūras ražotājiem (apstrīdētā lēmuma 7. grafiks). Šo ar aparatūras ražotājiem noslēgto līgumu darbības laiks bija vismaz tāds pats kā izplatīšanas līgumiem, un antifragmentācijas līgumu darbība bija jāturpina, ja aparatūras ražotāji vēlējās turpināt izmantot savā labā izplatīšanas līgumu. Tātad jāatzīst par pierādītu, ka pārkāpuma laikposmā svarīgākajiem uzņēmējiem, kuri nesavietojamiem
Android
atzarojumiem varēja piedāvāt tirdzniecības iespējas, ar antifragmentācijas līgumiem bija aizliegts to darīt.
Turpinājumā
Google
apstrīd Komisijas interpretāciju par
Fire OS
neveiksmi.
Fire OS
bija
Amazon
izstrādāts nesavietojams
Android
atzarojums, kas bija paredzēts, lai izveidotu no
Google
neatkarīgu “ekosistēmu”, bet ļaujot darboties
Android
paredzētām lietojumprogrammām.
Google
uzskata, ka
Fire OS
neveiksmes iemesls bija dažādi faktori, tostarp
Play Store
nepieejamība, ko pati
Amazon
esot atzinusi. Šajā ziņā jānorāda, ka, protams, nav strīda par to, ka
Play Store
ir
must have
[obligāts] pakalpojums, kas apzināti rezervēts “
Android
ekosistēmas” dalībniekiem. Tomēr
Google
nav sniegusi nevienu pierādījumu, lai atspēkotu apstrīdētajā lēmumā ietvertos konstatējumus, ka seši no pārdošanas ziņā nozīmīgākajiem aparatūras ražotājiem ir atteikušies noslēgt līgumus par tādu ierīču izstrādi, kuras darbojas ar
Fire OS
, atbildot
Amazon
, ka runa ir par skaidru antifragmentācijas līgumu pārkāpumu (apstrīdētā lēmuma 1094. apsvērums). Līdz ar to jāatzīst – pat ja
Fire OS
komerciālo neveiksmi varētu izskaidrot arī citi iemesli, kuri turklāt nav neatkarīgi no
Google
uzņēmējdarbības politikas, Komisija tomēr ir pierādījusi, ka antifragmentācijas līgumi šai operētājsistēmai ir atņēmuši [tirdzniecības] iespējas, kuras tai būtu varējuši radīt aparatūras ražotāji, kas ar
Google
bija noslēguši antifragmentācijas līgumu.
Turklāt
Google
neapstrīd, ka ir aktīvi iesaistījusies, lai vairākiem aparatūras ražotājiem, kuri iesākumā Ķīnā paredzēja tirgot
Alibaba
izstrādātu nesavietojamu
Android
atzarojumu – operētājsistēmu
Aliyun
–, atgādinātu par to pienākumiem. Proti, no paziņojumiem, ko pēdējais minētais uzņēmums sniedza administratīvā procesa laikā, izriet, ka tas plānojis noslēgt ražošanas līgumus ar mērķi ieviest savu operētājsistēmu Ķīnā un pēc tam pārējā pasaules daļā, tostarp EEZ. No vairāku aparatūras ražotāju paziņojumiem arī izriet, ka
Google
tiem ir tieši prasījusi apturēt visas darījumu sarunas ar
Alibaba
(apstrīdētā lēmuma 1054., 1057. un 1069. apsvērums). Lai gan
Google
uzskata, ka tās iejaukšanos attaisno iemesli saistībā ar tās reputācijas aizsardzību un vēlmi neļaut konkurentiem gūt labumu no pozitīviem ārējiem faktoriem, kas izriet no
Android
licences “atvērtā koda” rakstura, tā neapstrīd, ka ir iejaukusies, lai nodrošinātu, ka šie aparatūras ražotāji ievēro savus antifragmentācijas līgumos ietvertos antifragmentācijas pienākumus saistībā ar aizliegumu piedāvāt [tirdzniecības] iespējas nesavietojamiem
Android
atzarojumiem. Šādos apstākļos
Google
nav pamata apgalvot, ka
Alibaba
neveiksme Ķīnā ir izskaidrojama tikai ar aparatūras kļūmēm un viltojumu kvalitātes problēmām.
Turklāt jāatgādina, ka ceturtā pamata otrajā daļā
Google
, atbildot uz Komisijas argumentu, apgalvo, ka bez antifragmentācijas līgumiem nebūtu pietiekamas tirgus disciplīnas neatbilstību neesamības nodrošināšanai, par spīti nesavietojamu
Android
atzarojumu izstrādes komerciālā izdevīguma neesamībai. Proti,
Google
uzskata, ka bez saistošiem pienākumiem “
Android
ekosistēmas” subjektiem būtu bijusi interese savā labā izmantot no savietojamības izrietošo sadarbspēju, bet ne noteikti pašiem segt izdevumus, kas nepieciešami visu neatbilstību novēršanai.
Visbeidzot lietas dalībnieki arī nav vienisprātis par sekām, kādas ir tam, ka
Google
ir paturējusi sev
API
patentus, kā arī citas pašas izstrādātās programmas, kas veicina lietojumprogrammu darbību ierīcēs, tām ļaujot efektīvi sazināties ar operētājsistēmu. Lai gan apstrīdētajā lēmumā Komisija uzskata, ka
Google
atteikums nesavietojamu
Android
atzarojumu izstrādātājiem nodot savas
API
ir veicinājis otro ļaunprātīgo rīcību, tomēr jāatzīmē, kā Komisija apstiprināja to tiesas sēdē, ka tā neapstrīd
Google
īpašumtiesības kā tādas uz tās izstrādātajām programmām. Turklāt jāatzīmē, ka
Google
ir norādījusi, un tas nav apstrīdēts, ka visas tās publicētās secīgās
Android
pirmkoda versijas ietvēra atjauninātu “galveno”
API
un ka tās bija pietiekamas, lai
Android
paredzētajām lietojumprogrammām ļautu darboties visās ar pirmkodu savietojamās izstrādēs.
Šajā lietā jāatzīmē, ka likumīgi iegūtu īpašumtiesību izmantošanu, ja to dara uzņēmums, pat ja tas ir dominējošā stāvoklī, kā tādu nevar uzskatīt par stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu LESD 102. panta izpratnē. Proti, no judikatūras izriet, ka ekskluzīvu tiesību īstenošana, kas saistīta ar intelektuālā īpašuma tiesībām, ir viena no intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieka prerogatīvām, līdz ar to šo tiesību īstenošana, pat ja to dara dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums, nevar pati par sevi veidot šī stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu. Tomēr šāda rīcība nevar tikt pieļauta, ja tās mērķis ir tieši nostiprināt rīcības autora dominējošo stāvokli un to ļaunprātīgi izmantot (skat. spriedumu, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
150.
un
151.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Šajā lietā jāņem vērā administratīvā procesa laikā no trim uzņēmumiem saņemtie paziņojumi, saskaņā ar kuriem arvien jaudīgāku patentētu
API
pieejamībai tikai “
Android
ekosistēmas” dalībniekiem bija tendence veicināt
Android
lietojumprogrammu izstrādātāju kritisku atkarību no šīm
API
. Tādējādi izmaksas saistībā ar iespējamu lietojumprogrammu pārcelšanu uz nesavietojamiem
Android
atzarojumiem kļuva atturošākas. Ņemot vērā šos konstatējumus, jāatzīst, ka
Google
īstenotā tirdzniecības politika attiecībā uz tās
API
pieejamību ir jāņem vērā kā konteksta elements – lai novērtētu antifragmentācijas līgumu radīto tirdzniecības iespēju ierobežojošo ietekmi. Šī ietekme ir it īpaši nozīmīga, jo
Google
neapstrīd Komisijas novērtējumus par to, ka tehnoloģiskā atšķirība starp
Google
API
un pirmkoda pamatversijām visā pārkāpuma laikposmā ir palielinājusies. Tādējādi lietojumprogrammu izstrādātājiem un aparatūras ražotājiem bija stratēģiska interese piekļūt
Google
patentētajām
API
.
ADA
, kas iestājusies lietā
Google
atbalstam, turklāt apstiprina, ka bez
Google
patentētajām
API
lietojumprogrammas nedarbotos pareizi un šo darbības traucējumu novēršana radītu daudzkārtējas un augstas izmaksas.
No otrā pamata pārbaudes izriet, ka aparatūras ražotājiem, kas vēlējās iegūt
Google
patentētās
API
, bija jānoslēdz izplatīšanas līgums, un tas nozīmē iepriekš piekrist antifragmentācijas līgumu nosacījumiem. Līdz ar to jākonstatē, ka
Google
politika, kas paredzēja izstrādāt un izplatīt savas
API
, radīja pamudinājumu noslēgt antifragmentācijas līgumus, kuri, kā jau minēts, ierobežoja nesavietojamu
Android
atzarojumu tirdzniecības iespējas.
Lai pierādītu otro ļaunprātīgo rīcību veidojošās izstumšanas prakses pretkonkurences raksturu, Komisija apstrīdētajā lēmumā papildus šķēršļiem
Google
faktisko vai potenciālo konkurentu attīstībai licencēto operētājsistēmu tirgū izvirza divus galvenos seku veidus. Pirmkārt, otrā ļaunprātīgā rīcība esot stiprinājusi
Google
dominējošo stāvokli vispārējās meklēšanas pakalpojumu tirgū. Otrkārt, tā esot bremzējusi inovācijas un ierobežojusi patērētājiem pieejamo piedāvājumu daudzveidību (apstrīdētā lēmuma 1139.–1145. apsvērums).
Attiecībā uz iepriekš minēto pirmo punktu, pirmkārt,
Google
apstrīd, ka antifragmentācijas līgumi ir veicinājuši tās dominējošā stāvokļa nostiprināšanos vispārējās meklēšanas pakalpojumu tirgos. Šīs apstrīdēšanas atbalstam
Google
būtībā apgalvo, ka antifragmentācijas līgumos nav neviena noteikuma, kurā aparatūras ražotājiem būtu aizliegts instalēt ar
Google Search
konkurējošus vispārējās meklēšanas pakalpojumus, un ka tās pakalpojuma panākumi ir izskaidrojami ar tā sniegumu.
Šajā ziņā pietiek ar konstatējumu, ka Komisija par ļaunprātīgiem nav atzinusi antifragmentācijas līgumu noteikumus, ciktāl tie attiecas uz ierīcēm, kurās ir instalēts
GMS suite
. Savukārt saistībā ar otro ļaunprātīgo rīcību Komisija
Google
pārmet, ka tā ir panākusi, lai nesavietojamiem
Android
atzarojumiem tiktu atņemtas jebkādas tirdzniecības iespējas. Nav strīda par to, ka
Google
ieviestā licencēšanas politika paredzēja
GMS
komplekta rezervēšanu savietojamiem
Android
atzarojumiem.
Google Search
instalēšana tātad bija izslēgta ierīcēs, kuras darbojas ar nesavietojamiem
Android
atzarojumiem. Ar šo vienu apstākli pietiek, lai konstatētu, ka nesavietojami
Android
atzarojumi būtu varējuši kalpot kā izplatīšanas kanāli konkurējošiem vispārējās meklēšanas pakalpojumiem. Tādējādi, lai gan antifragmentācijas līgumos, protams, nebija nekāda aizlieguma iepriekš instalēt ar
Google Search
konkurējošus vispārējās meklēšanas pakalpojumus, tomēr tie, ierobežojot nesavietojamu
Android
atzarojumu iespējas, veicināja to, ka konkurējošiem vispārējās meklēšanas pakalpojumiem bija liegtas situācijas, kurās šie pakalpojumi, ja tie būtu iepriekš instalēti, konkrētajā ierīcē tieši nekonkurētu ar
Google Search
.
Proti, ierīcēs, kurās darbojās nesavietojami
Android
atzarojumi, ar
Google Search
konkurējošie vispārējās meklēšanas pakalpojumi būtu varējuši pretendēt ne tikai uz iepriekšēju instalēšanu, bet pat uz ekskluzīvu instalēšanu. Turklāt
Seznam
uzskata, ka tieši šī iemesla dēļ tā ierīču ražotājiem piedāvāja tirgot ierīces, kas darbojas ar nesavietojamiem
Android
atzarojumiem, kurās būtu instalēts tikai tās vispārējās meklēšanas pakalpojums.
FairSearch
arī apgalvo, un pret to nav nopietnu iebildumu, ka strīdīgā prakse ir apgrūtinājusi tādu vispārējās meklēšanas pakalpojumu izstrādi un ienākšanu tirgū, kuros uzsvars tiek likts uz lietotāju privātumu.
No tā izriet, ka
Google
nav pamata apstrīdēt novērtējumus par to, ka tās īstenotā nesavietojamu
Android
atzarojumu izstumšanas prakse ir veicinājusi tās dominējošā stāvokļa nostiprināšanos vispārējās meklēšanas pakalpojumu tirgos.
Otrkārt, saistībā ar inovāciju kavēšanu Komisija apstrīdētajā lēmumā uzskatīja, ka ar antifragmentācijas līgumiem īstenotā nesavietojamu
Android
atzarojumu izstumšanas prakse, kavējot operētājsistēmas dažādu versiju izstrādi, šī iemesla dēļ ir radījusi šķēršļus inovāciju iespējām un liegusi lietotājiem citus funkcionalitātes veidus, kas atšķiras no savietojamu
Android
atzarojumu piedāvātās funkcionalitātes vai papildina to. Šajā ziņā pretēji tam, ko apgalvo
Google
, Komisijai šī novērtējuma pamatotības pierādīšanai nebija pienākuma precīzāk definēt, kāda funkcionalitāte varētu būt ieviesta, ja strīdīgās prakses nebūtu bijis. Proti,
Google
neapstrīd, ka attiecīgajiem tirgiem ir raksturīgas straujas inovācijas, kuras atzarojumi ar īpašībām, kas atšķiras no savietojamu atzarojumu īpašībām, būtu varējuši veicināt.
No iepriekš minētā izriet, ka Komisija ir pietiekami pierādījusi, ka antifragmentācijas līgumi aizliedza to parakstītājiem sniegt [tirdzniecības] iespējas nesavietojamiem
Android
atzarojumiem. Šis šķērslis
Google
tiešajiem konkurentiem operētājsistēmu tirgū, kura ietekmi turklāt pastiprina
Google
politika attiecībā uz tās
API
un citu patentēto lietojumprogrammu tirdzniecības nosacījumiem, turklāt ir veicinājis
Google
dominējošā stāvokļa nostiprināšanos vispārējās meklēšanas pakalpojumu tirgos un ir arī izrādījies kaitīgs galalietotājiem.
Tā kā Komisija uzskatīja, ka otro ļaunprātīgo rīcību veido visu
Android
savietojamības dokumentā definēto tehnisko standartu piemērošana ierīcēm, kurās nebija instalēts
GMS
komplekts, un veica vispārēju strīdīgās prakses radīto konkurences ierobežojuma seku analīzi, tai pretēji tam, ko norāda
Google
, nebija pienākuma precīzi identificēt
Android
savietojamības dokumenta noteikumus, kas bija šo seku pamatā. Proti, apstrīdētajā lēmumā
Google
adresētā kritika attiecas nevis uz
Google
noteikto savietojamības pienākumu saturu, bet uz tās praksi ar mērķi nesavietojamiem
Android
atzarojumiem liegt tirdzniecības iespēju atrašanu.
Tā kā šo praksi var uzskatīt par pierādītu tās esamības un seku ziņā ar iepriekš minētajiem elementiem, tad šajā daļā nav jālemj par argumentiem, kas attiecas uz antifragmentācijas pienākumu skaidrību,
Google
tīri teorētisko iespēju mainīt
Android
savietojamības dokumenta saturu konkurencei nelabvēlīgā veidā vai tās nodoma likt saviem līgumpartneriem kļūdīties esamību. Šo argumentu mērķis ir apstrīdēt papildu pamatojumus, kas arī ir minēti citur apstrīdētajā lēmumā, tāpēc to pārbaude nevar likt apšaubīt iepriekš minētos konstatējumus. Turpretī tagad jāpārbauda
Google
iesniegtie objektīvie attaisnojumi.
3.

Par otro daļu, kas attiecas uz objektīvu attaisnojumu esamību
a)

Apstrīdētais lēmums
Komisija uzskata, ka neviens no
Google
minētajiem objektīvajiem attaisnojumiem nevar būt pieņemams. Tā apstrīd argumentāciju, ko administratīvā procesa laikā
Google
ir izklāstījusi astoņos punktos, proti, ka, pirmkārt, antifragmentācijas pienākumi esot vajadzīgi, lai nodrošinātu savietojamību “
Android
ekosistēmā”, un citu operētājsistēmu izstrādātāju komerciālie modeļi vairāk ierobežo konkurenci; otrkārt, antifragmentācijas pienākumi esot vajadzīgi, lai novērstu fragmentāciju, kas būtu visai “
Android
ekosistēmai” liktenīga; treškārt, antifragmentācijas pienākumi esot vajadzīgi, lai aizsargātu tās reputāciju; ceturtkārt, antifragmentācijas pienākumi esot vajadzīgi, lai izvairītos no tā, ka nesavietojamu
Android
atzarojumu izstrādātāji savā labā izmanto nepelnītus ārējos mehānismus, jo to rīcībā bez maksas ir nodots funkcionējošs pirmkods; piektkārt, antifragmentācijas pienākumi esot vajadzīgi, lai izvairītos no tā, ka nesavietojamu
Android
atzarojumu izstrādātāji izmanto nepelnītus ārējos mehānismus saistībā ar
Google
tehnoloģijas pieejamību, it īpaši ar pirmkoda agrīnu paziņošanu vai pilnveidošanas darba semināru organizēšanu izstrādātājiem; sestkārt, antifragmentācijas pienākumi esot ieviesti, pirms
Google
sasniedza dominējošo stāvokli; septītkārt, antifragmentācijas pienākumi neesot bijuši iecerēti, lai uzņēmumiem, kas noslēguši antifragmentācijas līgumus, liktu kļūdīties attiecībā uz to apjomu; un, astotkārt, Komisija neesot izsvērusi antifragmentācijas pienākumu pretkonkurences sekas un konkurenci veicinošās sekas (apstrīdētā lēmuma 1155.–1183. apsvērums).
b)

Lietas dalībnieku argumenti
1)

“Google” argumenti
Ceturtā prasības pamata otrās daļas atbalstam
Google
norāda, ka apstrīdētajā lēmumā nav ņemts vērā antifragmentācijas pienākumu, kuri vajadzīgi
Android
platformas integritātes un kvalitātes aizsargāšanai pret riskiem, kas izriet no iespējamiem nesavietojamības gadījumiem, konkurenci veicinošais raksturs.
Pirmām kārtām,
Google
norāda, ka antifragmentācijas pienākumi ir nepieciešami, lai aizsargātu
Android
dzīvotspēju un kvalitāti no nesavietojamības radītiem riskiem. Antifragmentācijas pienākumi esot nodrošinājums izstrādātājiem, ka to lietojumprogrammas bez darbības traucējumiem darbosies dažādās
Android
ierīcēs. Tie arī sniedzot galalietotājiem pārliecību, ka lietojumprogrammas, kas izstrādātas
Android
, darbosies viņu izvēlētajā
Android
ierīcē. Līdz ar to savietojamības veicināšana esot konkurences priekšrocība
Android
atzarojumu izstrādātājiem, lietojumprogrammu izstrādātājiem, aparatūras ražotājiem un lietotājiem. Šīs sadarbspējas saglabāšana un
Android
platformas integritātes un kvalitātes aizsardzība esot likumīgi mērķi, kas nav vērsti pret konkurenci.
Otrām kārtām,
Google
atgādina, ka
Android
ir ieviesta ar atvērtu licences modeli, piedāvājot aparatūras ražotājiem un izstrādātājiem lielāku elastību nekā tā dēvētajos “īpašnieka” licences modeļos, jo tiem ir ļauts mainīt pirmkodu un pielāgot to savām vajadzībām.
Android
platformai, kurā līdzās pastāv vairāki atzarojumi, tādējādi ir paredzēta plurālistiska un daudzveidīga attīstība. Tomēr šo īpatnību dēļ esot jāievieš mehānismi, kas paredzēti, lai novērstu fragmentāciju, kas varētu novest pie
Android
platformas iznīcināšanas kopumā. Antifragmentācijas pienākumi, kas ir paredzēti tikai šī mērķa sasniegšanai, tātad esot attaisnojami, pat pieņemot, ka tiem ir pretkonkurences raksturs, – to
Google
turklāt apstrīd šī pamata pirmajā daļā.
Vairāki apstākļi parādot antifragmentācijas pienākumu nepieciešamību. Pirmkārt, līdzšinējā pieredze ar atvērto platformu
Unix
,
Symbian
un
Linux Mobile
fragmentāciju parādot, kādas ir nesavietojamības izplatīšanās neatgriezeniskās sekas. Otrkārt, daudzu “
Android
ekosistēmas” dalībnieku liecības apstiprinot
Google
nostāju. Tādējādi vairāk nekā 94 % (35 no 37)
Android
dalībnieku, kuri pēc būtības atbildēja uz Komisijas jautājumiem par fragmentāciju (tostarp lietojumprogrammu izstrādātāji, aparatūras ražotāji, tīklu operatori un citi uzņēmumi), esot norādījuši, ka nesavietojamības draudi radīja bažas. Treškārt, administratīvā procesa laikā iesniegtie
Google
iekšējie dokumenti apliecinot, ka vienīgais antifragmentācijas pienākumu mērķis ir bijis nodrošināt savietojamību un saglabāt
Android
platformas integritāti.
Trešām kārtām,
Google
atzīmē, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā norāda – antifragmentācijas pienākumi nebija nepieciešami, jo atzarojumu izstrādātāji paši būtu brīvprātīgi izvairījušies no nesavietojamības, lai nodrošinātu pareizu lietojumprogrammu darbību.
Google
uzskata, ka Komisija nevar, nenonākot pretrunā pati sev, vienlaikus kritizēt antifragmentācijas pienākumus, pamatojot, ka tie traucē nesavietojamu
Android
atzarojumu izstrādei, no vienas puses, un apgalvot, ka izstrādātāji līdz minimumam samazinātu nesavietojamību neatkarīgi no antifragmentācijas pienākumu pastāvēšanas, no otras puses.
Google
uzskata, ka izstrādātāji savu
Android
atzarojumu savietojamību varēja nodrošināt tikai ar atbilstību
Android
savietojamības dokumentam. Līdz ar to bez antifragmentācijas pienākumiem savietojamību neesot bijis iespējams garantēt. Nevarot arī apgalvot, ka atzarojumu izstrādātāji vai aparatūras ražotāji paši būtu nodrošinājuši savietojamību, jo tie būtu bijuši ieinteresēti gūt labumu no sadarbspējas, bet tiem nebūtu pietiekama pamudinājuma pašiem pielikt visas nepieciešamās pūles, lai to garantētu bez kopējiem definēšanas un kontroles kritērijiem, kurus varēja ieviest vienīgi
Google
.
Ceturtām kārtām,
Google
atzīmē, ka antifragmentācijas pienākumu piemērošana, ko Komisija atzīst par likumīgu, ciktāl tie attiecas uz ierīcēm, kurās ir instalēts
GMS
komplekts, ir noteikti jāattiecina arī uz ierīcēm, kurās šī lietojumprogramma nav iepriekš instalēta. Pretējā gadījumā
Android
platformas integritāti un dzīvotspēju kopumā nevarētu pasargāt no nesavietojamības radītām problēmām, proti,
Android
fragmentācijas riska.
Piektām kārtām,
Google
apstrīd Komisijas argumentus par iespēju kompensēt fragmentācijas neērtības, izmantojot piemērotu intelektuālā īpašuma politiku. Šajā ziņā Komisija ļaujot noprast, ka nesavietojamības problēmas varētu skart tikai tās reputāciju un varētu būt atrisināmas ar preču zīmes stratēģiju, kas nosaukuma “Android” izmantošanu paredzētu tikai savietojamās ierīcēs. Tomēr
Android
lietojumprogrammu nesavietojamība un nepareizas darbības risks neesot reputācijas problēma, bet gan “
Android
ekosistēmas” integritāti un dzīvotspēju apdraudoša tehniska problēma. Šajos argumentos tāpat arī neesot ņemts vērā, ka antifragmentācijas pienākumi attiecas tikai uz ierīcēm, kuras “ir īpaši radītas darbībai ar
Android
”. Ja šīs ierīces nevarētu attaisnot lietotāju un lietojumprogrammu izstrādātāju cerības savietojamības ziņā, tās mazinātu uzticību
Android
kopumā.
2)

Komisijas argumenti
Komisija apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā antifragmentācijas līgumi ir apstrīdēti, tikai ciktāl tie aparatūras ražotājiem prasa, lai to ierīces, kurās nav iepriekš instalētas
Google
lietojumprogrammas, izturētu savietojamības testu. Komisija uzskata, ka ir jānoraida izvirzītie objektīvie attaisnojumi attiecībā uz nepieciešamību izvairīties no riska saistībā ar lietojumprogrammām, kuras nedarbojas vai nedarbojas pareizi ierīcēs, kurās nav iepriekš instalētas
Google
lietojumprogrammas. Proti, lietotāji un lietojumprogrammu izstrādātāji par iespējamām lietojumprogrammu kļūmēm vai darbības traucējumiem šajās ierīcēs nevainotu
Google
.
Savietojamības garantēšana un
Android
platformas integritātes saglabāšana neesot vienīgais antifragmentācijas pienākumu iemesls, bet tie arī mēģinot cīnīties pret nesavietojamu
Android
atzarojumu radītām negatīvajām sekām
Google
. Tas izrietot no
Google
iekšējiem dokumentiem un atbildēm uz informācijas lūgumiem.
c)

Vispārējās tiesas vērtējums
Saskaņā ar judikatūru, kas atgādināta otrā pamata otrās daļas pārbaudē, rīcība nav ļaunprātīga, ja tā ir attaisnojama ar konkurencei labvēlīgām priekšrocībām vai kalpo likumīgām interesēm. It īpaši dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums šajā ziņā var parādīt vai nu to, ka tā rīcība ir objektīvi nepieciešama, vai arī – ka šīs rīcības radīto izstumjošo iedarbību var līdzsvarot, pat pārspēt ar priekšrocībām efektivitātes ziņā, kas nāk par labu arī patērētājiem. Šajā nolūkā konkrētajam dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam ir jāpierāda, ka efektivitātes ieguvumi, kas var izrietēt no aplūkojamās rīcības, neitralizē tās radīto izstumjošo iedarbību, ka šos efektivitātes ieguvumus ir bijis vai ir iespējams sasniegt ar minēto rīcību, ka šī rīcība ir nepieciešama, lai šos ieguvumus sasniegtu, un ka ar to netiek izbeigta efektīva konkurence, iznīcinot visus pastāvošos pašreizējās vai iespējamās konkurences avotus vai to lielāko daļu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 27. marts, Post Danmark,
C‑209/10
,
EU:C:2012:172
,
40.
–
42.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Google
sniegtie attaisnojumi ir jānovērtē, ņemot vērā šos principus.
1)

Par nepieciešamību aizsargāt savietojamību ““Android” ekosistēmā” un novērst “fragmentāciju”
Google
uzskata, ka strīdīgā rīcība ir nepieciešama, lai nodrošinātu savietojamību “
Android
ekosistēmā”, kurai fragmentācija radītu apdraudējumu. Tomēr runa ir par diviem atšķirīgiem mērķiem, kuri jāvērtē atsevišķi.
Pirmkārt, jāatgādina, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav uzskatījusi, ka pienākumu uzlikšana ar mērķi nodrošināt to
Android
atzarojumu savietojamību, kuros instalēts
Play Store
un
Google Search
, ir LESD 102. panta pārkāpums. Jāatgādina arī, ka Komisija neapstrīd
Google
tiesības rezervēt
GMS
komplekta instalēšanu tikai ierīcēm, kas darbojas ar savietojamiem
Android
atzarojumiem. Komisija tikai ir uzskatījusi, ka ļaunprātīgs ir aizliegums aparatūras ražotājiem, kas tirgo ierīces, kurās ir instalēts
GMS
komplekts, piedāvāt tirdzniecības iespējas arī nesavietojamiem
Android
atzarojumiem. No tā izriet, ka pirmais
Google
izvirzītais attaisnojums, proti, nepieciešamība nodrošināt savietojamību “
Android
ekosistēmā”, nav saistīts ar otro ļaunprātīgo rīcību un līdz ar to tam šajā lietā nav nozīmes.
Otrkārt, to, ka saskaņā ar antifragmentācijas līgumiem nesavietojamiem
Android
atzarojumiem tiek atņemtas visas [tirdzniecības] iespējas,
Google
nevar attaisnot tikai ar risku, ko “fragmentācija”, proti, savstarpēji nesavietojamu platformu skaita palielināšanās, radītu
Android
izdzīvošanai kā tādai.
Google
šajā jautājumā atsaucas uz neveiksmēm, kādas šī iemesla dēļ ir bijušas iepriekšējām operētājsistēmām, kuras, tāpat kā
Android
, tika izplatītas
open source
.
Lai izlemtu lietas dalībnieku diskusiju, vai fragmentācija varētu būt kaitējusi vai devusi labumu
Google
un nozarei kopumā, pietiek ar to, ka tiek konstatēts, ka
Google
nopietni neapšauba apstrīdētajā lēmumā izdarītos konstatējumus par “
Android
ekosistēmas” dominējošo tirgus varas pakāpi. Šajā ziņā jāatgādina, ka argumenti, kas izvirzīti pirmā prasības pamata atbalstam attiecībā uz
Google
dominējošo stāvokli lietojumprogrammu veikalu un operētājsistēmu tirgū, ir noraidāmi.
Google
arī neapstrīd, ka tā ieņem dominējošo stāvokli vispārējās meklēšanas pakalpojumu tirgos. Turklāt saskaņā ar apstrīdētajā lēmumā ietverto 1. tabulu, ko
Google
arī neapstrīd, to ierīču daļa, kuras darbojas ar licencētu operētājsistēmu un kuras pasaulē – ārpus Ķīnas – ir pārdevuši aparatūras ražotāji, kam ir saistoši antifragmentācijas līgumi, esot palielinājusies no [70–80] % 2011. gadā līdz [90–100] % 2016. gadā (apstrīdētā lēmuma 167. apsvērums).
Google
neapstrīd arī lēmuma 16. grafikā ietverto datu pareizību; no šiem datiem izriet, ka 2013. gadā
Play Store
pieejamo lietojumprogrammu skaits sasniedza vienu miljonu un 2017. gadā – 2,8 miljonus (apstrīdētā lēmuma 607. apsvērums). Ir taisnība, ka nevar izslēgt –
Android
situāciju tās sākšanas laikā varētu salīdzināt ar iepriekš pastāvējušo
open source
izplatīto operētājsistēmu, piemēram,
Unix
,
Symbian
un
Linux
, situāciju. Tomēr “
Android
ekosistēmas” ārkārtīgi straujā izaugsme jau no 21. gadsimta otrā gadu desmita sākuma padara maz ticamus
Google
apgalvojumus par hipotētisku risku, ka tās aprakstītie draudi šīs “ekosistēmas” izdzīvošanai kā tādai varētu būt turpinājušies pārkāpuma laikposmā. No tā izriet, ka attaisnojums ir jānoraida.
2)

Par nepieciešamību aizsargāt savu reputāciju
Google
apgalvo, ka, lai gan antifragmentācijas pienākumu galvenais mērķis bija risināt tehniskas problēmas, kuru sekas bija daudz nopietnākas, tie bija nepieciešami arī tās reputācijas aizsargāšanai.
Šajā ziņā vispirms jāatgādina – Komisija nav uzskatījusi, ka antifragmentācijas pienākumi ir ļaunprātīgi, ciktāl tie attiecās uz ierīcēm, kurās bija iepriekš instalēts
GMS
komplekts, proti,
Google
lietojumprogrammas. Tātad
Google
apgalvojumi par tās reputācijas aizsargāšanu jāpārbauda, ņemot vērā vienīgi šķērsli, ko antifragmentācijas līgumi radīja nesavietojamiem
Android
atzarojumiem, kuros
Google
jebkurā gadījumā bija izslēgusi šo lietojumprogrammu instalēšanu. Proti, nav strīda par to, ka tiesības instalēt savas lietojumprogrammas
Google
piešķir tikai aparatūras ražotājiem, kuri ievēro
Android
savietojamības dokumentā noteiktos tehniskos pienākumus.
Turpinājumā
Google
apstrīd vērtējumu apstrīdētajā lēmumā par to, ka tā būtu varējusi veikt pasākumus, kas ļauj novērst jebkādu sajukumu saistībā ar to ierīču komerciālo izcelsmi, kurās darbojas savietojami
Android
atzarojumi, piemēram, ar preču zīmju reģistrēšanu, kas tām piešķir nosaukumu “Android” (apstrīdētā lēmuma 1172.–1176. apsvērums). Šajā ziņā
Google
tikai norāda, ka šādi pasākumi nebūtu pietiekami, bet nesniedz nevienu pamatotu pierādījumu šī apgalvojuma pamatojumam.
Google
intelektuālā īpašuma tiesību aizstāvības izmantošanas tās reputācijas aizsargāšanai – piemēram, aizliedzot izmantot nosaukumus “Google” un “Android” ierīcēs, kurās izmantoti nesavietojami
Android
atzarojumi, ārpus “
Android
ekosistēmas” – neefektivitāte tātad nav pierādīta. Šādi pasākumi noteikti mazāk ierobežotu konkurenci nekā no antifragmentācijas līgumiem izrietoša nesavietojamu
Android
atzarojumu izstumšana, kas līdz ar to ir nesamērīga attiecībā pret apgalvoto mērķi.
Visbeidzot
Google
attiecīgā aizskāruma pamatošanai galvenokārt atsaucas uz riskiem, kas, pēc tās domām, izriet no “fragmentācijas”, jo iespējamie darbības traucējumi, par ko var vainot nesavietojamus
Android
atzarojumus, ietekmētu visu “ekosistēmu”. No iepriekš minētā izriet (skat. šī sprieduma 879. un 880. punktu), ka šis izplatīšanās risks uz
Android
ekosistēmas rēķina šajā lietā nav pietiekami pierādīts.
3)

Par vajadzību likvidēt lieka atbalsta sekas
Google
apgalvo, ka antifragmentācijas pienākumi ir nepieciešami, lai ierobežotu lieka atbalsta sekas, kas izriet no tās tehnoloģijas pieejamības trešām personām. Attiecībā uz pozitīvo ārējo ietekmi uz nesavietojamiem
Android
atzarojumiem
Google
uzskata, ka runa ir, pirmkārt, par lieka finanšu atbalsta sekām, kas izriet no izstrādāšanas izmaksu samazināšanās attiecībā uz operētājsistēmu, kā arī uz lietojumprogrammām, un, otrkārt, par lieka tehniskā atbalsta sekām saistībā ar tās tehnoloģijas nodošanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 27. marts, Post Danmark,
C‑209/10
,
EU:C:2012:172
,
41.
un
42.
punkts).
Šajā ziņā jāatgādina, ka Komisija antifragmentācijas līgumus apstrīd, tikai ciktāl tajos ir ietverti pienākumi ar mērķi liegt tirdzniecības iespējas nesavietojamiem
Android
atzarojumiem. Uzņēmuma tiesības gūt labumu no tā izstrādāto pakalpojumu ekonomiskajiem ieguvumiem nevar attiecināt uz tiesībām liegt potenciālajiem konkurentiem pastāvēt tirgū. Turklāt jānorāda, tāpat kā dara Komisija (apstrīdētā lēmuma 1177.–1181. apsvērums), ka iespēja trešām personām gūt labumu no
Google
izstrādātās tehnoloģijas ir saistīta ar šī uzņēmuma izvēli atklāt
Android
pirmkodu, izmantojot
Android
pirmkoda licenci. Līdz ar to iespēja, ka
Google
konkurenti varētu gūt labumu no lieka atbalsta sekām, nevar būt otrās ļaunprātīgās rīcības attaisnojums.
4)

Par rīcību pirms dominējošā stāvokļa iegūšanas un maldināšanas neesamību
Pirmkārt,
Google
neapšauba to, ka ir attiecināmi apstrīdētajā lēmumā ietvertie apsvērumi, saskaņā ar kuriem apstāklis, ka strīdīgā rīcība sākusies, pirms tā ieguva dominējošo stāvokli
Android
lietojumprogrammu veikalu un vispārējās meklēšanas pakalpojumu tirgos, nav tāds, kas attaisno otro ļaunprātīgo rīcību. Šajā ziņā tikai jānorāda, ka Komisija nav
Google
uzlikusi sodu par laikposmu pirms tās dominējošā stāvokļa iegūšanas.
Otrkārt, Komisija nepārmet
Google
, ka tā ir mēģinājusi maldināt antifragmentācijas līgumu puses vai trešās personas par antifragmentācijas noteikumu apjomu, un tāpēc
Google
arguments, ka tā nav maldinājusi, ir noraidāms kā neefektīvs.
5)

Par antifragmentācijas pienākumu konkurenci veicinošo seku ņemšanu vērā
Google
pārmet Komisijai, ka tā nav izsvērusi antifragmentācijas pienākumu konkurenci veicinošās sekas ar to pretkonkurences sekām. Šajā ziņā jāatgādina – Komisija neapstrīd, ka
Google
noteiktie savietojamības standarti ir veicinājuši “
Android
ekosistēmas” izstrādi. Komisija arī neapstrīd, ka savietojamībai ir bijušas konkurenci veicinošas sekas, atbalstot šīs ekosistēmas dalībnieku attīstību, kā arī to savstarpējo konkurenci. Komisija arī neuzskata, ka
Google
nevarēja ieviest standartus ar mērķi nodrošināt savietojamību šajā “ekosistēmā”. Turpretī Komisija atzīst, ka, tā kā
Google
nav sniegusi objektīvu attaisnojumu no antifragmentācijas līgumiem izrietošajiem šķēršļiem nesavietojamiem
Android
atzarojumiem, tai nebija jāņem vērā antifragmentācijas pienākumu konkurenci veicinošās sekas (apstrīdētā lēmuma 1183. apsvērums).
Šajā ziņā vispirms jāatgādina, ka Komisija antifragmentācijas līgumu normas atzīst par ļaunprātīgām, tikai ciktāl tās aparatūras ražotājiem aizliedz piedāvāt tirdzniecības iespējas nesavietojamiem
Android
atzarojumiem. Līdz ar to šis šķērslis LESD 102. panta izpratnē ir nodalāms no pienākumiem ar mērķi nodrošināt savietojamu
Android
atzarojumu savietojamību un sadarbspēju “
Android
ekosistēmā”, kuras konkurenci veicinošās sekas netiek apstrīdētas. Proti, kā atgādināts šajā spriedumā, konkrētais šķērslis rada sekas ārpus
Android
ekosistēmas, jo tas attiecas uz nesavietojamiem atzarojumiem, kuros nav paredzēts instalēt
Google
patentētas lietojumprogrammas, piemēram,
GMS suite
, un kuros ne vienmēr tiek meklēta savietojamība un sadarbspēja.
Proti, šķērsli nesavietojamu
Android
atzarojumu izstrādei kā tādu nevar uzskatīt par nepieciešamu, lai definētu savietojamības standartus, kurus paredzēts piemērot “
Android
ekosistēmā”. It īpaši no tā, ka
Google
attaisnojumi nepieciešamībai cīnīties pret “fragmentāciju” ir jānoraida, izriet, ka
Google
nav pierādījusi, ka bez strīdīgajiem nosacījumiem tai nebija iespējams nodrošināt “
Android
ekosistēmas” izdzīvošanu. Līdz ar to, tā kā nav nepieciešama nekāda saikne starp nesavietojamu
Android
atzarojumu izslēgšanu, no vienas puses, un savietojamību
Android
ekosistēmā, kas turklāt ir antifragmentācijas pienākumu sasniedzamais mērķis, no otras puses,
Google
nevar pamatoti apgalvot, ka Komisijai būtu vajadzējis izsvērt antifragmentācijas pienākumu konkurenci veicinošās sekas
Android
ekosistēmā, kuras šīs ekosistēmas dalībniekiem izriet no savietojamības priekšrocībām, no vienas puses, un konkurences ierobežojumus, kuri izpaužas ārpus šīs ekosistēmas un kuri ir identificēti kā otrā ļaunprātīgā rīcība, no otras puses.
4.

Secinājums par ceturtā pamata novērtējumu
No iepriekš minētā izriet, ka ar antifragmentācijas līgumiem radītās nesavietojamu
Android
atzarojumu izstumšanas pretkonkurences raksturs ir jāatzīst par pierādītu. Šī rīcība ir atņēmusi jebkādas [tirdzniecības] iespējas potenciāliem vai esošiem
Google
konkurentiem, ir nostiprinājusi
Google
dominējošo stāvokli vispārējās meklēšanas pakalpojumu tirgos un ir kavējusi inovācijas. Turklāt
Google
nav pierādījusi ne to, ka no antifragmentācijas līgumiem izrietošā nesavietojamu
Android
atzarojumu izslēgšana atbilda likumīgam mērķim, ne arī to, ka šī izslēgšana radīja ar šo uzņēmumu saistāmas konkurenci veicinošas sekas.
No iepriekš minētā arī izriet, ka Komisija pretēji tam, ko apgalvo
Google
, ir pienācīgi ņēmusi vērā atbilstošo ekonomisko un tiesisko kontekstu un otrās ļaunprātīgās rīcības radītās konkrētās sekas. Līdz ar to, tā kā Komisija ir pietiekami pierādījusi strīdīgo ierobežojumu pastāvēšanu un to ietekmi uz konkurenci, tai pretēji tam, ko uzskata
Google
un personas, kas iestājušās lietā tās atbalstam, nebija vajadzības veikt papildu hipotētisko analīzi, lai novērtētu hipotētiskās sekas, kuras, ja nebūtu otrās ļaunprātīgās rīcības, varētu novērot
Android
lietojumprogrammu veikalu tirgos, vispārējās meklēšanas pakalpojumu tirgos, kuros šī ļaunprātīgā rīcība ir konstatēta, kā arī licencēto operētājsistēmu tirgū, kurā
Google
arī ir dominējošā stāvoklī.
Tādējādi ceturtais pamats ir jānoraida.
F.

Par piekto pamatu, kas attiecas uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
Piektajā pamatā, kas sadalīts divās daļās,
Google
apgalvo, ka Komisija ir aizskārusi tās tiesības uz aizstāvību, neievērojot, pirmkārt, tās tiesības tikt uzklausītai un, otrkārt, tās tiesības uz piekļuvi lietas materiāliem. Šie procesuālie pārkāpumi apstrīdētā lēmuma secinājumus padarot par spēkā neesošiem un pamatojot tā atcelšanu. Vispirms jāizskata pamata otrā daļa.
1.

Par piektā pamata otro daļu attiecībā uz tiesību piekļūt lietas materiāliem pārkāpumu
a)

Lietas dalībnieku argumenti
Google
apgalvo, ka sanāksmju, kuras Komisijai bija ar trešām personām saistībā ar izmeklēšanas priekšmetu, piezīmju saturs nav pietiekams un tas neļauj garantēt tās tiesības uz aizstāvību vai vismaz ievērot labas pārvaldības principu. Šīs piezīmes esot sagatavotas pēc notikuma, dažkārt – daudzus gadus pēc konkrētās sanāksmes. Tikai trīs no 35 nodotajām piezīmēm šajā ziņā varētu uzskatīt par pilnīgām. Pārējās 32 piezīmes esot pārāk īsas un konspektīvas, ņemot vērā to, kas Regulas Nr. 1/2003 19. panta 1. punktā tiek prasīts trešās personas iztaujāšanai, it īpaši, ņemot vērā 2017. gada 6. septembra spriedumu Intel/Komisija (
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
).
It īpaši
Google
kritizē nodotās informācijas nepietiekamību attiecībā uz sanāksmēm ar Komisijas locekli, kas atbild par konkurences jautājumiem, vai tā kabineta locekli, kā arī to, ka dažu personu identitāte bija anonimizēta.
Nodoto piezīmju īsuma dēļ
Google
neesot varējusi noteikt starp Komisiju un trešām uzklausītām personām notikušo pārrunu saturu, kā arī šajā ietvarā sniegtās informācijas raksturu. Šis tiesību uz aizstāvību pārkāpums esot būtisks, it īpaši saistībā ar lietojumprogrammu izstrādātāju iztaujāšanu, jo esot ticami, ka iztaujāšanā ir pausti attaisnojoši paziņojumi, kas neesot atspoguļoti Komisijas nodotajās piezīmēs.
Komisija apstrīd šīs argumentācijas pamatotību.
Iesākumā tā norāda, ka tai ir pienākums pilnīgu sanāksmes ar trešo personu protokolu sagatavot tikai tad, ja tā ir “iztaujāšana” Regulas Nr. 1/2003 19. panta izpratnē, proti, sanāksme ar mērķi iegūt informāciju saistībā ar izmeklēšanu. Par citām sanāksmēm Komisijai esot tikai pienākums īsumā pierakstīt to, kas attiecas, pirmkārt, uz katru konkrētajā sanāksmē sniegtu pierādījumu, kuru tā plāno izmantot savā lēmumā, un, otrkārt, uz katru sanāksmē šajā ziņā sniegtu iespējami labvēlīgu pierādījumu, uz ko uzņēmums, par kuru notiek izmeklēšana, būtu varējis balstīties, lai atspēkotu Komisijas secinājumus.
Šādā kontekstā Komisija apgalvo, ka sanāksmes ar Komisijas locekli, kas atbild par konkurences jautājumiem, un tā kabineta locekli nenotika ar mērķi iegūt informāciju saistībā ar izmeklēšanas priekšmetu.
Attiecībā uz pārējo sanāksmju piezīmēm Komisija norāda, ka tā ir sniegusi pietiekamu informāciju par to, kad un kā tā šīs piezīmes ir sagatavojusi, it īpaši par iemesliem, kuru dēļ dažu personu identitāte nav izpausta.
b)

Vispārējās tiesas vērtējums
Piektā pamata otrajā daļā
Google
būtībā pārmet Komisijai, ka Komisija tai ir nodevusi piezīmes par sanāksmēm ar trešām personām, kas
Google
neļauj saprast pārrunu saturu, kā arī to, kāda rakstura informācija ir sniegta par šajās sanāksmēs skartajiem jautājumiem, un līdz ar to – pareizi izmantot savas tiesības uz aizstāvību šajā jautājumā.
No apstrīdētā lēmuma tiešām izriet, ka 2017. gada 15. septembrī, pēc 2017. gada 6. septembra sprieduma Intel/Komisija (
C‑413/15 P
,
EU:C:2017:632
),
Google
lūdza saņemt visus atbilstošos dokumentus par tām sanāksmēm, kuras Komisijai varēja būt bijušas ar trešām personām (skat. apstrīdētā lēmuma 30. apsvērumu). Komisija uz šo lūgumu atbildēja 2018. gada 28. februārī (skat. apstrīdētā lēmuma 33. un 63. apsvērumu).
No apstrīdētā lēmuma arī izriet, ka kopš šo dokumentu nodošanas Komisija ir apstiprinājusi, ka tai nav citu dokumentu attiecībā uz šīm sanāksmēm neatkarīgi no tā, vai tās ir notikušas klātienē vai arī telefoniski (skat. apstrīdētā lēmuma 64. apsvērumu). Šis apgalvojums šajā lietā nav apšaubīts ne ar vienu dokumentu lietas materiālos.
Iesākumā jāatgādina, ka tiesības uz aizstāvību ir pamattiesības, kas ir vispārējo tiesību principu, kuru ievērošana Vispārējai tiesai un Tiesai ir jānodrošina, neatņemama daļa (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 25. oktobris, Solvay/Komisija,
C‑109/10 P
,
EU:C:2011:686
,
52.
punkts).
Komisijai arī saskaņā ar labas pārvaldības principu ir jānodrošina, lai tās iekšējos noteikumos tiktu ievērotas tiesības uz aizstāvību.
Konkurences tiesību kontekstā tiesību uz aizstāvību ievērošana prasa, lai ikvienam tāda lēmuma adresātam, ar kuru ir konstatēts, ka tas ir pieļāvis konkurences noteikumu pārkāpumu, administratīvā procesa laikā ir jādod iespēja pienācīgi darīt zināmu savu viedokli par tam pārmesto faktu un apstākļu esamību un atbilstību, kā arī par dokumentiem, kurus Komisija izmantojusi, lai pamatotu apgalvojumu par šāda pārkāpuma esamību (spriedumi, 2011. gada 25. oktobris, Solvay/Komisija,
C‑109/10 P
,
EU:C:2011:686
,
53.
punkts, un 2021. gada 25. marts, Deutsche Telekom/Komisija,
C‑152/19 P
,
EU:C:2021:238
,
106.
punkts).
Tiesības iepazīties ar lietas materiāliem kā tiesību uz aizstāvību neatņemama daļa nozīmē, ka Komisijai ir jādod attiecīgajam uzņēmumam iespēja pārbaudīt visus pierādījumu lietas materiālu rakstiskos dokumentus, kas varētu būt nozīmīgi aizstāvībai. Pie šiem dokumentiem pieder gan apsūdzošie, gan attaisnojošie dokumenti, izņemot citu uzņēmumu komercnoslēpumus ietverošus dokumentus, Komisijas iekšējos dokumentus un citu konfidenciālu informāciju (spriedumi, 2004. gada 7. janvāris, Aalborg Portland u.c./Komisija,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
,
68.
punkts, un 2011. gada 12. jūlijs, Toshiba/Komisija,
T‑113/07
,
EU:T:2011:343
,
41.
punkts).
Turklāt arī jāatgādina, ka Regulas Nr. 1/2003 19. panta 1. punkts, uz kuru atsaucas
Google
, ir juridiskais pamats, kurā Komisija ir pilnvarota izmeklēšanas ietvaros iztaujāt fizisku vai juridisku personu (spriedums, 2017. gada 6. septembris, Intel/Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
86.
punkts).
No paša Regulas Nr. 1/2003 19. panta 1. punkta teksta izriet, ka tas ir piemērojams visām iztaujāšanām ar mērķi savākt informāciju attiecībā uz izmeklēšanas priekšmetu. Proti, neviens elements, kas izriet no šīs tiesību normas teksta vai no tās mērķa, neļauj secināt, ka likumdevējam būtu bijis nodoms no šīs tiesību normas piemērošanas jomas izslēgt kādu no šīm iztaujāšanām (spriedums, 2017. gada 6. septembris, Intel/Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
84.
un
87.
punkts).
Kad Komisija veic iztaujāšanu saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 19. pantu, lai savāktu informāciju attiecībā uz tās izmeklēšanas priekšmetu, tai ir pienākums šādu iztaujāšanu fiksēt tās izvēlētajā veidā. Šajā ziņā nepietiek ar to, ka Komisija sagatavo īsu kopsavilkumu par tikšanās laikā apspriestajiem tematiem. Tai ir jāvar sniegt norādes par iztaujāšanas laikā notikušo pārrunu saturu, it īpaši par informācijas, kas šajā iztaujāšanā ir sniegta par tajā skartajiem tematiem, būtību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 6. septembris, Intel/Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
91.
un
92.
punkts).
Visbeidzot jānorāda, ka saskaņā ar iedibināto judikatūru tiesības uz aizstāvību ir pārkāptas, ja pastāv iespēja, ka tādēļ, ka Komisija ir pieļāvusi nepilnību, tās veiktajam administratīvajam procesam varētu būt bijis atšķirīgs iznākums. Uzņēmums, kas ir prasītājs, ir pierādījis, ka šāds pārkāpums ir noticis, ja tas atbilstoši pierāda nevis to, ka Komisijas lēmumam būtu bijis atšķirīgs saturs, bet gan to, ka tas būtu varējis labāk nodrošināt savu aizstāvību, ja nepilnība nebūtu pieļauta (spriedumi, 2003. gada 2. oktobris, Thyssen Stahl/Komisija,
C‑194/99 P
,
EU:C:2003:527
,
31.
punkts, un 2018. gada 13. decembris, Deutsche Telekom/Komisija,
T‑827/14
,
EU:T:2018:930
,
129.
punkts). Izvērtēšana par to, vai Komisija ir ievērojusi tiesības uz aizstāvību, ir jāveic, ievērojot katras atbilstošās lietas īpašos faktiskos un tiesiskos apstākļus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 18. jūnijs, Komisija/RQ,
C‑831/18 P
,
EU:C:2020:481
,
107.
punkts).
Lietas dalībnieku argumentācija saistībā ar piektā pamata otro daļu ir jāpārbauda, ņemot vērā šos principus.
Pirmām kārtām, attiecībā uz jautājumu, vai visas piezīmes par sanāksmēm ar trešām personām attiecas uz izjautāšanu Regulas Nr. 1/2003 19. panta izpratnē, jāatzīmē, ka, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu, kas bija uzdots tiesas sēdē mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai, Komisija atzina, un par to izdarīta norāde protokolā, ka 33 no 35
Google
nodotajām piezīmēm attiecas uz iztaujāšanu šīs normas izpratnē.
Tātad tikai attiecībā uz divām no 35 sanāksmēm, kas minētas
Google
nodotajās piezīmēs, proti, divām sanāksmēm, kurās piedalījās Komisijas loceklis, kas atbild par konkurences jautājumiem, vai tā kabineta loceklis, Komisija apstrīd iztaujāšanas kvalifikāciju Regulas Nr. 1/2003 19. panta izpratnē. Šis iebildums ir pausts, pamatojot, ka šīs sanāksmes nebija organizētas, lai savāktu informāciju par izmeklēšanas priekšmetu.
Tomēr pretēji tam, ko norāda Komisija, arī abas šīs sanāksmes šajā lietā ir jāatzīst par iztaujāšanu Regulas Nr. 1/2003 19. panta izpratnē. Proti, lasot Komisijas nodotās piezīmes par šīm sanāksmēm, tās, šķiet, atbilst iztaujāšanai ar mērķi savākt informāciju par izmeklēšanas priekšmetu.
Tādējādi no pirmās no šīm piezīmēm izriet, ka 2015. gada 2. jūlijā notikušās iztaujāšanas laikā nozares uzņēmums varēja Komisijai paust savus uzskatus par mobilajām platformām, tostarp
Android
, kā arī par konkurences vidi, kurā attīstījās tā lietojumprogrammas un pakalpojumi.
Tāpat arī no otrās no šīm piezīmēm izriet, ka 2017. gada 27. septembrī notikušās iztaujāšanas laikā
ADA
varēja Komisijai paust savus uzskatus par izmeklēšanu, kurā ir pieņemts apstrīdētais lēmums, it īpaši saistībā ar antifragmentācijas līgumiem, kā arī ar paredzētajiem risinājumiem identificēto konkurences problēmu novēršanai. Minētajās piezīmēs ir norādīts arī, ka
ADA
Komisijai ir apstiprinājusi, ka viss šajā iztaujāšanā
ADA
teiktais Komisijai jau ir bijis izklāstīts tai nodotajos dokumentos.
Līdz ar to apstāklis, ka Komisijas veiktā trešo personu iztaujāšana varēja notikt kā sanāksmes ar Komisijas locekli, kas atbild par konkurences jautājumiem, vai tā kabineta locekli, nevar tās izslēgt no Regulas Nr. 1/2003 19. panta piemērošanas jomas, jo šo sanāksmju mērķis ir savākt informāciju par izmeklēšanas priekšmetu.
Otrām kārtām, saistībā ar Komisijas veiktās trešo personu iztaujāšanas ar mērķi savākt informāciju par izmeklēšanas priekšmetu piezīmju pareizību Regulas Nr. 1/2003 19. panta izpratnē jāatzīmē, ka
Google
būtībā apgalvo, ka šīs piezīmes ir gan novēlotas, gan nepilnīgas.
Attiecībā uz novēloto raksturu jākonstatē, ka no Vispārējai tiesai nodotajām 35 piezīmēm prasības pieteikuma pielikumā tikai trīs attiecas uz iztaujāšanām, kas ir notikušas pēc 2017. gada 6. septembra sprieduma Intel/Komisija (
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
) pasludināšanas. Runa ir par divām
ADA
iztaujāšanām, kas ir notikušas 2017. gada 18. un 27. septembrī, un vienu
BEUC
iztaujāšanu, kas ir notikusi 2017. gada 20. decembrī. Pārējās 32 iztaujāšanas ir notikušas laikā no 2013. gada 30. maija līdz 2017. gada 26. jūlijam, tostarp 21 iztaujāšana – laikā no 2013. līdz 2015. gadam.
Novēlota dažu šo piezīmju nodošana, it īpaši to, kas bija pabeigtas vairākus gadus pēc konkrētās iztaujāšanas, šajā lietā ir izskaidrojama ar īpašiem šīs lietas apstākļiem.
Proti, vispirms no lietas materiāliem izriet, ka 2016. gada 2. septembrī
Google
lūdza Komisiju tai nodot piezīmes, kurās ir pilnībā atspoguļots visu Komisijas un trešo personu pārrunu saistībā ar izmeklēšanas priekšmetu saturs. Savā 2016. gada 22. septembra atbildē Komisija ir norādījusi, ka tā noraida šādu lūgumu, šajā ziņā atsaucoties uz Vispārējās tiesas judikatūru pirms Tiesas 2017. gada 6. septembra sprieduma Intel/Komisija (
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
), tostarp it īpaši uz 2014. gada 12. jūnija spriedumu Intel/Komisija (
T‑286/09
,
EU:T:2014:547
,
619.
punkts un tajā minētā judikatūra).
No lietas materiāliem arī izriet, ka 2017. gada 15. septembrī
Google
ir atkārtojusi savu lūgumu, šajā reizē atsaucoties uz 2017. gada 6. septembra sprieduma Intel/Komisija (
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
) pasludināšanu un uz šajā spriedumā sniegtajiem precizējumiem par jēdzienu “iztaujāšana ar mērķi savākt informāciju par izmeklēšanas priekšmetu”.
Atbildot uz šo lūgumu, Komisija 2018. gada 28. februārī norādīja, ka ir sazinājusies ar visām trešām personām, ar kurām tai bijušas sanāksmes, lai saņemtu to piekrišanu pārrunu saturam, kas izklāstīts piezīmēs, kuras uz tām attiecas. Minētās piezīmes par 32 iztaujāšanām, kas bija notikušas pirms 2017. gada 6. septembra sprieduma Intel/Komisija (
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
) pasludināšanas, tātad tiešām bija pabeigtas pēc
Google
2017. gada 15. septembra lūguma.
Bez pienācīgā laikā veiktiem pierakstiem par iztaujāšanas laikā trešo personu sniegtajiem paziņojumiem Komisija – kā uzklausīšanas amatpersona izklāsta savā 2018. gada 30. aprīļa vēstulē, sniedzot atbildi
Google
, kad tā vērsās pie uzklausīšanas amatpersonas par savu lūgumu piekļūt lietas materiāliem izskatīšanu, – tātad centās sagatavot detalizētākas piezīmes, kad tas bija iespējams, norādot atbilstošos dokumentus lietas materiālos, kuri jau bija paziņoti
Google
, vai iespējami labākajā veidā atspoguļojot personu, kas piedalījās, atmiņas, kad šādi dokumenti nebija identificējami.
Tomēr, kā apgalvo
Google
, dažas no tai nodotajām piezīmēm bija sagatavotas nevis uzreiz vai neilgi pēc konkrētās sanāksmes, bet dažkārt – daudzus gadus vēlāk. Tieši pamatojoties uz šo, jāatzīst, ka liela daļa piezīmju par sanāksmēm ar trešām personām tika nodota novēloti.
Attiecībā uz nepilnīgumu jāatzīmē, ka
Google
uzskata, ka tikai trīs no 35 Komisijas nodotajām piezīmēm atbilst tam, kas ir prasīts Regulas Nr. 1/2003 19. panta 1. punktā attiecībā uz iztaujāšanu ar mērķi savākt informāciju par izmeklēšanas priekšmetu. Runa ir par piezīmēm par 2015. gada 26. janvārī notikušo nozares uzņēmuma iztaujāšanu, 2015. gada 28. maijā notikušo uzņēmuma, kura nosaukums
Google
nav paziņots, iztaujāšanu un 2017. gada 18. septembrī notikušo
ADA
iztaujāšanu.
Attiecībā uz pārējām 32 piezīmēm jāsecina, kā apgalvo
Google
, ka tās ir pārāk konspektīvas, lai atzītu, ka tajās ir pierakstīta iztaujāšana ar mērķi savākt informāciju par izmeklēšanas priekšmetu saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 19. panta 1. punktā prasīto. It īpaši, lai gan šīs piezīmes ļauj identificēt šādā iztaujāšanā notikušo pārrunu vispārējo saturu, tās tomēr pašas par sevi joprojām ir pārāk neskaidras vai nepietiekami detalizētas attiecībā uz šo pārrunu precīzu saturu un to, kāda rakstura informāciju šīs trešās personas šādā iztaujāšanā ir sniegušas.
Līdz ar to, ņemot vērā jau iepriekš norādīto novēloto raksturu, jāatzīst, kā apgalvo
Google
, ka 2018. gada februārī nodotās 32 piezīmes, ko tā apstrīd, ir pārāk konspektīvas. Komisijas veiktās trešo personu izjautāšanas ar mērķi savākt informāciju par izmeklēšanas priekšmetu satura atjaunošana vai pēc tam izdarītās atsauces uz iepriekšējiem vai vēlākiem dokumentiem izmeklēšanas lietas materiālos saistībā ar šādu izjautāšanu tādējādi nav pietiekamas, lai kompensētu to, ka nav pienācīgi veiktu pierakstu.
No iepriekš minētā izriet, ka liela daļa no šīm Komisijas 2018 gada 28. februārī nodotajām piezīmēm ir pārāk novēlotas un pārāk konspektīvas, lai varētu kalpot kā iztaujāšanas pieraksti Regulas Nr. 1/2003 19. panta 1. punktā noteiktajā izpratnē.
Nākotnē būtu lietderīgi un atbilstoši, ka par katru Komisijas veikto trešās personas iztaujāšanu ar mērķi savākt informāciju par izmeklēšanas priekšmetu pieraksti tiktu veikti vai apstiprināti šīs iztaujāšanas laikā vai neilgi pēc tās, lai, cik vien ātri iespējams, tos pievienotu lietas materiāliem, ļaujot personai, kuru apsūdz, attiecīgajā brīdī ar tiem iepazīties savu tiesību uz aizstāvību īstenošanai.
Trešām kārtām, attiecībā uz to, kādām ir jābūt procesuālo pārkāpumu sekām saistībā ar trešo personu iztaujāšanas pierakstiem Regulas Nr. 1/2003 19. panta 1. punktā noteiktajā izpratnē, jānosaka, vai, ņemot vērā šīs lietas īpašos faktiskos un juridiskos apstākļus,
Google
ir pietiekami pierādījusi, ka būtu varējusi labāk nodrošināt savu aizstāvību, ja šādu pārkāpumu nebūtu bijis. Proti, to nepierādot, nav konstatējams tās tiesību uz aizstāvību pārkāpums.
Tas tiktu pierādīts, ja neatklāto pierādījumu saturu nevar ne noteikt, ne arī tas nav nosakāms. Šajā gadījumā nevar prasīt no uzņēmuma izpildīt neiespējamu pienākumu pierādīt dokumenta saturu, it īpaši par neatklātu apsūdzošu vai attaisnojošu pierādījumu esamību. Tādējādi uzņēmums var aprobežoties tikai ar atsauci uz iespēju, ka neizpaustā informācija varētu būt noderējusi tā aizstāvībai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 25. oktobris, Solvay/Komisija,
C‑110/10 P
,
EU:C:2011:687
,
59.
–
62.
punkts).
Turpretī, ja pierādījumu, kuriem piekļuve ir bijusi ierobežota, saturs ir noteikts vai nosakāms
a posteriori
, uzņēmumu nevar atbrīvot no pienākuma pierādīt, ka tam nav bijuši pieejami apsūdzoši vai attaisnojoši pierādījumi, kā arī no tā izrietošās sekas tā tiesību uz aizstāvību izmantošanai. Tas tā ir, ja uzņēmumam ir pieejamas visādā ziņā nopietnas norādes par tā rīcībā nenodoto dokumentu autoriem, kā arī to raksturu un saturu (šajā nozīmē skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes [
J
.
Kokott
] secinājumus lietā Solvay/Komisija,
C‑110/10 P
,
EU:C:2011:257
,
37.
punkts).
Apsūdzošu pierādījumu nepaziņošanas gadījumā attiecīgajam uzņēmumam ir jāpierāda, ka procedūras rezultāts varētu būt bijis citāds, ja šie nepaziņotie apsūdzošie pierādījumi būtu bijuši atklāti (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2004. gada 7. janvāris, Aalborg Portland u.c./Komisija,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
,
71.
un
73.
punkts, un 2011. gada 12. jūlijs, Toshiba/Komisija,
T‑113/07
,
EU:T:2011:343
,
46.
punkts).
Attiecībā uz attaisnojošiem pierādījumiem uzņēmumam ir jāpierāda, ka tas šos pierādījumus būtu varējis izmantot savai aizstāvībai tādējādi, ka tad, ja uzņēmums to būtu varējis izmantot administratīvajā procesā, tas būtu varējis atsaukties uz pierādījumiem, kuri nesaskan ar secinājumiem, ko šajā stadijā izdarījusi Komisija, un tādēļ kaut kādā veidā būtu varējis ietekmēt vērtējumus, ko Komisija iekļāvusi savā lēmumā. No tā izriet, ka attiecīgajam uzņēmumam ir jāpierāda, pirmkārt, ka tam nav bijis piekļuves noteiktiem attaisnojošiem pierādījumiem un, otrkārt, ka tas būtu varējis tos izmantot savai aizstāvībai (spriedums, 2017. gada 6. septembris, Intel/Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
97.
un
98.
punkts).
Šajā lietā jākonstatē, ka
Google
joprojām nav pierādījusi, ka tad, ja nebūtu bijis iepriekš norādīto procesuālo pārkāpumu saistībā ar nodoto piezīmju, kuras tā apstrīd, novēloto un nepilnīgo raksturu, tā būtu varējusi labāk nodrošināt savu aizstāvību.
Šajā ziņā
Google
tikai vispārīgi apgalvo, ka precīzs pārrunu ar uzklausītajām trešām personām satura pieraksts tai būtu sniedzis paskaidrojumus un konteksta elementus attiecībā uz dokumentiem, kuri ir iekļauti izmeklēšanas lietas materiālos un uz kuriem Komisija ir balstījusies.
Pirmkārt, attiecībā uz iespēju noteikt
a posteriori
, vai pierādījumi nav bijuši paziņoti, jāatgādina, ka bez iztaujāšanas ierakstiem Komisija tomēr centās rekonstruēt saturu, lai ļautu
Google
īstenot savas tiesības uz aizstāvību.
Tādējādi jāatzīmē, ka starp 2018. gada 28. februārī veiktajiem apsvērumiem atbildē uz
Google
pieprasījumu Komisija ir norādījusi, ka, pirmām kārtām, tā nav izmantojusi nevienu no nodotajām piezīmēm kā apsūdzošu pierādījumu ne paziņojumā par iebildumiem, ne pirmajā faktu izklāsta vēstulē un, otrām kārtām, tā ir nodevusi
Google
visus iespējami attaisnojošos pierādījumus, kas ir sniegti katrā šajā sanāksmē, lai tie varētu būt noderīgi
Google
aizstāvībai.
No apstrīdētā lēmuma un lietas materiālu, ar kuriem Vispārējā tiesa ir iepazinusies šajā procesā, pārbaudes neizriet, ka minēto lietas materiālu elementi ir tādi, lai apšaubītu Komisijas šajā ziņā sniegtos apliecinājumus.
Otrkārt, jākonstatē, ka attiecībā uz 26 no 32 piezīmēm, kuru pilnīgumu
Google
apstrīd, ir norādīts, ka šajās iztaujāšanās notikušo pārrunu saturs pilnībā parādās izmeklēšanas lietas materiālos ietvertos konkrētos dokumentos, par kuriem
Google
atbildē uz Vispārējās tiesas jautājumu atzina, ka tai šiem dokumentiem ir bijusi piekļuve. Divdesmit četrās no 26 piezīmēm arī ir norādīts, ka Komisija no uzklausītās trešās personas ir saņēmusi piezīmju satura apstiprinājumu, un tas apstiprina atsauču uz lietas materiālos esošajiem dokumentiem atbilstību un izsmeļošo raksturu. Saistībā ar divām piezīmēm, kuru saturu uzklausītā trešā persona nav varējusi apstiprināt, tam ir sniegts paskaidrojums: pirmā no šīm trešām personām vairs nepastāv, un otrā nav atbildējusi uz atkārtotiem Komisijas iesniegtiem apstiprināšanas lūgumiem.
Šādos apstākļos jāatzīst, ka, par spīti procesuāliem pārkāpumiem saistībā ar iztaujāšanas pierakstiem,
Google
no Komisijas varēja iegūt norādes par iztaujāšanā notikušo pārrunu saturu, it īpaši attiecībā uz to, kāda rakstura informācija šajos gadījumos tika sniegta par tēmām, kas sanāksmēs tika apspriestas.
Ņemot vērā Komisijas sniegtās norādes un to, ko no tām bija iespējams secināt iztaujāšanas satura novērtēšanai,
Google
neizvirza nevienu pamatotu argumentu, kas ļautu saprast, kādā veidā tā būtu varējusi labāk nodrošināt savu aizstāvību, tostarp saistībā ar divu trešo personu iztaujāšanu, par ko nebija iespējams iegūt attiecīgo piezīmju satura apstiprinājumu.
Treškārt, attiecībā uz atlikušajām sešām piezīmēm, kurās ir konspektīvi atspoguļota diskusiju būtība un kurās nav nekādu atsauču uz dokumentiem lietas materiālos, kas ļautu papildināt to saturu, jāatzīmē turpmāk minētais.
Hronoloģiskā secībā pirmā piezīme attiecas uz nozares uzņēmuma iztaujāšanu 2015. gada 2. jūlijā. Šajā gadījumā minētais uzņēmums varēja paust Komisijai savus uzskatus par mobilajām platformām, tostarp
Android
, kā arī par konkurences vidi, kurā attīstījās tā lietojumprogrammas un pakalpojumi.
Lai gan šajās piezīmēs nav atsauces ne uz vienu dokumentu lietas materiālos, tomēr
Google
bija iespējams to skatīt kontekstā ar nodoto informāciju par diviem citiem šī paša uzņēmuma iztaujāšanas gadījumiem 2014. gada 10. decembrī un 2016. gada 12. janvārī par šo pašu jautājumu. Piezīmēs par iztaujāšanu, kuras bija nodotas
Google
un kuras konkrētais uzņēmums bija apstiprinājis, ir norādīti dokumenti izmeklēšanas lietas materiālos, kuros atspoguļots šajos gadījumos notikušo pārrunu saturs, proti, gan pirms, gan pēc iepriekš minētās iztaujāšanas. Tātad
Google
zināja par šī uzņēmuma nostāju šajā izmeklēšanā.
Šādos apstākļos
Google
tomēr neizvirza nevienu pamatotu argumentu, kas ļautu saprast, kādā veidā tā būtu varējusi labāk nodrošināt savu aizstāvību šajā lietā.
Otrā piezīme attiecas uz drošības pakalpojumu sniedzēja, kura nosaukums
Google
netika paziņots, iztaujāšanu, kas notika 2015. gada 15. jūlijā. Šī iztaujāšana, kā Komisija konkretizē savās piezīmēs, kuras attiecīgais uzņēmums ir apstiprinājis, bija iespēja apspriest tirgus dinamiku saistībā ar operētājsistēmu
Android
. Tomēr no šo piezīmju satura izriet, ka šajā iztaujāšanā izklāstītās bažas attiecās galvenokārt uz drošības risinājumiem, proti, lietas materiālu aspektu, kas apstrīdētajā lēmumā nav skarts, nevis uz strīdīgajiem ierobežojumiem, kas bija pārbaudīti saistībā ar dažādiem Komisijas apskatītās ļaunprātīgās rīcības veidiem.
Tāpat arī trešā piezīme attiecas uz maksājumu pakalpojumu sniedzēja iztaujāšanu 2015. gada 28. oktobrī. Šajā gadījumā šis pakalpojumu sniedzējs Komisijai varēja paust savus uzskatus par dinamiku mobilo ierīču un to lietojumprogrammu tirgū saistībā ar mobilo maksājumu sistēmām. Arī šeit ir runa par lietas materiālu aspektu, kas apstrīdētajā lēmumā netiek apskatīts.
Katrā ziņā bez pierādījumiem par saikni starp šīm iztaujāšanām un apstrīdētajā lēmumā kritizēto stāvokļa ļaunprātīgo izmantošanu jāatzīst, ka
Google
neizvirza nevienu pamatotu argumentu, kas ļautu saprast, kādā veidā tā būtu varējusi labāk nodrošināt savu aizstāvību šajā lietā, ja nebūtu bijis procesuālo pārkāpumu saistībā ar šo divu sanāksmju pierakstīšanu Regulas Nr. 1/2003 19. panta 1. punkta izpratnē.
Ceturtā un piektā piezīme attiecas uz divām
BEUC
iztaujāšanām 2017. gada 1. februārī un 20. decembrī. Šīs sanāksmes notika, lai
BEUC
iegūtu no Komisijas informāciju par izmeklēšanas gaitu. Šo sanāksmju priekšmets un to kopsavilkums, ko
BEUC
ir apstiprinājis, tādējādi pamatoti ļauj izslēgt pieņēmumu, ka Komisija ir pieturējusi pierādījumus.
Pēdējā, sestā, piezīme ir saistīta ar paziņojumiem, ko sniegusi
ADA
– subjekts, kas administratīvajā procesā bija iestājies
Google
atbalstam, – iztaujāšanā, kas notika 2017. gada 27. septembrī. Lai gan piezīme ir sarakstīta vispārīgi, no tās skaidri izriet, ka
ADA
neredzēja nevienu iemeslu pieprasīt, lai
Google
mainītu savu rīcību. Turklāt
ADA
pārstāvis minētajā piezīmē ir apstiprinājis, ka pārrunas attiecās uz informāciju, ko
ADA
jau bija nodevusi Komisijai. Šajā ziņā jāatzīmē, ka
Google
neapgalvo, ka tai nav bijis piekļuves visiem izmeklēšanas lietas materiāliem, ko
ADA
ir nodevusi administratīvā procesa laikā. Šie apstākļi, tāpat kā
ADA
, kas šajā prasībā iestājusies lietā
Google
atbalstam, klātbūtne un tās atturēšanās no jebkādiem komentāriem šajā ziņā ļauj Vispārējai tiesai izslēgt pieņēmumu, ka Komisija ir pieturējusi pierādījumus.
Šajā ziņā
Google
prasības pieteikumā iesniegtie argumenti, ka ir ticams, ka dažādos gadījumos, kad Komisija iztaujāja lietojumprogrammu izstrādātājus, tie ir pauduši attaisnojošus paziņojumus, kas nav atspoguļoti piezīmēs, nav pārliecinoši. Proti, ņemot vērā
ADA
iestāšanos lietā šajā prasībā
Google
prasījumu atbalstam un daudzās šai lietas dalībniecei, tāpat kā
Google
, piedāvātās iespējas precizēt, kuri varētu būt bijuši tie paziņojumi, ko Komisija nav atspoguļojusi, jāatzīst, ka šāds pieņēmums nav pierādīts.
No iepriekš minētā izriet, ka, ņemot vērā apstrīdētajā lēmumā ietvertos elementus, kā arī norādes, ko Komisija sniegusi
Google
administratīvā procesa laikā, nav pamata uzskatīt, ka piezīmju par trešo personu iztaujāšanu konspektīvais un visbiežāk novēlotais raksturs būtu atņēmis
Google
piekļuvi pierādījumiem, apsūdzošiem vai attaisnojošiem, kas tai būtu varējuši ļaut labāk nodrošināt savu aizstāvību.
Tādējādi procesuālie pārkāpumi, kas izpaudās kā Komisijas veikto trešo personu iztaujāšanas precīzu stenogrammu neesamība, konkrētajos šīs lietas apstākļos nevarēja novest pie
Google
tiesību uz aizstāvību pārkāpuma.
Turklāt šo secinājumu neliek apšaubīt tas, ka Komisija dažām trešām personām ir piešķīrusi anonimitāti. Proti, jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 27. pantu tiesības piekļūt lietas materiāliem neattiecas uz konfidenciālu informāciju, kas atkarībā no lietas apstākļiem var ietvert uzklausīto uzņēmumu pārstāvju personas datus un pašu uzņēmumu nosaukumus, lai izvairītos no iespējamās pretdarbības. Šajā gadījumā no lietas materiāliem neizriet, ka Komisijas piešķirtā anonimitāte, kas tika apspriesta pie uzklausīšanas amatpersonas, nav bijusi pareizas divu pretrunīgu interešu – iztaujātā uzņēmuma (un/vai tā pārstāvju) intereses tikt iztaujātam anonīmi un
Google
intereses iegūt pietiekamu informāciju par diskusijām – izsvēršanas rezultāts.
Tāpat arī argumenti, kas attiecas uz to, ka Komisija nav ievērojusi labas pārvaldības principu, tās iekšējo procedūru rokasgrāmatu, kā arī tās 2011. gada 20. oktobra paziņojumu, ir jānoraida kā neefektīvi. Proti, tā kā Vispārējā tiesa iepriekš ir secinājusi, ka procesuālais pārkāpums saistībā ar attiecīgo piezīmju saturu šajā lietā nav uzskatāms par
Google
tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, papildu procesuālā trūkuma, pat ja tas būtu pierādīts, konstatēšanai saistībā ar šo piezīmju sagatavošanu un to paziņošanu
Google
nebūtu nozīmes jautājumā, vai bez šī procesuālā pārkāpuma
Google
būtu varējusi labāk nodrošināt savu aizstāvību.
Tāpēc otrā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
2.

Par piektā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz atteikumu rīkot uzklausīšanu par AEC testu
a)

Lietas dalībnieku argumenti
Google
norāda, ka Komisijai tā vietā, lai tai nosūtītu faktu izklāsta vēstules, bija jāpieņem viens vai vairāki papildu paziņojumi par iebildumiem un tādējādi no jauna
Google
jāpiešķir tiesības uz uzklausīšanu. Šai uzklausīšanai esot bijis jābūt par būtiskiem lietas aspektiem saistībā ar aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem un
AEC
testu. Šajā ziņā nevarot uzskatīt, ka
Google
pēc paziņojuma par iebildumiem saņemšanas ir atteikusies no uzklausīšanas vai ka faktu izklāsta vēstulēs esot tikai precizēts paziņojumā par iebildumiem ietvertais provizoriskais vērtējums.
Komisija apgalvo, ka
Google
ir atteikusies no savām tiesībām uz uzklausīšanu pēc paziņojuma par iebildumiem un, tā kā faktu izklāsta vēstulēs nav ietverts jauns iebildums, tai nebija jānosūta papildu paziņojums par iebildumiem. Faktu izklāsta vēstules attiecoties uz rīcību, par kuru
Google
jau ir bijusi dota iespēja iesniegt apsvērumus. Līdz ar to Komisijai neesot bijis pienākuma no jauna piešķirt
Google
tiesības uz uzklausīšanu.
b)

Vispārējās tiesas vērtējums
Iesākumā jāatzīmē, ka, atbildot uz Vispārējās tiesas sēdē mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai uzdoto jautājumu,
Google
skaidri atzina, un par to ir izdarīta atzīme tiesas sēdes protokolā, ka ar tās tiesību uz aizstāvību pārkāpuma konstatēšanu piektā pamata pirmajā daļā varētu tikt atcelta tikai apstrīdētā lēmuma daļa attiecībā uz stāvokļa ļaunprātīgo izmantošanu ar aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem.
Piektā pamata pirmā daļa veido trešā prasības pamata procesuālo daļu, kurā
Google
apstrīd apstrīdētā lēmuma pamatojuma saistībā ar aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu ļaunprātīgo raksturu pamatotību. Tādējādi
Google
apgalvo, ka Komisija administratīvā procesa laikā ir pārkāpusi tās tiesības uz aizstāvību, nedodot tai iespēju laikus mutiski izteikties par būtiskiem aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu konkurences analīzes elementiem, it īpaši par
AEC
testu.
Jāatgādina, ka tiesību uz aizstāvību ievērošana ir vispārējs Savienības tiesību princips, kas ir piemērojams, ja administrācija ir nodomājusi pieņemt personai nelabvēlīgu lēmumu (spriedums, 2019. gada 16. janvāris, Komisija/United Parcel Service,
C‑265/17 P
,
EU:C:2019:23
,
28.
punkts).
Šis princips it īpaši ir nostiprināts Komisijas Regulas (EK) Nr. 773/2004 (2004. gada 7. aprīlis) par lietas izskatīšanu saskaņā ar [LESD 101.] un [102.] pantu (
OV 2004, L 123, 18. lpp.
) 10. pantā. Šajā pantā ir noteikts, ka Komisija, pirmkārt, rakstiski informē attiecīgo uzņēmumu par iebildumiem, kas pret to vērsti, un, otrkārt, dod šim uzņēmumam iespēju rakstiski darīt tai zināmu savu viedokli par šiem iebildumiem.
Regulas Nr. 773/2004 12. pantā arī ir precizēts, ka uzņēmums, kuram ir nosūtīts paziņojums par iebildumiem, var lūgt Komisiju rīkot noklausīšanos [uzklausīšanu], lai varētu paust savus argumentus mutiski.
Šajā lietā 2016. gada 23. decembra atbildē uz paziņojumu par iebildumiem
Google
norādīja, ka atsakās no savām tiesībām uz uzklausīšanu (“We therefore declined our right to such a hearing” [“Tāpēc mēs atteicāmies no savām tiesībām uz šādu uzklausīšanu”]). Savā atbildē
Google
pēc būtības norādīja, ka tai nav bijis pietiekami daudz laika, lai pilnvērtīgi un ierobežotā termiņā sagatavotos uzklausīšanai Komisijas telpās.
Konkrētāk,
Google
uzsvēra: tāpēc, ka aptuveni 60 izmeklēšanas lietas dokumenti tika saņemti nepilnas trīs nedēļas pirms termiņa 2016. gada 23. decembrī, kas bija noteikts tās atbildes sniegšanai uz paziņojumu par iebildumiem, un divi dokumenti, no kuriem viens bija īpaši nozīmīgs saistībā ar konkurējoša vispārējās meklēšanas pakalpojuma iepriekšēju instalēšanu
Android
ierīcēs, bija saņemti vienu dienu pirms termiņa, tā nevarēja laikus apspriesties par uzklausīšanas rīkošanas lietderīgumu.
Google
uzskata, ka atteikšanās no tiesībām uz uzklausīšanu ir vēl jo vairāk uzspiesta, jo uzklausīšanas amatpersona tai bija norādījusi, ka uzklausīšana notiks 2017. gada janvāra beigās, atstājot
Google
un tās padomniekiem tikai vienu mēnesi, lai sagatavotos uzklausīšanai, turklāt intensīvas darbības laikposmā.
Tādējādi – neatkarīgi no
Google
minētajām grūtībām šajā konkrētajā kontekstā un šajā izmeklēšanas posmā izlemt par uzklausīšanas rīkošanas lietderīgumu –
Google
nevar pārmest Komisijai, ka tā nav rīkojusi uzklausīšanu pēc paziņojuma par iebildumiem.
Līdz ar to rodas jautājums, vai pēc tam, kad
Google
2016. gada 23. decembrī atbildē uz paziņojumu par iebildumiem bija atteikusies no savām tiesībām uz uzklausīšanu, tā varēja atsaukties uz to, ka ir jāievēro tās tiesības uz aizstāvību, lai panāktu, ka 2018. gada maijā, proti, 16 mēnešus vēlāk, Komisija rīko uzklausīšanu.
Ņemot vērā materiālo tiesību normas par tiesību uz aizstāvību īstenošanu, ir redzams, ka uzņēmums saskaņā ar Regulas Nr. 773/2004 12. pantu var iegūt tiesības uz jaunu uzklausīšanu gadījumā, ja Komisija pieņemtu papildu paziņojumu par iebildumiem.
No Regulas Nr. 773/2004 11. panta tiešām izriet, ka Komisija savos lēmumos var ņemt vērā tikai tos iebildumus, par kuriem attiecīgajam uzņēmumam ir dota iespēja tos komentēt. Tātad jauns iebildums prasa, lai attiecīgajam uzņēmumam no jauna tiktu dota iespēja rakstveidā komentēt un prasīt uzklausīšanas rīkošanu tā argumentu izklāstīšanai.
Tomēr šajā lietā laikā no 2016. gada 23. decembra atbildes uz paziņojumu par iebildumiem līdz apstrīdētajam 2018. gada 18. jūlija lēmumam Komisija nav pieņēmusi papildu paziņojumu par iebildumiem. Papildus dažādajiem pasākumiem, ko Komisija veica pēc atbildes uz paziņojumu par iebildumiem, lai nodrošinātu
Google
piekļuvi lietas materiāliem un it īpaši vēlāk iegūtajiem pierādījumiem, Komisija izvēlējās
Google
nosūtīt faktu izklāsta vēstules.
Tādējādi Komisija nosūtīja
Google
divas faktu izklāsta vēstules, vienu – 2017. gada 31. augustā un otru – 2018. gada 11. aprīlī, par kurām
Google
bija iespēja rakstiski iesniegt komentārus attiecīgi 2017. gada 23. oktobrī un 2018. gada 7. maijā. Komisija uzskata, ka šī procedūra izslēdza jebkādas
Google
tiesības uz jaunas uzklausīšanas rīkošanu un pamatoja uzklausīšanas amatpersonas noraidījumu 2018. gada 18. maijā šādam
Google
2018. gada 7. maijā iesniegtam lūgumam.
Šajā ziņā jāatgādina, ka paziņojums par iebildumiem ir sagatavojošs procesuāls akts salīdzinājumā ar lēmumu, kas ir administratīvās procedūras nobeigums. Līdz ar to līdz galīgā lēmuma pieņemšanai Komisija, tostarp ņemot vērā pušu rakstveida un mutvārdu apsvērumus, var vai nu atteikties no dažiem vai pat visiem iebildumiem, kas pret šīm pusēm vērsti, un tādējādi grozīt savu nostāju tām par labu, vai, tieši pretēji, izlemt pievienot jaunus iebildumus, ja tā attiecīgajiem uzņēmumiem sniedz iespēju paust savu nostāju šajā ziņā (spriedums, 2012. gada 27. jūnijs, Microsoft/Komisija,
T‑167/08
,
EU:T:2012:323
,
184.
punkts).
Paziņojuma par iebildumiem papildinājuma nosūtīšana ieinteresētajām personām ir vajadzīga tikai tad, ja pārbaužu rezultātā Komisijai attiecīgajam uzņēmumam ir jāinkriminē jauna rīcība vai būtiski jāgroza konstatēto pārkāpumu pierādījumi, nevis ja Komisija izpilda savu pienākumu atteikties no iebildumiem, kas, ņemot vērā atbildes uz paziņojumu par iebildumiem, nav izrādījušies pamatoti (skat. spriedumu, 2012. gada 27. jūnijs, Microsoft/Komisija,
T‑167/08
,
EU:T:2012:323
,
191.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turpretī atbilstoši 111. punktam Komisijas 2011. gada 20. oktobra Paziņojumā par paraugpraksi attiecībā uz lietu izskatīšanu saskaņā ar [LESD] 101. un 102. pantu (
OV 2011, C 308, 6. lpp.
), kas Komisijai ir saistošs, faktu izklāsta vēstules vienkārša pieņemšana ir pamatota tikai tad, ja Komisija vēlētos balstīties uz jauniem pierādījumiem, kas apstiprina iebildumus, kuri jau ir pamatoti paziņojumā par iebildumiem. Lai ievērotu sacīkstes principu, Komisija informē uzņēmumu, par kura rīcību notiek izmeklēšana, par šiem jaunajiem pierādījumiem un pašas noteiktajā termiņā apkopo tā rakstveida apsvērumus. Minētā Komisijas paziņojuma 111. punktā nav nekas minēts par iespēju paust arī mutvārdu apsvērumus.
Tādējādi Vispārējai tiesai ir jāpārbauda, vai Komisijas izvēle izmantot faktu izklāsta vēstules un sekojošais uzklausīšanas amatpersonas lēmums atteikt
Google
mutvārdu uzklausīšanas rīkošanu, kurā tai ļautu mutvārdos paust savus apsvērumus par Komisijas norādītajiem jaunajiem pierādījumiem, nav šī uzņēmuma tiesību uz aizstāvību pārkāpums represīvā procedūrā, kuras mērķis ir sodīt par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu.
Šajā lietā, lai gan ar faktu izklāsta vēstulēm paziņojumā par iebildumiem norādītajiem iebildumiem formāli netiek pievienots neviens cits iebildums, jo tās joprojām attiecas uz Komisijas paziņojumā par iebildumiem identificēto ļaunprātīgo praksi, tomēr jākonstatē, ka realitātē faktu izklāsta vēstules būtiski paplašina iebilduma saistībā ar aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu ļaunprātīgo raksturu, kas paziņojumā par iebildumiem nebija pietiekami pamatots, saturu un apjomu un tādējādi būtiski maina apstrīdēto pārkāpumu pierādījumus.
Tas it īpaši attiecas uz
AEC
testu, kam šajā lietā bija reāla nozīme Komisijas vērtējumā par aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu spēju radīt tikpat efektīvu konkurentu izstumšanas sekas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 6. septembris, Intel/Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
143.
punkts).
Proti, lai gan paziņojuma par iebildumiem 718.–722. punktā bija ietverta tikai kopsavilkuma analīze par konkurenta spēju sacensties ar
Google
veiktajiem maksājumiem atbilstoši aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem, tomēr tikai sākot ar faktu izklāta vēstulēm, no kurām pēdējā tika nosūtīta trīs mēnešus pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas,
Google
varēja pilnībā iepazīties ar testu un argumentāciju, kurai Komisija šajā lietā bija devusi priekšroku. Paziņojumā par iebildumiem izklāstīto kvantitatīvo analīzi par konkurentu spēju sacensties ar
Google
maksājumiem saskaņā ar aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem varēja saprast tikai tad, ja to lasīja kopā ar pirmo un otro faktu izklāsta vēstuli.
Pirmajā faktu izklāsta vēstulē, kas pieņemta astoņus mēnešus pēc paziņojuma par iebildumiem, kvantitatīvā analīze tiek pamatota, būtiski mainot iepriekš paziņojumā par iebildumiem izvēlēto provizorisko pieeju.
Paziņojumā par iebildumiem Komisija savu analīzi kopumā balstīja uz diviem apstākļiem, proti, uz to, ka konkurentam nebija iespējams rezervēt vairāk kā 5 % no mobilajās ierīcēs veikto meklēšanas pieprasījumu daļām, ņemot vērā 2012.–2015. gadā
Google
iegūto meklēšanas pieprasījumu procentuālo daļu, un uz apgalvoto pienākumu saskaņā ar izplatīšanas līgumiem trešā pārlūkprogrammā nenoteikt konkurējošu meklētājprogrammu pēc noklusējuma.
Pirmajā faktu izklāsta vēstulē Komisija ir vērtējusi kontekstā izplatīšanas līguma pienākumu
Google
meklēšanas pakalpojumus noteikt pēc noklusējuma trešās pārlūkprogrammās. Komisija arī pirmo reizi ir formulējusi pieņēmumu, kas ietverts apstrīdētā lēmuma 1234. apsvērumā, ka konkurents, kas ir vismaz tikpat efektīvs kā
Google
, nevarētu pretendēt vairāk kā uz 12 % vispārējās meklēšanas pieprasījumu mobilajās ierīcēs. Pamatojoties uz šo jauno premisu, Komisija uzskatīja, ka lietojumprogramma, kas konkurē ar
Google Search
, varētu aptvert ne vairāk kā [0–10] % meklēšanas pieprasījumu, ko lietotāji veic, izmantojot
Google Search
.
Paziņojumā par iebildumiem provizoriski izvēlētā pieeja ir vēl jo vairāk būtiski mainīta ar pirmo faktu izklāsta vēstuli, jo Komisija nonāk pie acīmredzami niansētāka rezultāta attiecībā uz konkurenta spēju sacensties ar
Google
maksājumiem atbilstoši aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem, nekā tā sākotnēji bija paredzējusi.
Lai gan saskaņā ar paziņojumu par iebildumiem Komisija uzsvēra, ka konkurentam visos gadījumos bija jādalās ar visiem saviem reklāmas ieņēmumiem, lai sacenstos ar
Google
maksājumiem, nevis pārsniegtu tos, pirmajā faktu izklāsta vēstulē Komisija ir norādījusi, ka konkurents, ja tas būtu noteikts pēc noklusējuma trešā pārlūkprogrammā, varētu sacensties ar
Google
izplatītākajiem maksājumiem vai pat pārsniegt tos bez nepieciešamības dalīties ar visiem saviem ieņēmumiem.
Otrā faktu izklāsta vēstule, kas tika pieņemta astoņus mēnešus pēc pirmās faktu izklāsta vēstules un trīs mēnešus pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, arī ieviesa būtiskus labojumus pirmajā faktu izklāsta vēstulē ietvertajā analīzē un vēl jo vairāk – paziņojumā par iebildumiem.
Pirmkārt, pēc tam, kad Komisija no
Google
bija ieguvusi informāciju par aktuāliem paziņojuma par iebildumiem aspektiem, tā izslēdza, ka konkurents varētu vēlēties dalīties ar reklāmas ieņēmumiem no meklēšanas pieprasījumiem, kas veikti meklētājprogrammas sākumlapā, jo
Google
pati nedalījās ar šādiem ieņēmumiem.
Otrkārt, Komisija
AEC
testā iekļāva divus jaunus mainīgos lielumus, proti, neiespējamību konkurentam iegūt savas vispārējās meklēšanas lietojumprogrammas iepriekšēju instalēšanu visās aparatūras ražotāja vai tīklu operatora aparatūras klāsta mobilajās ierīcēs un konkurenta pienākumu kompensēt attiecīgo aparatūras ražotāju un tīklu operatoru ciestos zaudējumus, ņemot vērā ieņēmumus, kas saistīti ar jau apritē esošām mobilajām ierīcēm, uz kurām attiecas aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi. Šie divi punkti šķiet izšķiroši, jo tie ļauj Komisijai novērtēt kontekstā konkurenta spēju sacensties ar
Google
maksājumiem gadījumā, ja konkurējošie meklēšanas pakalpojumi arī tiek noteikti pēc noklusējuma trešā pārlūkprogrammā.
Treškārt, Komisija pievienoja noteiktus ar
Google
saistītus finanšu datus, kas iegūti nevis no
Google
, bet gan no kāda aparatūras ražotāja. Tas attiecas uz tā sauktajām “darbības” izmaksām [10–20] % apmērā, kuras Komisija pirmo reizi min otrajā faktu izklāsta vēstulē un attiecina uz potenciālo konkurentu, kas ir vismaz tikpat efektīvs kā
Google
. Tomēr
Google
šos datus Vispārējā tiesā joprojām apstrīd gan attiecībā uz to summu, gan saistībā ar attiecīgo izmaksu kategoriju, kas piemērojama
AEC
testam.
Šajā ziņā Komisija nevar apgalvot, ka
Google
savos apsvērumos atbildē uz pirmo faktu izklāsta vēstuli ir piekritusi šādu datu ņemšanai vērā.
Google
saistībā ar Komisijas argumentāciju par ierīču, nevis aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem vienīgi norāda, ka sadalīto ieņēmumu procentuālās daļas ir izteiktas tikai bruto, jo šīs procentuālās daļas ir samazinātas līdz [10–20] %, tomēr neprecizē šāda samazinājuma raksturu. Katrā ziņā Komisija, kurai ir pienākums pierādīt pārmesto izstumšanas iedarbību, nekādā veidā nav mēģinājusi salīdzināt šos datus ar datiem, kurus
Google
būtu varējusi iesniegt tieši.
Tāpat arī pretēji tam, ko Komisija apgalvo iebildumu rakstā, aparatūras ražotāja paziņojumi, kā arī dati, kas ietverti tā nosūtītajos dokumentos, tika izmantoti ne tikai ierīču ieņēmumu sadalīšanas līgumu analīzē. Šie dati tika izmantoti, lai papildinātu Komisijas veikto aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu analīzi, kas parādās, vienkārši izlasot otro faktu izklāsta vēstuli.
No iepriekš minētā izriet, ka jāatzīst – Komisija, tikai otrās faktu izklāsta vēstules posmā atklājot datus, kurus tā paredzēja izmantot
AEC
testa veikšanai, tādējādi ir būtiski grozījusi iebilduma par aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem saturu.
Paziņojumu par iebildumiem nevar uzskatīt par pietiekami pamatotu šajā izšķirošajā jautājumā par aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu konkurences analīzi, lai uzklausīšana, kura būtu bijusi jāorganizē 2017. gada sākumā, varētu būt bijusi
Google
noderīga. Tikai ar otro faktu izklāsta vēstuli, kas bija nodota 2018. gada aprīlī, proti, trīs mēnešus pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, paziņojums par iebildumiem varēja būt pietiekami pamatots un tādējādi ļaut
Google
iepazīties ar visiem galvenajiem un noteicošajiem Komisijas iecerētā
AEC
testa aspektiem. Tādējādi šajā konkrētajā kontekstā Komisijai, uz kuru neattiecās nekāds laika spiediens, būtu vajadzējis pieņemt papildu paziņojumu par iebildumiem.
Nosūtot nevis papildu paziņojumu par iebildumiem, bet gan divas faktu izklāsta vēstules un nenosakot mutisku uzklausīšanu par apsvērumiem, kas iesniegti, atbildot uz abām šīm faktu izklāsta vēstulēm, Komisija tādējādi ir apgājusi
Google
tiesības spēt mutvārdos izklāstīt savus argumentus par šiem apsvērumiem un ir pārkāpusi šī uzņēmuma tiesības uz aizstāvību.
Proti, ņemot vērā uzklausīšanas nozīmi represīvā procedūrā, kuras mērķis ir sodīt par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, šādas uzklausīšanas nenotikšanas dēļ visa šī procedūra ir noteikti kļuvusi kļūdaina neatkarīgi no tā, vai
Google
pierāda, ka šī nenotikšana varēja tai par sliktu ietekmēt procedūras norisi un apstrīdētā lēmuma saturu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 21. septembris, Feralpi/Komisija,
C‑85/15 P
,
EU:C:2017:709
,
45.
–
47.
punkts).
Turklāt katrā ziņā jākonstatē, ka, ņemot vērā
AEC
testa būtību, kā arī nozīmi, ko Komisija tam piešķīra, lai novērtētu aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu spēju radīt tikpat efektīvu konkurentu izstumšanas iedarbību,
Google
būtu varējusi vieglāk izteikt mutvārdos savus apsvērumus par šī testa uzbūvi, kura alternatīvu versiju, ko pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas izstrādāja ekonomistu uzņēmums un kam bija citāds rezultāts, tā iesniedz prasības pieteikuma pielikumā.
Šo konstatējumu nevar apšaubīt ar to, ka Komisija
Google
ļāva rakstveidā iesniegt tās apsvērumus par pirmo un otro faktu izklāsta vēstuli. Lai gan rakstveidā bija ievērots sacīkstes princips, Komisija nekādi nemēģināja ļaut
Google
izteikt savus apsvērumus mutvārdos, kā tas būtu jādara papildu paziņojuma par iebildumiem pieņemšanas gadījumā.
Šādas mutvārdu diskusijas vērtību var ilustrēt, piemēram, ar jautājumu par izmaksām, kādas jāizvēlas
AEC
testa sagatavošanai. Proti, šajā jautājumā izmaksas, ko Komisija attiecināja uz
Google
, tika iegūtas no aparatūras ražotāja iesniegtiem dokumentiem, kuri nebija apstiprināti ar galvenajai ieinteresētajai personai adresētu informācijas lūgumu. Komisija pēc būtības atkāpās no saviem Norādījumiem par ļaunprātīgu izslēdzošu rīcību, saskaņā ar kuriem, “ja [ticami dati ir pieejami], Komisija izmantos informāciju par konkrētā dominējošā uzņēmuma izmaksām”.
Uzklausīšana tādējādi būtu ļāvusi
Google
sniegt Komisijai precizējumus, agrākā posmā ļaujot atrisināt dažas neskaidrības saistībā ar
AEC
testa izstrādāšanu un tās pārrunāt tieši ar Komisiju. Proti, uzklausīšanas rīkošanas rezultātā Komisija būtu pilnībā veikusi pārrunas ar
Google
, lai lietderīgi sašaurinātu faktu un tiesību jautājumu pretrunas. Uzklausīšanas nozīme šajā lietā ir vēl jo vairāk redzama, jo
Google
izvirzītie iebildumi šajā prasībā to pamatotības dēļ liek Vispārējai tiesai apmierināt trešo prasības pamatu.
Tādējādi, ņemot vērā
AEC
testa izstrādei raksturīgās grūtības,
Google
būtu bijusi iespēja uzklausīšanas laikā labāk nodrošināt savu aizstāvību un pārliecināt Komisiju par nepieciešamību atkārtoti izvērtēt vairākus tās analīzes punktus.
Turklāt, ļaujot
Google
mutvārdos izklāstīt savus argumentus par būtiskajām izmaiņām, ko Komisija veica pierādījumos, kurus izmantoja aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu ļaunprātīgā rakstura pierādīšanai, Komisija būtu varējusi precizēt savu analīzi.
Tāpēc prasības piektā pamata pirmā daļa jāapmierina un arī uz šī pamata jāatceļ apstrīdētais lēmums, ciktāl tajā aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi ir kvalificēti kā ļaunprātīgi.
G.

Par pirmo piecu pamatu pārbaudes sekām un par sesto pamatu
Google
norāda, ka ar apstrīdēto lēmumu tiek uzlikts lielākais naudas sods, kādu jebkad konkurences iestāde Eiropā ir uzlikusi, proti, 4342865000 EUR.
Neatkarīgi no summas Komisijas uzlikto naudas sodu represīvais un preventīvais mērķis, lai sodītu par LESD 102. panta pārkāpumu, uzliek Vispārējai tiesai kā objektīvai un neatkarīgai tiesai pienākumu nodrošināt Pamattiesību hartas 47. pantā paredzēto tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību efektivitāti, kad tā lemj par prasību, kas celta par administratīvās iestādes, kura veic arī izmeklēšanas funkcijas, uzlikto sodu.
Šajā prasībā
Google
lūdz, pirmkārt, atcelt apstrīdēto lēmumu un, otrkārt, ja tas netiek veikts, atcelt vai samazināt naudas sodu saskaņā ar Vispārējai tiesai piešķirto neierobežoto kompetenci.
Pirmo piecu pamatu pārbaudes rezultātā jānovērtē iepriekš izklāstīto secinājumu sekas attiecībā uz apstrīdēto lēmumu. Tā kā šīs sekas ietekmē naudas sodu, jāprecizē arī, kādā mērā Vispārējās tiesas vērtējumā šajā ziņā atbilstoši tās neierobežotajai kompetencei tiks ņemti vērā sestajā pamatā izvirzītie argumenti, kas attiecas uz dažādiem naudas soda aprēķināšanā vērā ņemtiem apstākļiem.
1.

Pirmo piecu pamatu saistība ar sesto pamatu, kas attiecas uz naudas sodu
Sestajā pamatā, kas sadalīts trijās daļās,
Google
norāda – pat ja pretēji pirmajos piecos pamatos minētajiem argumentiem Vispārējā tiesa apstiprinātu apstrīdētā lēmuma vērtējumus par LESD 102. panta pārkāpuma esamību, trīs kļūdas tomēr prasa naudas soda atcelšu vai būtisku samazināšanu. Tādējādi šo kļūdu dēļ naudas sods esot jāatceļ vai, ja tas netiek veikts, Vispārējai tiesai esot jāizmanto tās neierobežotā kompetence, lai būtiski samazinātu naudas soda apmēru.
Šādā kontekstā
Google
norāda, ka, pirmkārt, tā nav izdarījusi pārkāpumu ne tīši, ne nolaidības dēļ, otrkārt, apstrīdētais lēmums pārkāpj samērīguma principu un, treškārt, tajā ir būtiskas aprēķina kļūdas attiecībā uz to, kā Komisija ir piemērojusi savas pamatnostādnes. Šajā ziņā
Google
apgalvo, ka Komisija ir nepareizi aprēķinājusi attiecīgo pārdošanas apjoma vērtību, ir piemērojusi nepareizu smaguma reizinātāju koeficientu, ir pieskaitījusi nepamatotu papildu summu un nav ņēmusi vērā dažādus atbildību mīkstinošus apstākļus, tostarp dažu darbību ierobežoto ilgumu.
Komisija šos argumentus apstrīd. Apstrīdētajā lēmumā naudas soda apmērs esot noteikts atbilstoši pamatnostādnēm, un šis apmērs atbilstot vienota un turpināta pārkāpuma smagumam un ilgumam.
No iepriekš minētā izriet, ka, lai gan sestajā pamatā izvirzītie argumenti balstās uz premisu, ka Vispārēja tiesa apstiprina Komisijas analīzi, kas ir apstrīdēta ar pirmajiem pieciem pamatiem, tomēr šajos argumentos ir vairāki iebildumi, kurus Vispārējā tiesa šajā lietā var pārbaudīt, neatkarīgi īstenojot savu neierobežoto kompetenci.
Šī iemesla dēļ, ciktāl tas ir nozīmīgi un atbilstoši, turpmākajā pārbaudē tiks sniegtas atbildes uz šiem iebildumiem.
2.

Secinājumi par pārkāpumu pēc pirmo piecu pamatu pārbaudes
No pirmā, otrā un ceturtā pamata materiālo aspektu pārbaudes, kā arī no piektā pamata otrās daļas procesuālo aspektu pārbaudes izriet, ka Komisija ir pierādījusi vienota un turpināta pārkāpuma pirmā un otrā aspekta, kas apstrīdētajā lēmumā ir kvalificēts kā atsevišķa pirmā, otrā un trešā ļaunprātīgā rīcība, ļaunprātīgo raksturu. Turpretī no trešā pamata un piektā pamata pirmās daļas pārbaudes izriet, ka Komisija, atzīstot, ka šī pārkāpuma trešais aspekts, kas apstrīdētajā lēmumā ir kvalificēts kā atsevišķa ceturtā ļaunprātīgā rīcība, veidoja dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu LESD 102. panta izpratnē, ir pārkāpusi tiesības uz aizstāvību un apstrīdētajā lēmumā ir pieļāvusi vairākas kļūdas vērtējumā.
No tā izriet, ka apstrīdētā lēmuma 1., 3. un 4. pants ir jāatceļ, tikai ciktāl tā 1. pantā ir konstatēts, ka
Google
ir pieļāvusi vienotu un turpinātu LESD 102. panta pārkāpumu, ko veido četras atsevišķas ļaunprātīgās rīcības, no kurām ceturtajā dalīšanās ar ieņēmumiem atbilstoši dažiem ieņēmumu sadalīšanas līgumiem ar aparatūras ražotājiem un tīklu operatoriem bija pakļauta
Google Search
ekskluzīvai iepriekšējai instalēšanai iepriekš noteiktā aparatūras klāstā, un ciktāl šī ceturtā ļaunprātīgā rīcība ir minēta 3. un 4. pantā. No tā arī izriet, ka jāgroza apstrīdētā lēmuma 2. pants, ciktāl tajā ir uzlikts naudas sods par sabiedrību
Google
un
Alphabet
piedalīšanos vienotā un turpinātā LESD 102. panta pārkāpumā, kas ietver četras ļaunprātīgās rīcības.
Šajā lietā Komisija nav izpildījusi savu pienākumu analizēt spēju izstumt vismaz tikpat efektīvus konkurentus, kura raksturo ceturto ļaunprātīgo rīcību – to, kas ir saistīta ar aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu (vienota un turpināta pārkāpuma trešais aspekts). Vispārējā tiesa tātad turpina šaubīties par attiecīgo maksājumu spēju ierobežot konkurenci un it īpaši radīt pārmesto izstumšanas iedarbību.
Tomēr neatkarīgi no tā, cik pamatota ir aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu kvalifikācija atbilstoši LESD 102. pantam, jāatgādina, ka tie – tāpat kā ierīču ieņēmumu sadalīšanas līgumi – apstrīdētajā lēmumā ir pareizi ņemti vērā kā faktiskie apstākļi, lai novērtētu izstumšanas iedarbību, kas ir radīta ar vienota un turpināta pārkāpuma pirmo un otro aspektu (kas apstrīdētajā lēmumā ir kvalificēts kā atsevišķa pirmā, otrā un trešā ļaunprātīgā rīcība), kuru ļaunprātīgais raksturs ir apstiprināts otrā un ceturtā pamata pārbaudē.
It īpaši jāatgādina, ka neatkarīgi no ieņēmumu sadalīšanas līgumu kvalifikācijas konkurences tiesību aspektā
Google
īstenotās prakses kopējā ietekme tai ir ļāvusi saistībā ar
Google Search
gūt labumu no ekskluzīvas iepriekšējas instalēšanas, kas nosedza – vismaz līdz 2016. gadam – vairāk nekā pusi EEZ tirgoto ierīču, kuras darbojas ar atvasinātu
Android
operētājsistēmu (apstrīdētā lēmuma 822. apsvērums un 908. zemsvītras piezīme).
Turklāt jāatgādina, ka izplatīšanas līgumi paredzēja, ka
GMS
ierīcēm bija jāatbilst
Android
savietojamības dokumenta tehniskajiem savietojamības standartiem, kas turklāt saskaņā ar antifragmentācijas līgumiem, kuru noslēgšana tika prasīta kā priekšnosacījums izplatīšanas līgumu noslēgšanai, bija piemērojami aparatūras ražotājiem attiecībā uz visām to ierīcēm, kuru operētājsistēma bija atvasināta
Android
versija. Šī saikne starp
Android
savietojamības dokumentu un izplatīšanas līgumiem veicināja
Google
gribētās globālās stratēģijas īstenošanu. Tātad Komisija ir pareizi ņēmusi vērā
Android
savietojamības dokumentu, novērtējot izplatīšanas līgumu ietekmi uz vispārējās meklēšanas pakalpojumu tirgiem.
Ar šiem elementiem – faktiskajiem apstākļiem ar nozīmi
Google
pārmestās rīcības ļaunprātīgā rakstura novērtēšanā – tādējādi tiek pierādīts, ka pastāv saikne starp vienota un turpināta pārkāpuma pirmo aspektu un ieņēmumu sadalīšanas līgumiem, kurus
Google
bija noslēgusi visā pārkāpuma laikposmā, no vienas puses, un vienota un turpināta pārkāpuma pirmo un otro aspektu, no otras puses.
Turklāt pirmā, otrā un ceturtā prasības pamata pārbaude parāda, ka pirmais un otrais strīdīgais ierobežojums bija kopējās stratēģijas daļa. Pamatojoties uz šo konstatējumu, Komisija pamatoti ir uzskatījusi, ka prasītāju rīcība, nosakot īpašus nosacījumus operētājsistēmas
Android
izmantošanai, no vienas puses, kā arī atsevišķu lietojumprogrammu un pakalpojumu sniegšanai, no otras puses, ir kvalificējama kā vienots un turpināts LESD 102. panta pārkāpums (apstrīdētā lēmuma 2. apsvērums un 1. pants).
Proti, konstatētie pārkāpumi bija ietverti kopējā stratēģijā ar mērķi paredzēt interneta attīstību mobilajās ierīcēs, vienlaikus saglabājot
Google
uzņēmējdarbības modeli, kas balstās uz ieņēmumiem, kurus tā galvenokārt gūst no sava vispārējās meklēšanas pakalpojuma izmantošanas.
Šajā ziņā jāatgādina, ka
Google
nenonāk pretrunā apstrīdētajā lēmumā izklāstītajiem vērtējumiem par to, ka tās uzņēmējdarbības modelis balstās uz mijiedarbību starp produktiem un pakalpojumiem, kuri ir saistīti ar internetu un kurus lietotājiem visbiežāk piedāvā bez maksas, no vienas puses, un tiešsaistes reklāmas pakalpojumiem, no kuriem tā gūst lielāko savu ieņēmumu daļu, no otras puses. Tādējādi
Google
ieņēmumi galvenokārt ir saistīti ar tās vispārējās tiešsaistes meklēšanas pakalpojumu – kas tai ļauj pārdot tiešsaistes reklāmas pakalpojumus, no kuriem tā gūst savu atlīdzību, – auditoriju (apstrīdētā lēmuma 153. apsvērums).
Šīs
Google
īstenotās vispārējās stratēģijas kontekstā dominējošā stāvokļa, kuru visā pārkāpuma laikposmā tā ieņēma vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos, saglabāšanai tātad bija izšķiroša nozīme, un to veicināja strīdīgais pirmais un otrais ierobežojums. Proti, kā izriet no ceturtā pamata pārbaudes, konkurējošu operētājsistēmu, kas var ļaut ar
Google Search
konkurējošu vispārējās meklēšanas pakalpojumu iepriekšēju instalēšanu vai pat ekskluzīvu instalēšanu, izstumšana arī kalpoja šim pašam mērķim.
Visbeidzot jāņem vērā fakts, ka vispārējās stratēģijas ieviešanas radītās sekas pieder pie faktiskās situācijas, kurā atbilstoši
Google
noslēgtajiem ieņēmumu sadalīšanas līgumiem neatkarīgi no to kvalifikācijas konkurences tiesībās
Google Search
guva labumu
de facto
no ekskluzīvas iepriekšējās instalēšanas, kas vismaz līdz 2016. gadam aptvēra vairāk nekā pusi visu EEZ tirgoto ierīču, kuras darbojās ar atvasinātu
Android
operētājsistēmu (apstrīdētā lēmuma 822. apsvērums un 908. zemsvītras piezīme).
Plašāk – jāatsaucas arī uz faktu kā uz faktisku aspektu, kas jāņem vērā, izvērtējot visus nozīmīgos apstākļus, ka visā pārkāpuma laikposmā
Google
bija līgums ar
Apple
, kas tai ļāva panākt, ka tās meklētājprogramma ir iestatīta pēc noklusējuma visās šī aparatūras ražotāja
iPhone
ierīcēs (skat. apstrīdētā lēmuma 118. un 119. apsvērumu).
Apple
ekosistēmas, kura pastāv līdztekus
Android
ekosistēmai, klātbūtne viedo mobilo ierīču tirgū pasaulē tātad nebija
Google
būtisks konkurences apdraudējums saistībā ar vispārējās meklēšanas pakalpojumu radītiem reklāmas ieņēmumiem (skat., piemēram, apstrīdētā lēmuma 515. apsvērumu).
Turklāt
Google
ļaunprātīgās prakses sekas tostarp bija tādas, ka konkurentiem bija liegta iespēja netraucēti piedāvāt lietotājiem, kuri to vēlējās, vispārējās meklēšanas pakalpojumam
Google Search
alternatīvus risinājumus (apstrīdētā lēmuma 862. un 1213. apsvērums). Tādējādi vispārīgi ar šādu praksi ir aizskartas patērētāju intereses, lai tiem būtu vairāk nekā viens avots informācijas iegūšanai internetā. Turklāt konkrētāk – šī prakse ir arī ierobežojusi tādu meklēšanas pakalpojumu izstrādi, kas vērsti uz patērētāju segmentiem, kuriem ir īpaša interese tostarp par privātās dzīves aizsardzību vai valodas īpatnībām EEZ teritorijā. Šādas intereses bija ne tikai atbilstošas uz sniegumu balstītai konkurencei, jo tās veicināja inovācijas patērētāju labā, bet arī bija nepieciešamas, lai nodrošinātu plurālismu demokrātiskā sabiedrībā.
No iepriekš minētā izriet, ka, lai gan apstrīdētā lēmuma 1., 3. un 4. pants ir daļēji jāatceļ un apstrīdētā lēmuma 2. pants ir jāgroza, jo Komisija nav pierādījusi aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu ļaunprātīgo raksturu, konstatējums par vienotu un turpinātu pārkāpumu, kas pieder pie vispārējas stratēģijas, kuru ir veicinājis pirmais un otrais vienota un turpināta pārkāpuma aspekts, savukārt nekādā ziņā nav prettiesisks. Līdz ar to Vispārējai tiesai, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, kā
Google
to aicina darīt savā lūgumā par grozījumu veikšanu, pašai ir jānosaka atbilstošs naudas soda apmērs, ņemot vērā iepriekš minēto un visus atbilstošos lietas apstākļus.
Sekas daļējai apstrīdētā lēmuma atcelšanai attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanu bija konkrēti minētas un plaši apspriestas ar lietas dalībniekiem tiesas sēdē.
Vispārējā tiesa uzskata, ka ir lietderīgi iesākumā atgādināt – tā kā, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, tā neatkarīgi novērtē kritērijus, kuriem ir nozīme naudas soda apmēru noteikšanā, no šīs daļējās atcelšanas attiecībā uz vienota pakāpuma un tā sastāvdaļu definēšanu nav automātiski jāizdara secinājumi par naudas soda apmēru. Turpretī Vispārējā tiesa ņems vērā visus apstrīdētajā lēmumā konstatētos faktiskos apstākļus un juridiski pamatoti izdarītos vērtējumus, kuriem var būt nozīme atbilstoša naudas soda apmēra noteikšanā.
3.

Par naudas soda grozīšanu
Ņemot vērā iepriekš minēto un saskaņā ar šajā ziņā iesniegto lūgumu atbilstoši neierobežotajai kompetencei, kas Vispārējai tiesai ir piešķirta ar LESD 261. pantu un Regulas Nr. 1/2003 31. pantu, ir jālemj par naudas soda apmēru.
Neierobežotā kompetence papildus vienkāršai sankcijas likumības kontrolei, kas ļauj tikai noraidīt prasību atcelt tiesību aktu vai atcelt apstrīdēto aktu, pilnvaro Vispārējo tiesu aizstāt Komisijas vērtējumu ar savējo un līdz ar to grozīt apstrīdēto tiesību aktu, pat to neatceļot, ņemot vērā visus faktiskos apstākļus, lai, piemēram, grozītu naudas soda apmēru – gan lai samazinātu šo apmēru, gan palielinātu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2007. gada 8. februāris, Groupe Danone/Komisija,
C‑3/06 P
,
EU:C:2007:88
,
61.
un
62.
punkts, un 2009. gada 3. septembris, Prym un Prym Consumer/Komisija,
C‑534/07 P
,
EU:C:2009:505
,
86.
punkts). Šādos apstākļos Vispārējā tiesa nepieciešamības gadījumā var sniegt novērtējumu, kas atšķiras no apstrīdētajā Komisijas lēmumā atzītā novērtējuma attiecībā uz
Google
uzlikto naudas sodu.
Tā veikšanai Vispārējai tiesai netiek prasīts piemērot Komisijas pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 14. septembris, Trafilerie Meridionali/Komisija,
C‑519/15 P
,
EU:C:2016:682
,
52.
–
55.
punkts), pat ja tajās Vispārējai tiesai var būt norādes (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 21. janvāris, Galp Energía España u.c./Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
90.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Atbilstoši pamatojuma norādīšanas pienākumam Vispārējai tiesai ir arī pienākums sniegt detalizētu to faktoru izklāstu, kurus tā ņem vērā, nosakot naudas soda apmēru (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 14. septembris, Trafilerie Meridionali/Komisija,
C‑519/15 P
,
EU:C:2016:682
,
52.
punkts).
Šajā lietā, lai noteiktu naudas soda apmēru
Google
sodīšanai par piedalīšanos vienotā un turpinātā pārkāpumā, kāds izriet no apstrīdētā lēmuma 1. panta daļējas atcelšanas pirmo piecu prasības pamatu pārbaudes rezultātā, Vispārējai tiesai ir jāņem vērā šādi apstākļi.
a)

Tīši vai nolaidības dēļ izdarīts pārkāpums
Jānosaka, vai pārkāpums ir izdarīts tīši vai nolaidības dēļ. Šī atšķirība, kas paredzēta Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā, var ietekmēt naudas soda apmēru.
Par šo jautājumu lietas dalībnieki izsakās sestā pamata pirmajā daļā.
Šajā ziņā
Google
apgalvo, ka naudas soda noteikšanā nav ņemts vērā tas, ka nav
Google
nodoma vai nolaidības. Proti, apstrīdētajā lēmumā neesot sniegti nekādi pierādījumi par nodomu, jo strīdīgā prakse tika īstenota, pirms
Google
it kā ieguva dominējošo stāvokli. Tāpat arī
Google
, ņemot vērā praksi pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas un tā pieņemšanas laikā, neesot varējusi“apzināties”, ka tās atvērtajam, bezmaksas un būtībā konkurenci veicinošajam uzņēmējdarbības modelim ir pretkonkurences raksturs. Nekas neļaujot uzzināt, kad Komisija ir mainījusi savu novērtējumu.
Savukārt Komisija norāda, ka tai nav jāpierāda izslēgšanas nodoms, lai secinātu, ka pārkāpums ir izdarīts tīši. Pietiekot ar to, ka
Google
nav varējusi “neapzināties savas rīcības pretkonkurences raksturu”. Šajā lietā pārkāpums tiešām esot bijis “paredzēts, lai nostiprinātu”
Google
dominējošo stāvokli vispārējās meklēšanas pakalpojumu tirgos (apstrīdētā lēmuma 858.–860., 972.–977. un 1140. apsvērums). Turklāt pārkāpums esot veikts vismaz nolaidības dēļ, jo
Google
zināja “būtiskos faktus”, kas pamato apstrīdētā lēmuma secinājumus par dominējošo stāvokli un ļaunprātīgo rīcību.
Jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu Komisija ar lēmumu var uzlikt naudas sodu uzņēmumam, ja tas tīši vai nolaidības dēļ pārkāpj LESD 102. pantu.
Attiecībā uz nosacījumu par pārkāpuma izdarīšanu tīši vai nolaidības dēļ no judikatūras izriet, ka pirmais gadījums iestājas tad, ja attiecīgais uzņēmums piekrīt praksei un īsteno to, pilnībā apzinoties tās pretkonkurences sekas tirgū, un nav jāpierāda, vai tas apzinājās vai ne, ka tādējādi pārkāpj konkurences noteikumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1983. gada 8. novembris, IAZ International Belgium u.c./Komisija,
no 96/82 līdz 102/82, 104/82, 105/82, 108/82 un 110/82
,
EU:C:1983:310
,
45.
punkts).
Pirmām kārtām, nav nekādu šaubu, kā pareizi ir uzsvērusi Komisija, ka
Google
konkrēto praksi īstenoja tīši, proti, pilnībā apzinoties sekas, kādas šai praksei būs konkrētajos tirgos.
Proti,
Google
saprātīgi nevarēja nezināt, ka tai ir dominējošs stāvoklis vai spēcīga ietekme
Android
veikalu un vispārējās meklēšanas pakalpojumu tirgos. Turklāt
Google
šajā prasībā neapstrīd, ka pārkāpuma laikposmā tai bija dominējošs stāvoklis vispārējās meklēšanas pakalpojumu tirgos.
Papildus savam stāvoklim konkrētajos tirgos
Google
apzināti īstenoja “burkāna un pātagas” stratēģiju – atbilstoši izteicienam, kas lietots
Google
iekšējā prezentācijā un ko Komisija ir atkārtojusi apstrīdētajā lēmumā (1343. apsvērums). Pasludinātais mērķis bija ar izplatīšanas līgumiem, antifragmentācijas līgumiem un ieņēmumu sadalīšanas līgumiem – neatkarīgi no apstrīdētajā lēmumā nepietiekami pierādītā aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu ļaunprātīgā rakstura – novērst neapstiprinātu alternatīvu
Android
versiju izmantošanu un veicināt tikai
Google
pakalpojumu izmantošanu ar skaidru nolūku aizsargāt un nostiprināt
Google
stāvokli vispārējās meklēšanas pakalpojumu tirgos (1343., 1350. un 1351. apsvērums). Sekas, kas pamatoja Komisijas iejaukšanos un apstrīdētā lēmuma pieņemšanu, vēl jo vairāk bija gribētas, jo tās izrietēja no attiecīgajos
Google
iecerētajos un izstrādātajos līgumos ietvertajiem līgumiskajiem noteikumiem. Apstrīdētajā lēmumā ietvertie
Google
pārstāvju paziņojumi apstiprina šo interpretāciju, jo viens no tiem skaidri precizē, ka mērķis bija novērst
Android
versijas, kurās integrēti ar
Google
konkurējoši meklēšanas pakalpojumi (apstrīdētā lēmuma 1344. un 1347. apsvērums).
Konkrētāk, nav apstrīdams
Google
nodoms likt šķēršļus jebkādai
Android
pirmkoda attīstībai, liedzot alternatīvu
Android
atzarojumu izstrādātājiem tirdzniecības iespējas, kā tas izriet no šīs prasības ceturtā pamata pārbaudes. Vēlme kavēt alternatīvu
Android
atzarojumu izstrādi ir ietverta dažādos antifragmentācijas līgumu sasniedzamajos mērķos, pat ja
Google
apgalvo, ka tā bija spiesta to darīt, lai nodrošinātu
Android
izdzīvošanu. Turklāt no apstrīdētajā lēmumā minētajām iekšējām e‑pasta vēstulēm izriet, ka šī stratēģija ar mērķi kavēt alternatīvu
Android
atzarojumu izstrādi bija apzināti ieviesta jau pirmsākumā, lai neļautu
Google
partneriem un konkurentiem izstrādāt neatkarīgas
Android
versijas (apstrīdētā lēmuma 159. un 160. apsvērums).
Otrām kārtām,
Google
nevar apgalvot, ka nezināja par attiecīgo līgumu pretkonkurences sekām, tikai tāpēc, ka tie tika īstenoti, pirms
Google
ieguva kaut kādu dominējošo stāvokli. Proti, pirmkārt, neatkarīgi no
Google
stāvokļa konkrētajos tirgos jāatzīmē, ka tā apzināti ir centusies panākt attiecīgo līgumu sekas. Otrkārt, tā nevarēja nezināt par minēto līgumu pretkonkurences raksturu laikā, kad tās tirgus vara ievērojami palielinājās. Tātad tieši no brīža, kad
Google
kļuva par dominējošo uzņēmumu, tā varēja tikt sodīta par to, ka ir apzināti pārkāpusi LESD 102. pantu, kā Komisija to ir izdarījusi apstrīdētajā lēmumā.
Tāpat arī tikai ar konstatējumu, ka
Google
uzskata, ka tā vēlējās sasniegt citus it kā konkurenci veicinošus mērķus, kas vērsti uz
Android
platformas izstrādi un aizsardzību, nevar likt apšaubīt faktu, ka
Google
ar attiecīgajiem līgumiem arī īstenoja “burkāna un pātagas” stratēģiju, lai saglabātu un nostiprinātu savu stāvokli, it īpaši vispārējās meklēšanas pakalpojumu tirgos, un ierobežotu savu konkurentu klātbūtni šajos tirgos vai pat novērstu jebkādas konkurences attīstību.
Tādējādi
Google
nevar apgalvot, ka konkrēto praksi ir īstenojusi citādi, nevis tīši, vai ka nav gribējusi sekas, ko šie līgumi varēja radīt un kas pamatoja apstrīdētā Komisijas lēmuma pieņemšanu.
Šo konstatējumu nevar apšaubīt ar
Google
argumentiem par neskaidrībām attiecībā uz konkrētās prakses kvalificēšanu par ļaunprātīgu, ņemot vērā tiesu un lēmumu pieņemšanas praksi pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas. Šādas analīzes veikšana faktiski nozīmētu pārbaudīt, vai
Google
varēja apzināties, ka tās rīcība ir LESD 102. panta pārkāpums, un tam, kā izriet no Tiesas judikatūras, nav nozīmes. Vienīgais, kam ir nozīme ar nodomu izdarīta pārkāpuma gadījumā, ir pierādījums, ka prakse ir īstenota, pilnībā zinot par pretkonkurences sekām, ko tā izraisīs tirgū.
Tādējādi, kā Komisija turklāt ir pareizi atzinusi,
Google
pārkāpumu ir veikusi tīši. Vispārējā tiesa šo apstākli ņems vērā, nosakot naudas soda apmēru.
b)

Pārkāpuma smaguma un ilguma ņemšana vērā
Vispārējai tiesai, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, naudas soda apmērs ir jānosaka, ņemot vērā visus lietas apstākļus. Šāda pilnvaru īstenošana atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktam nozīmē ņemt vērā pārkāpuma smagumu, kā arī tā ilgumu, ievērojot tostarp samērīguma un sodu individualizācijas principus (spriedums, 2016. gada 21. janvāris, Galp Energía España u.c./Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
90.
punkts un tajā minētā judikatūra).
1)

Pārdošanas apjoma vērtības kā sākotnējā dotā lieluma ņemšana vērā
Iesākumā attiecībā uz
Google
saistībā ar pārkāpumu realizētā pārdošanas apjoma vērtību, kas Komisijai ļauj noteikt saskaņā ar pamatnostādnēm uzliekamā naudas soda pamatsummu, Vispārējā tiesa vēlas norādīt, ka, lai gan atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai naudas soda noteikšana nav precīzs aritmētikas uzdevums (spriedums, 2011. gada 5. oktobris, Romana Tabacchi/Komisija,
T‑11/06
,
EU:T:2011:560
,
266.
punkts, un 2015. gada 15. jūlijs, SLM un Ori Martin/Komisija,
T‑389/10 un T‑419/10
,
EU:T:2015:513
,
436.
punkts), šādas vērtības izmantošana šajā lietā var būt atbilstošs izejas punkts naudas soda apmēra noteikšanai.
Ir redzams, ka naudas soda apmēra noteikšanai tiešām ir lietderīgi izmantot metodoloģiju, kurā, tāpat kā Komisijas izmantotajā, iesākumā tiek norādīts pamatsummas apmērs, ko pēc tam var koriģēt, ņemot vērā lietai raksturīgos apstākļus. Šajā ziņā ar pārkāpumu saistītā pārdošanas apjoma vērtība izskatāmajā lietā atspoguļo pārkāpuma ekonomisko ietekmi, kā arī uzņēmuma, kas tajā piedalījies, nozīmīgumu.
Šādā kontekstā Vispārējā tiesa pārbaudīs argumentus, kas ir izvirzīti pret summu, kuru Komisija ir ņēmusi vērā sestā pamata trešajā daļā.
Pirmkārt,
Google
pārmet Komisijai, ka tā ir ņēmusi vērā pārdošanas apjoma vērtību, kura ir realizēta 2017. gadā, kas ir pēdējais pilnais gads, kad uzņēmums piedalījās pārkāpumā, lai gan tai drīzāk vajadzēja ņemt vērā vidējā pārdošanas apjoma vērtību visā pārkāpuma laikposmā. To pamatojot eksponenciālais
Google
ieņēmumu pieaugums no 2011. līdz 2017. gadam, ko izraisīja pāreja no digitālajiem tālruņiem uz viedtālruņiem un atbilstošais mobilā interneta pieaugums.
Turpretī Komisija uzsver, ka
Google
pienākums bija pierādīt, ka 2017. gadā sasniegtais pārdošanas apjoms neatspoguļo pārkāpuma ekonomisko realitāti un
Google
lielumu un tirgus varu. Tikai ar konstatējumu par tās ienākumu pieaugumu laikā no 2011. līdz 2017. gadam šim nolūkam nepietiekot.
Jāatgādina, ka pārdošanas apjoma vērtība naudas soda pamatsummas aprēķinā tiek ņemta vērā, lai atspoguļotu pārkāpuma, par kuru tiek piemērots sods, realitāti un ekonomisko mērogu. Tomēr ne vienmēr pēdējais pārkāpumu gads ir jāizvēlas kā atskaites periods pārdošanas [apjoma] vērtības aprēķināšanai, it īpaši, ja uzņēmuma pārdošanas apjoms, kas realizēts pēdējā pārkāpuma gadā, neļauj atspoguļot pārkāpuma ekonomisko mērogu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 11. jūlijs, Esso u.c./Komisija,
T‑540/08
,
EU:T:2014:630
,
95.
punkts).
Tomēr ar konstatējumu vien, ka
Google
ieņēmumi laikā no 2011. līdz 2017. gadam ir ievērojami pieauguši, nepietiek, lai konstatētu, ka
Google
2017. gadā gūtie ieņēmumi neatspoguļo ekonomisko realitāti, pārkāpumu apmēru, šī uzņēmuma lielumu un tā tirgus varu. Turpretī Komisijas sodītās prakses vienpusējais raksturs, kas laikā no 2011. līdz 2017. gadam
Google
ļāva nostiprināt savu dominējošo stāvokli un tirgus varu un kavēt tās konkurentu darbības paplašināšanos vai pat izslēgt tos no tirgus, vai likt šķēršļus potenciāliem konkurentiem, attaisno to, ka ir ņemti vērā ieņēmumi, kas gūti 2017. gadā, proti, gadā, kad
Google
varēja ekonomiski ievākt augļus no visiem savas kopš 2011. gada īstenotās prakses veidiem.
Tādējādi Vispārējā tiesa, īstenojot savu neierobežoto jurisdikciju, uzskata, ka ir atbilstoši ņemt vērā
Google
realizēto pārdošanas apjoma vērtību pēdējā gadā, kad tā pilnībā piedalījās pārkāpumā.
Otrkārt,
Google
pārmet Komisijai, ka attiecīgajā pārdošanas apjoma vērtībā tā ir iekļāvusi ieņēmumus bez nekādas saistības ar pārkāpumu. Tādi esot ieņēmumi, ko
Google
guva par lietotāju klikšķiem uz reklāmas saitēm no vispārējās meklēšanas pieprasījumiem, kas veikti, izmantojot nevis iepriekš instalētas
Google
lietojumprogrammas, bet gan
Google
sākumlapu. Aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumi šos ieņēmumus neesot ietekmējuši, un
Google
esot varējusi nošķirt šos ieņēmumus no ieņēmumiem, kas gūti no pieprasījumiem, kuri veikti ar tās lietojumprogrammām.
Turpretī Komisija uzsver, ka ir svarīgi ņemt vērā šādus ieņēmumus, jo tie ir saistīti ar pārkāpumu.
Šajā ziņā jāatzīst, ka naudas soda pamatsummas noteikšanai izvēlētajai pārdošanas apjoma vērtībai ir jābūt tieši vai vismaz netieši saistītai ar pārkāpumu, par kuru ir uzlikts sods, ja vien soda noteikšanas posmā neizkropļo šā pārkāpuma realitāti un ekonomisko mērogu.
Šajā lietā
Google
ieņēmumi, kas gūti no lietotāju klikšķiem uz reklāmas saitēm no meklēšanas pieprasījumiem, kuri veikti, izmantojot nevis iepriekš instalētas
Google
lietojumprogrammas, bet gan
Google
sākumlapu, ir vismaz netieši saistīti ar pārkāpumu. Proti, kā pareizi norādīts apstrīdētajā lēmumā, prakse, par kuru Komisija ir uzlikusi sodu, ļāva
Google
saglabāt un nostiprināt savu dominējošo stāvokli un tirgus varu visos vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos neatkarīgi no tā, vai meklēšana ir veikta, izmantojot iepriekš instalētu lietojumprogrammu vai
Google
sākumlapu (apstrīdētā lēmuma 1439. apsvērums).
Apgrūtinot konkurējošo meklēšanas pakalpojumu izmantošanu un piekļuvi tiem un piesaistot šādu pakalpojumu lietotājus,
Google
īstenotā prakse tai netieši ļāva gūt ievērojamus ieņēmumus arī no savas sākumlapas. Tam, ka aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumos šādi ieņēmumi netiek ņemti vērā, šajā ziņā nav nozīmes.
Tādējādi Vispārējā tiesa nospriež, ka ir atbilstoši, ka no naudas soda pamatsummas aprēķināšanā izmantotās pārdošanas apjoma vērtības neizslēdz ieņēmumus, kas ir gūti no
Google
sākumlapā veiktiem vispārējās meklēšanas pieprasījumiem.
Treškārt,
Google
pārmet Komisijai, ka tā pārdošanas apjoma vērtībā ir ņēmusi vērā nevis
Google
, bet gan trešo personu gūtos ieņēmumus. Tas attiecoties uz datplūsmas piesaistes izmaksām, proti, maksājumiem, ko
Google
veic par savu reklāmas saišu izvietošanu trešās tīmekļvietnēs.
Komisija savukārt norāda, ka datplūsmas piesaistīšanas izmaksas ir
Google
no kontekstuālās reklāmas gūto ieņēmumu neatņemama daļa un daļa no maksas, ko
Google
no reklāmdevējiem iekasē par saviem pakalpojumiem.
Šajā ziņā jāatgādina, ka Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrās daļas formulējumā ir norādīts attiecīgā uzņēmuma kopējais apgrozījums bez atskaitījumiem (spriedums, 2012. gada 12. decembris, Almamet/Komisija,
T‑410/09
, nav publicēts,
EU:T:2012:676
,
225.
punkts).
Šajā lietā, kā Komisija pareizi uzsver apstrīdētajā lēmumā, lai gan datplūsmas piesaistīšanas izmaksas tiešām ir izmaksas, ko sedz
Google
, jo tie ir
Google
brīvprātīgi izdevumi par to, lai tās saites parādītos trešās tīmekļvietnēs, šīs izmaksas pēc būtības tiek iekasētas no reklāmdevējiem, un tādējādi tās ir
Google
ieņēmumu daļa (apstrīdētā lēmuma 1442. apsvērums).
Tādējādi pretēji
Google
apgalvotajam datplūsmas piesaistīšanas izmaksas nevar atskaitīt no pārdošanas apjoma vērtības. Proti, šīs izmaksas neietekmē
Google
gūto ieņēmumu bruto summu un pienācīgi atspoguļo sankcijām pakļautā pārkāpuma realitāti un ekonomisko mērogu.
Tāpēc Vispārējā tiesa nolemj naudas soda apmēra noteikšanā ņemt vērā tādu pašu pārdošanas apjoma vērtību, kādu Komisija ir ņēmusi vērā apstrīdētajā lēmumā.
2)

Smaguma ņemšana vērā
Attiecībā uz pārkāpuma smagumu ir īpaši nospriests, ka tas ir jānovērtē individuāli un ir jāņem vērā visi elementi, kas var ietilpt pārkāpuma smaguma vērtējumā, piemēram, pret konkurenci vērstu darbību skaits un intensitāte (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 26. septembris, Infineon Technologies/Komisija,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
,
196.
un
197.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Šajā lietā, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, Vispārējā tiesa uzskata, ka vispirms ir lietderīgi ņemt vērā šādus apstākļus, uz kuriem savās pamatnostādnēs ir norādījusi arī Komisija, proti, pārkāpuma veidu,
Google
stāvokli konkrētajos tirgos, šī pārkāpuma ģeogrāfisko teritoriju un to, vai pārkāpums jau ir īstenots vai vēl ne.
Attiecībā uz pārkāpuma veidu no iepriekš veiktās analīzes izriet, ka Komisija ir juridiski pietiekami raksturojusi vairākus
Google
ļaunprātīgās izstumšanas prakses veidus, kas kavēja konkurenci, izstumjot tās konkurentus uz patērētāju interešu rēķina. Šī prakse ir saistīta ar izplatīšanas līgumu nosacījumiem par iepriekšēju instalēšanu un ar antifragmentācijas līgumu izraisīto izstumšanas ietekmi, un tā ir analizējama, ņemot vērā attiecīgos faktiskos apstākļus pārkāpuma laikā.
Attiecībā uz
Google
stāvokli konkrētajos tirgos un pārkāpuma izdarīšanas ģeogrāfisko teritoriju nav apstrīdēts, ka visā pārkāpuma laikā
Google
bija dominējošā stāvoklī vispārējās meklēšanas pakalpojumu valstu tirgos EEZ. Tie bija tirgi, uz kuriem attiecās
Google
vispārējā stratēģija, kas paredzēja saglabāt tās tirgus varu attiecībā uz vispārējās meklēšanas pieprasījumiem, kuri veikti personālajā datorā, un vispārējās meklēšanas pieprasījumiem, kuri veikti viedajā mobilajā ierīcē. Šis konstatējums netiek apšaubīts, ja ņem vērā ne tikai vispārējās meklēšanas pakalpojumu pieprasījumus, kas veikti
Android
ierīcē, bet arī vispārējās meklēšanas pakalpojumu pieprasījumus, kas veikti
iPhone
ierīcē.
Attiecībā uz to, vai pārkāpums jau ir īstenots vai vēl ne, Vispārējā tiesa uzskata, ka šajā ziņā, lai ievērotu sodu samērīguma un individualizācijas principus, ir īpaši jānovērtē
Google
pretkonkurences darbību skaits un intensitāte.
Šādu izvērtējumu atvieglo rūpīgā konkrēto seku pārbaude, ko Komisija ir veikusi šajā lietā, lai novērtētu
Google
vispārējās stratēģijas un dažādo tās īstenošanai izmantoto līdzekļu ietekmi uz konkurenci, kas balstīta uz sniegumu.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa norāda, ka, lai gan apstrīdētajā lēmumā Komisija sākotnēji tikai atzina, ka “pārkāpuma skartie konkrētie tirgi ir ekonomiski nozīmīgi”, kas nozīmēja, ka “vienalga kādai pretkonkurences rīcībai šajos tirgos var būt ievērojama ietekme” (1449. apsvērums), tā tomēr pēc tam precizēja, ka šāds vērtējums balstās uz secinājumu, ko tā ir izdarījusi no konkurenci ierobežojošo seku analīzes, kas apstrīdētajā lēmumā ir veikta par katru konkrēto rīcību (1445. apsvērums).
Vispārējās tiesas vērtējums šajā ziņā izriet no analīzes, kas iepriekš izklāstīta attiecīgajos pamatos saistībā ar pirmo un otro strīdīgo ierobežojumu. Šajā analīzē ir ņemta vērā ne tikai apstrīdētajā Komisijas lēmumā konstatētā izstumšanas iedarbība, bet arī dažādi argumenti, ko lietas dalībnieki ir izvirzījuši saistībā ar interesi izstrādāt un uzturēt operētājsistēmu
Android
un tās “ekosistēmu”, un tā ir atzīstama par konstatētu, kā it īpaši izriet no šī sprieduma 889. un 890. punkta.
Šajā ziņā pēc visu šo apstākļu ņemšanas vērā Vispārējā tiesa atzīst par lietderīgu norādīt, ka tā uzskata, ka fiksēta smaguma koeficienta 11 % apmērā piemērošana Komisijas noteiktajai pārdošanas apjoma vērtībai (apstrīdētā lēmuma 1447. apsvērums) pietiekami neatspoguļo pārkāpuma īstenošanas realitāti un it īpaši tā intensitāti attiecīgajā laikposmā, konkrēti, saistībā ar
Google
pretkonkurences rīcību laikā no 2012. līdz 2014. gadam, kā tiks pārbaudīts turpmāk.
3)

Ilguma ņemšana vērā
Pārkāpuma ilguma novērtējumā jāņem vērā šādi apstākļi, kurus
Google
turklāt šajā prasībā nav apstrīdējusi.
Pirmkārt,
Google LLC
no 2011. gada 1. janvāra līdz 2018. gada 18. jūlijam – apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumam – bez pārtraukuma piedalījās šādos divos vienota un turpināta pārkāpuma aspektos: tajā, kas attiecas uz lietojumprogrammas
Google Search
grupēšanu ar
Play Store
, un tajā, kas attiecas uz
Play Store
un lietojumprogrammas
Google Search
licences iegūšanas pakārtošanu antifragmentācijas līguma noslēgšanai.
Otrkārt,
Google LLC
no 2012. gada 1. augusta līdz 2018. gada 18. jūlijam – apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumam – bez pārtraukuma piedalījās citā vienota un turpināta pārkāpuma aspektā, proti,
Google Chrome
grupēšanā ar
Play Store
un lietojumprogrammu
Google Search
.
Tomēr atšķirībā no Komisijas, kura, lai ņemtu vērā to, cik ilgi
Google
piedalījās pārkāpumā, izmantoja vienotu un kopēju reizināšanas koeficientu (apstrīdētā lēmuma 1461. apsvērums), vērā ņemto pārdošanas apjoma vērtību reizinot ar šo ilguma koeficientu, Vispārējā tiesa uzskata, ka šajā lietā ir atbilstošāk ņemt vērā arī citus parametrus, lai labāk atspoguļotu dažas pārkāpuma norisei laikā raksturīgās īpatnības, it īpaši, ņemot vērā tā mainīgo intensitāti.
4)

Kombinētais vērtējums, ņemot vērā intensitāti
Vispārējā tiesa uzskata, ka, novērtējot naudas soda apmēru atkarībā no pārkāpuma smaguma un ilguma, labāk izmantot citu metodi, nevis Komisijas noteikto aritmētisko un lineāro metodi saskaņā ar tās pamatnostādnēs pieņemto vispārējo metodoloģiju. Šāda izvēle saskaņā ar samērīguma un sodu individualizācijas principiem labāk nodrošina, ka pienācīgi tiek ņemtas vērā konkrētās lietas īpatnības, tomēr nekaitējot tam, ka ir jāpanāk pietiekams preventīvās iedarbības līmenis.
Pirmkārt, šajā lietā ir atbilstoši ņemt vērā pirmās ļaunprātīgās rīcības papildinātību. Kā izriet no šajā ziņā veiktās analīzes, izrādās, ka
Google
ļaunprātīgā prakse tās vispārējā stratēģijā bija pastiprināta no brīža, kad izplatīšanas līgumu nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu attiecās gan uz lietojumprogrammu
Google Search
, gan pārlūkprogrammu
Chrome
. Šādi rīkojoties,
Google
nodrošināja ievērojamu konkurences priekšrocību divos galvenajos piekļuves punktos meklēšanai internetā, ko
Google
konkurentiem bija ļoti grūti kompensēt.
Otrkārt, Vispārējai tiesai šķiet, ka arī īpaši ir jāņem vērā pretkonkurences rīcības intensitāte laika gaitā, kā arī citi apstrīdētajā lēmumā minētie ar šo rīcību saistītie fakti, piemēram, ieņēmumu sadalīšanas līgumi. Šajā ziņā var izdalīt vairākus laikposmus:
–
pirmais izpētes laikposms no 2011. gada 1. janvāra līdz 2012. gada 1. augustam, kuru iezīmēja
Google
iecerētā vispārējā stratēģija, lai nodrošinātu pāreju uz internetu mobilajās ierīcēs;
–
otrais laikposms no 2012. gada 1. augusta līdz aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu darbības beigām 2014. gada 31. martā, kad pārkāpuma intensitāte bija maksimāla, jo tā sekas apvienoja izplatīšanas līgumu ierobežojošos aspektus (attiecībā uz abiem grupēšanas veidiem) un antifragmentācijas līgumu ierobežojošos aspektus situācijā, kad ar aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem piešķirtā ekskluzivitāte būtiski samazināja teorētiskas iespējas veikt kopēju iepriekšēju instalēšanu
GMS
ierīcēs;
–
trešais laikposms no 2014. gada 31. marta līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumam, kad var uzskatīt, ka konkurentiem bija lielāka rīcības brīvība ar ierīču ieņēmumu sadalīšanas līgumiem, nekā tā bija aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu laikā, bet kad vienlaikus ir jāņem vērā arī
API
izstrādāšana, kas pastiprināja antifragmentācijas līgumu radīto izstumšanas iedarbību.
Šis iedalījums Vispārējai tiesai naudas soda apmēra noteikšanā liek ņemt vērā šādus apstākļus.
Vispirms – ir taisnība, kā
Google
apgalvo sestā pamata otrajā daļā, ka ir jāņem vērā, ka tā brīvprātīgi izbeidza aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu darbību, tos no 2014. gada 31. marta aizstājot ar ierīču ieņēmumu sadalīšanas līgumiem, un ka tas noteikti samazināja ierobežošanas ietekmi no ekskluzīvas lietojumprogrammas
Google Search
un
Chrome
iepriekšējas instalēšanas dažās EEZ pārdotajās
GMS
ierīcēs.
Divu fiksētu un vispārēju reizinātāju koeficientu – viena par smagumu un otra par ilgumu – izmantošana neļauj ņemt vērā šo apstākli, tāpat kā neļauj ņemt vērā to, ka izplatīšanas līguma nosacījumi par iepriekšēju instalēšanu uz
Chrome
attiecās tikai no 2012. gada 1. augusta.
Pēc tam jāatzīmē arī, ka konkrētās prakses sekas otrajā laikposmā bija īpaši nozīmīgas un tas arī ir īpaši jāņem vērā, jo šīs sekas izpaudās gan
Google
, gan tās konkurentiem īpaši kritiskā brīdī, proti, kad attīstījās internets mobilajās ierīcēs.
Šajā laikā, kas bija izšķirošs viedajā mobilajā ierīcē veiktas tiešsaistes meklēšanas pakalpojumu attīstībai,
Google
ļaunprātīgā prakse kaitēja tās konkurentiem, kuriem bija īpaši svarīgi būt klāt pat nelielā ierīču skaitā. Šo viedokli tiesas sēdē pārliecinoši pauda dažādi
Google
konkurenti, kas ir iestājušies lietā.
Nosakot naudas soda apmēru, Vispārējā tiesa tātad ņems vērā gan vienota un turpināta pārkāpuma dažādo daļu attiecīgo ilgumu, gan atšķirības starp dažādiem laikposmiem atbilstoši iepriekš konstatētajam, lai novērtētu šī pārkāpuma seku mainīgo intensitāti.
c)

Atbildību mīkstinoši vai pastiprinoši apstākļi
Vispārējā tiesa uzskata, ka šīs lietas faktiskie apstākļi nav attaisnojums, lai atzītu
Google
atbildību mīkstinošus apstākļus vai, gluži pretēji, ņemtu vērā atbildību pastiprinošus apstākļus.
Attiecībā uz šajā ziņā sestā pamata trešajā daļā izvirzītajiem argumentiem vispirms jāuzsver, ka
Google
nevar pretendēt uz naudas soda samazināšanu, ja tā var būt izdarījusi pārkāpumu nolaidības dēļ. Kā Komisija pareizi konstatē apstrīdētajā lēmumā un kā izriet no šā sprieduma iepriekšējiem punktiem,
Google
pārkāpumu ir izdarījusi tīši, apzināti cenšoties panākt sekas, kādas varēja izraisīt attiecīgie līgumi.
Tāpat arī
Google
nevar prasīt naudas soda apmēra samazināšanu kā atlīdzību par savu it kā aktīvo sadarbību administratīvā procesa laikā. Ir tiesa, ka
Google
brīvprātīgi piedāvāja saistības, lai kliedētu Komisijas bažas par konkurenci. Tomēr šāds priekšlikums pats par sevi nevar pārsniegt
Google
juridiskos pienākumus sadarboties administratīvā procesa laikā un tikai šī viena iemesla dēļ nevar attaisnot naudas soda samazināšanu par tās aktīvu sadarbību.
Turklāt Vispārējā tiesa neuzskata par vajadzīgu aplūkot citus faktiskos apstākļus, kas var ietekmēt naudas soda apmēra samazināšanu vai palielināšanu.
d)

Naudas soda apmērs un “Alphabet” solidārā atbildība
Pamatojoties uz iepriekš minētajiem apsvērumiem, it īpaši par apzinātu vispārējas stratēģijas īstenošanu ievērojamā laikposmā, kuras pastāvēšanu neliek apšaubīt Komisijas pieļautās kļūdas, kas skar apstrīdētajā lēmumā pārbaudīto trešo rīcības veidu, un kurai pārkāpuma laikposmā bija dažādas intensitātes sekas, Vispārējā tiesa uzskata, ka, it īpaši, ņemot vērā soda individualizācijas principu, pārkāpuma smagums un ilgums ir pareizi novērtēts, nosakot
Google LLC
uzlikto naudas sodu 4125000000 EUR apmērā 4342865000 EUR vietā.
Turklāt apstrīdētajā lēmumā izklāstīto un šajā prasībā neapstrīdēto iemeslu dēļ
Alphabet, Inc
. kā mātessabiedrība ir jāatzīst par solidāri atbildīgu par
Google LLC
prettiesisko rīcību laikā no 2015. gada 2. oktobra līdz 2018. gada 18. jūlijam (apstrīdētā lēmuma 1388. un 1389. apsvērums). Šajā lietā, tā kā 1013 no 2748 vienota un turpināta pārkāpuma dienām
Alphabet, Inc
. kontrolēja
Google LLC
,
Alphabet, Inc
. tiek piespriests solidāri samaksāt summu 1520605895 EUR.
e)

Par soda atbilstošo raksturu
Vispārējā tiesa uzskata, ka, ņemot vērā pārkāpuma nozīmīgumu, naudas sods 4125000000 EUR ir atbilstošs. Attiecībā uz argumentiem, ko
Google
šajā ziņā izvirza sestā pamata otrajā daļā, pirmkārt, jāatzīmē, ka pretēji tam, ko apgalvo
Google
, Komisijai, īstenojot savas pilnvaras uzlikt sodus, nebija pienākuma parādīt mērenību, lai ņemtu vērā konkrētās prakses it kā vēl nebijušo raksturu. Tas pats attiecas arī uz Vispārējo tiesu, tai īstenojot savu neierobežoto kompetenci.
Ir taisnība, ka Komisija pirmo reizi veic
Android
platformas konkurences analīzi. Tomēr novērtējumi par tirgiem, par
Google
dominējošo stāvokli šajos tirgos un par apstrīdētajā Komisijas lēmumā konstatēto ļaunprātīgo rīcību balstās uz konkurences tiesībās jau veiktām analīzēm. Apstrīdētajā lēmumā Komisija pareizi uzsver, ka tā soda vairākus līgumus, kuru analīze atklāj klasiskas pārdošanas ar piesaisti vai ekskluzivitātes situāciju starp uzņēmējiem (apstrīdētā lēmuma 1432. apsvērums).
Tādējādi pretēji tam, ko apgalvo
Google
, šo lietu arī nevar salīdzināt ar lietu, kurā tika pasludināts 1991. gada 3. jūlija spriedums AKZO/Komisija (
C‑62/86
,
EU:C:1991:286
), kad Tiesa naudas soda apmēra samazināšanai ņēma vērā iepriekš nebijušu sodu par plēsonīgu cenu noteikšanu, lai gan tas nebija vienīgais šajā nolūkā vērā ņemtais aspekts.
Līdzīgi jālasa arī Komisijas Lēmums 93/82/EEK (1992. gada 23. decembris) attiecībā uz procesu saskaņā ar [LESD 101.] pantu (IV/32.448 un IV/32.450 –
Cewal
,
Cowac
,
Ukwal
) un [LESD 102.] pantu (IV/32.448 un IV/32.450 –
Cewal
) (
OV 1993, L 34, 20. lpp.
), uz kuru balstās
Google
. Ir taisnība, ka apstrīdētā lēmuma 116. apsvērumā Komisija ir ņēmusi vērā, ka apstāklim, kura dēļ attiecīgie uzņēmumi varēja nezināt par saviem pienākumiem saskaņā ar konkurences tiesībām vai varēja būt par zemu novērtējuši tā pārkāpuma smagumu, par kuru uzlikts sods, varētu būt bijusi ietekme uz naudas soda apmēra noteikšanu.
Tomēr, pirmām kārtām, šajā lietā jāatzīmē, ka uzņēmums, kas ir tik liels kā
Google
un kam ir būtiska tirgus vara apstrīdētajā lēmumā minētajos tirgos, nevar nezināt par saviem pienākumiem saskaņā ar konkurences tiesībām. Otrām kārtām, no
Google
iekšējiem dokumentiem un paziņojumiem, uz kuriem pamatojas Komisija, skaidri izriet, ka
Google
pilnībā apzinājās apstrīdētajā lēmumā pārmestās prakses sekas (1343. un 1347. apsvērums).
Šajā lietā Vispārējā tiesa arī uzskata, ka attiecīgās rīcības dažādie aspekti jau ir apskatīti Komisijas iepriekšējā lēmumu pieņemšanas praksē, ko Eiropas Savienības Tiesa jau ir pārbaudījusi gan 2007. gada 17. septembra spriedumā Microsoft/Komisija (
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
), gan 2017. gada 6. septembra spriedumā Intel/Komisija (
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
); tajos abos ir precizēti šīs dažādās rīcības vērtēšanā izmantojamie analīzes kritēriji. Tātad nav pamata uzskatīt, ka uzliktais naudas sods būtu nesamērīgs, jo tajā nav ņemts vērā konkrētās prakses iespējami nebijušais raksturs.
Otrkārt,
Google
apgalvo, ka tās rīcība ir bijusi salīdzinoši smaga un tai ir bijušas konkurenci veicinošas sekas.
Google
uzskata, ka uzliktajam sodam tādējādi bija jāatbilst tās rīcības smagumam, bet tas nevarēja to pārsniegt.
Šajā ziņā ir redzams, ka, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, Vispārējā tiesa pārkāpuma smaguma noteikšanā ir pilnībā ņēmusi vērā visus ar to saistītos apstākļus, tostarp lietas dalībnieku norādītos argumentus saistībā ar operētājsistēmas
Android
un tās “ekosistēmas” izstrādi un uzturēšanu, lai tādējādi nodrošinātu naudas soda atbilstību samērīguma principam.
f)

Sankcijas pietiekami preventīvais raksturs, ņemot vērā uzņēmuma lielumu
Vispārējai tiesai šajā lietā, tāpat kā Komisijai (apstrīdētā lēmuma 1479. apsvērums), nav pamata īpaši palielināt naudas sodu, lai tam piešķirtu preventīvu iedarbību.
Vispārējās tiesas noteiktajā naudas soda apmērā ir pienācīgi ņemta vērā nepieciešamība uzlikt
Google
preventīvu naudas sodu.
g)

Atbilstība ierobežojumam 10 % apmērā no kopējā apgrozījuma
Naudas soda apmērs, pie kāda Vispārējā tiesa nonākusi atbilstoši neierobežotajai kompetencei, kas piešķirta ar Regulas Nr. 1/2003 31. pantu, nepārsniedz šīs regulas 23. panta 2. punkta otrajā daļā paredzēto summu, proti, 10 % no
Alphabet
kopējā apgrozījuma iepriekšējā saimnieciskajā gadā.
Tas tā ir gan attiecībā uz 2017. finanšu gadu, kas ir gads pirms Komisijas uzliktā soda (apstrīdētā lēmuma 1481. apsvērums), gan attiecībā uz 2021. finanšu gadu, kas ir pēdējais pieejamais gads, jo kopējais apgrozījums kopš 2017. gada ir pastāvīgi palielinājies.
h)

Secinājums par grozīšanu
No iepriekš minētā izriet, ka apstrīdētā lēmuma 2. pants ir jāgroza tādējādi, ka
Google LLC
par apstrīdētā lēmuma 1. pantā minēto vienoto un turpināto pārkāpumu uzliktais naudas sods, par kuru
Alphabet, Inc
. ir solidāri atbildīga par laikposmu no 2015. gada 2. oktobra līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumam, ir jānosaka 4125000000 EUR.
Ievērojot apstākļus, ko Vispārējā tiesa ir ņēmusi vērā, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, šķiet, nav vajadzības lemt par to, cik pamatoti ir argumenti, kurus
Google
iesniegusi saistībā ar papildu summu, kas atbilst 11 % no attiecīgā 2017. gadā realizētā pārdošanas apjoma vērtības (skat. apstrīdētā lēmuma 1467. un 1468. apsvērumu), jo Vispārējā tiesa savas neierobežotās kompetences īstenošanā šādu parametru nav ņēmusi vērā.
IV.

Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 2. punktu, ja spriedums ir nelabvēlīgs vairākiem lietas dalībniekiem, Vispārējā tiesa lemj par tiesāšanās izdevumu sadali. Šajā lietā ir jānolemj, ka katrs lietas dalībnieks savus tiesāšanās izdevumus sedz pats.
Atbilstoši Reglamenta 138. panta 3. punktam Vispārējā tiesa var nolemt, ka personai, kas iestājusies lietā un kas nav šā panta 1. vai 2. punktā minētā persona, savus tiesāšanās izdevumus sedz pati. Šajā gadījumā ir jānolemj, ka
ADA
,
CCIA
,
Gigaset
,
HMD
,
Opera
,
BEUC
,
VDZ
,
BDZV
,
Seznam
,
FairSearch
un
Qwant
savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:

1)
Atcelt Eiropas Komisijas Lēmuma C(2018) 4761 final (2018. gada 18. jūlijs) par procedūru saskaņā ar LESD 102. pantu un EEZ līguma 54. pantu (Lieta AT.40099 –
Google Android
) 1., 3. un 4. pantu, ciktāl tie attiecas uz vienotā un turpinātā pārkāpumā īstenoto ceturto ļaunprātīgo rīcību, kas ieņēmumu sadalīšanas līgumu noslēgšanu ar dažiem oriģinālās aparatūras ražotājiem un mobilo tīklu operatoriem pakļāva tam, ka iepriekš noteiktā aparatūras klāstā tiek ekskluzīvi iepriekš instalēta
Google Search
.

2)
Naudas soda apmērs, kas Lēmuma C(2018) 4761 final 2. pantā ir uzlikts
Google LLC
par tās izdarīto vienoto pārkāpumu, kā tas izriet no šī sprieduma rezolutīvās daļas 1. punkta, tiek noteikts 4125000000 EUR, no kuriem
Alphabet, Inc
.
ir solidāri atbildīga 1520605895 EUR apmērā
.

3)
Prasību pārējā daļā noraidīt.

4)
Google
un
Alphabet
sedz savus tiesāšanās izdevumus.

5)
Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus.

6)
Application Developers Alliance
,
BDZV
–
Bundesverband Digitalpublisher und Zeitungsverleger eV
, Eiropas Patērētāju organizācija (
BEUC
),
Computer & Communications Industry Association
,
FairSearch AISBL
,
Gigaset Communications GmbH
,
HMD global Oy
,
Opera Norway AS
,
Qwant
,
Seznam.cz, a.s
.
un
Verband Deutscher Zeitschriftenverleger eV
sedz savus tiesāšanās izdevumus
.

Marcoulli
Frimodt Nielsen
Schwarcz
Iliopoulos
Norkus
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2022. gada 14. septembrī.
[Paraksti]
Satura rādītājs

I. Tiesvedības priekšvēsture

A. Tiesvedības konteksts

B. Procedūra Komisijā

C. Apstrīdētais lēmums

II. Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

A. Pieteikumi par iestāšanos lietā

B. Tiesvedības norise, galvenie lūgumi par konfidencialitātes ievērošanu un lietas sagatavošana iztiesāšanai

C. Lietas dalībnieku prasījumi

III. Juridiskais pamatojums

A. Ievada apsvērumi

1. Par rīcības, kurai piemērots sods, komerciālo kontekstu

a) Uz meklēšanu ar “Google Search” balstīts uzņēmējdarbības modelis

b) Prakse, kas īstenota laikā, kad notika pāreja uz mobilo internetu

c) Vienots pārkāpums ar vairākiem aspektiem

2. Par pārbaudes tiesā kārtību

a) Visu atbilstošo elementu padziļināta pārbaude

b) Neierobežota kompetence saistībā ar naudas sodu

3. Par pierādījumu iegūšanu un dažādiem šajā ziņā iesniegtiem iebildumiem

B. Par pirmo pamatu, kas attiecas uz kļūdaini novērtētu konkrētā tirgus definēšanu un dominējošā stāvokļa pastāvēšanu

1. Konteksta elementi

a) Konkrētā tirgus, dominējošā stāvokļa un konkurences spiediena jēdzieni – it īpaši “ekosistēmas” gadījumā

b) Atsevišķi, bet savstarpēji saistīti tirgi

2. Par pirmo daļu attiecībā uz dominēšanu viedo mobilo ierīču operētājsistēmu licencēšanā

a) Par pirmās daļas pieņemamību

b) Par pirmās daļas pamatotību

1) Par operētājsistēmu bez licences radīto konkurences spiedienu

i) Par “Apple” radītā konkurences spiediena pierādījumiem

– Lietas dalībnieku argumenti

– Vispārējās tiesas vērtējums

ii) Par 2002. gada 22. oktobra sprieduma “Schneider Electric”/Komisija (T‑310/01, EU:T:2002:254) ņemšanu vērā un atbilstību iepriekšējai lēmumu pieņemšanas praksei

– Lietas dalībnieku argumenti

– Vispārējās tiesas vērtējums

iii) Par SSNDQ testu

– Lietas dalībnieku argumenti

– Vispārējās tiesas vērtējums

iv) Par lietotāju lojalitāti attiecībā pret to operētājsistēmām

– Lietas dalībnieku argumenti

– Vispārējās tiesas vērtējums

v) Par lietotāju jutīgumu pret operētājsistēmas kvalitāti

– Lietas dalībnieku argumenti

– Vispārējās tiesas vērtējums

vi) Par izmaksām saistībā ar pāriešanu uz citu operētājsistēmu

– Lietas dalībnieku argumenti

– Vispārējās tiesas vērtējums

vii) Par “Apple” cenu politikas ietekmi

– Lietas dalībnieku argumenti

– Vispārējās tiesas vērtējums

viii) Par lietojumprogrammu izstrādātāju uzvedību

– Lietas dalībnieku argumenti

– Vispārējās tiesas vērtējums

2) Par “Android” pirmkoda licences konkurences spiedienu

i) Lietas dalībnieku argumenti

ii) Vispārējās tiesas vērtējums

3. Par otro daļu attiecībā uz “Android” lietojumprogrammu veikalu dominēšanu

a) Lietas dalībnieku argumenti

b) Vispārējās tiesas vērtējums

4. Par trešo daļu attiecībā uz pretrunu starp dominēšanu lietotājiem sniegtajos meklēšanas pakalpojumos un teoriju par ļaunprātīgu rīcību saistībā ar meklēšanas lietojumprogrammu licencēm aparatūras ražotājiem

a) Lietas dalībnieku argumenti

b) Vispārējās tiesas vērtējums

5. Par ekosistēmu savstarpējās konkurences relatīvo nozīmi šīs lietas vajadzībām

C. Par otro pamatu saistībā ar pirmo ļaunprātīgo rīcību attiecībā uz izplatīšanas līguma nosacījumu par iepriekšēju instalēšanu kļūdainu novērtēšanu par ļaunprātīgiem

1. Konteksta elementi

a) Jēdzieni “ļaunprātīga rīcība”, “izstumšanas iedarbība” un “pārdošana ar piesaisti”, it īpaši – ievērojot 2007. gada 17. septembra spriedumu “Microsoft”/Komisija (T‑201/04, EU:T:2007:289)

b) Apstrīdētais lēmums

1) Par pirmajiem trim 2007. gada 17. septembra spriedumā “Microsoft”/Komisija (T‑201/04, EU:T:2007:289) minētajiem nosacījumiem

2) Par “konkurences ierobežojuma” nosacījumu

i) “Google Search–Play Store” grupēšana

ii) “Chrome–Play Store” un “Google Search” grupēšana

3) Par objektīvu attaisnojumu neesamības nosacījumu

c) Pirmās ļaunprātīgās rīcības papildinātība

2. Par pirmo daļu attiecībā uz “konkurences ierobežojumu”

a) Iepriekšēja instalēšana un ““status quo” tendence”

1) Apstrīdētais lēmums

2) Lietas dalībnieku argumentu kopsavilkums

3) Vispārējās tiesas vērtējums

i) Ievada apsvērumi

– Piedāvātā nodalījuma praktiskas nozīmes neesamība

– Nosacījumu par iepriekšēju instalēšanu kvantitatīvā nozīme

ii) Par dažiem apstrīdētajā lēmumā ietvertajiem paziņojumiem un informāciju

– “Google” sniegtie pierādījumi

– Pierādījumi no trešiem uzņēmumiem

– “Yandex” analīze

– “Microsoft” un “Verizon” līgums

iii) Par dažiem apstrīdētajā lēmumā veiktiem salīdzinājumiem

– “FairSearch” pētījums

– “Microsoft” sniegtie dati un “Netmarketshare” dati

– Salīdzinājums par “Google” ieņēmumiem no “Android” un “iOS” ierīcēm

iv) Par dažiem elementiem saistībā ar “Chrome”

– “Google” ieņēmumu no “Safari” un no “Chrome” salīdzinājums

– “Opera” aptauja

b) Iespēja aparatūras ražotājiem iepriekš instalēt konkurējošus vispārējās meklēšanas pakalpojumus vai tos iestatīt pēc noklusējuma

1) Apstrīdētais lēmums

2) Lietas dalībnieku argumentu kopsavilkums

3) Vispārējās tiesas vērtējums

i) Ievada apsvērumi

ii) Par konkurējošu lietojumprogrammu iepriekšēju instalēšanu

– Par lietojumprogrammu “Google Search” un tās konkurentiem

– Par pārlūkprogrammu “Chrome” un tās konkurentiem

– Par citām lietojumprogrammām

iii) Par apgalvoto pretrunu starp argumentāciju par ieņēmumu sadalīšanas līgumiem un apgalvojumu, ka konkurējošu lietojumprogrammu iepriekšēja instalēšana nav izdevīga

iv) Par aparatūras ražotāju ieinteresētību iepriekš instalēt konkurējošas lietojumprogrammas

– Par iespējamiem ieņēmumiem

– Par darījuma izmaksām

– Par lietotāja pieredzi

– Par datu glabāšanas vietu

– Secinājums

c) Citi līdzekļi lietotāju sasniegšanai, kas nav iepriekšēja instalēšana

1) Lietas dalībnieku argumenti

2) Vispārējās tiesas vērtējums

i) Par konkurējošo lietojumprogrammu lejupielādi

ii) Par piekļuvi konkurējošiem meklēšanas pakalpojumiem, izmantojot pārlūkprogrammu

iii) Par konkurences priekšrocības un pretkonkurences izstumšanas sajaukšanu

iv) Secinājums

d) Nepierādīta saikne starp izmantošanas daļām un iepriekšēju instalēšanu

1) Lietas dalībnieku argumenti

2) Vispārējās tiesas vērtējums

e) Ekonomiskā un juridiskā konteksta neņemšana vērā

1) Lietas dalībnieku argumenti

2) Vispārējās tiesas vērtējums

3. Par otro daļu, kas attiecas uz objektīviem attaisnojumiem

a) Lietas dalībnieku argumenti

b) Vispārējās tiesas vērtējums

D. Par trešo pamatu attiecībā uz kļūdaini novērtētu aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu viena nosacījuma par iepriekšēju instalēšanu ļaunprātīgo raksturu

1. Konteksta elementi

a) Apstrīdētais lēmums

1) Par aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu raksturu

2) Par aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu spēju ierobežot konkurenci

3) Par objektīvu attaisnojumu esamību

b) Par atšķirību starp aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumiem un ierīču ieņēmumu sadalīšanas līgumiem

c) Par ieņēmumu sadalīšanu saskaņā ar aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu

d) Par ekskluzivitātes maksājuma ļaunprātīga rakstura pierādījumu

2. Par pirmo daļu, kas attiecas uz aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu būtību

a) Lietas dalībnieku argumenti

b) Vispārējās tiesas vērtējums

3. Par otro daļu, kas attiecas uz pamatojuma trūkumu

4. Par trešo daļu attiecībā uz konkurences ierobežojuma konstatēšanu

a) Par aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu segumu un ietekmi

1) Apstrīdētais lēmums

2) Lietas dalībnieku argumenti

3) Vispārējās tiesas vērtējums

b) Par aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu kompensēšanu

1) Apstrīdētais lēmums

2) Lietas dalībnieku argumenti

3) Vispārējās tiesas vērtējums

i) Par izmaksām, kuras attiecināmas uz potenciālo konkurentu, kas ir tikpat efektīvs

ii) Par ieņēmumiem, ar kuriem var dalīties potenciālais konkurents, kas ir vismaz tikpat efektīvs

iii) Par meklēšanas pieprasījumu daļu, uz kuru var pretendēt potenciālais konkurents, kas ir vismaz tikpat efektīvs

iv) Par potenciālā konkurenta, kas ir vismaz tikpat efektīvs, lietojumprogrammas iepriekšējas instalēšanas apjomu

v) Par AEC testa piemērošanu laikā

vi) Secinājums par AEC testa pareizību

5. Secinājums par aparatūras klāsta ieņēmumu sadalīšanas līgumu ļaunprātīgā rakstura iemeslu pareizību

E. Par ceturto pamatu attiecībā uz kļūdainu novērtējumu par
Play Store
un
Google Search
licenču piešķiršanas pakārtošanas antifragmentācijas pienākumu ievērošanai ļaunprātīgo raksturu

1. Ievada piezīmes par apstrīdētajā lēmumā identificētās otrās ļaunprātīgās rīcības apjomu

2. Par pirmo daļu, kas attiecas uz konkurences ierobežošanu

a) Apstrīdētais lēmums

b) Lietas dalībnieku argumenti

1) “Google” argumenti

2) Komisijas argumenti

c) Vispārējās tiesas vērtējums

1) Par prakses pastāvēšanu

2) Par šīs prakses pretkonkurences raksturu

i) Par izvirzīto mērķu pretkonkurences raksturu

ii) Par konkurences ierobežošanu

– Par nesavietojamo atzarojumu radītajiem iespējamiem draudiem

– Par nesavietojamu “Android” atzarojumu reālu izstumšanu un šīs izstumšanas pretkonkurences sekām

3. Par otro daļu, kas attiecas uz objektīvu attaisnojumu esamību

a) Apstrīdētais lēmums

b) Lietas dalībnieku argumenti

1) “Google” argumenti

2) Komisijas argumenti

c) Vispārējās tiesas vērtējums

1) Par nepieciešamību aizsargāt savietojamību ““Android” ekosistēmā” un novērst “fragmentāciju”

2) Par nepieciešamību aizsargāt savu reputāciju

3) Par vajadzību likvidēt lieka atbalsta sekas

4) Par rīcību pirms dominējošā stāvokļa iegūšanas un maldināšanas neesamību

5) Par antifragmentācijas pienākumu konkurenci veicinošo seku ņemšanu vērā

4. Secinājums par ceturtā pamata novērtējumu

F. Par piekto pamatu, kas attiecas uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu

1. Par piektā pamata otro daļu attiecībā uz tiesību piekļūt lietas materiāliem pārkāpumu

a) Lietas dalībnieku argumenti

b) Vispārējās tiesas vērtējums

2. Par piektā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz atteikumu rīkot uzklausīšanu par AEC testu

a) Lietas dalībnieku argumenti

b) Vispārējās tiesas vērtējums

G. Par pirmo piecu pamatu pārbaudes sekām un par sesto pamatu

1. Pirmo piecu pamatu saistība ar sesto pamatu, kas attiecas uz naudas sodu

2. Secinājumi par pārkāpumu pēc pirmo piecu pamatu pārbaudes

3. Par naudas soda grozīšanu

a) Tīši vai nolaidības dēļ izdarīts pārkāpums

b) Pārkāpuma smaguma un ilguma ņemšana vērā

1) Pārdošanas apjoma vērtības kā sākotnējā dotā lieluma ņemšana vērā

2) Smaguma ņemšana vērā

3) Ilguma ņemšana vērā

4) Kombinētais vērtējums, ņemot vērā intensitāti

c) Atbildību mīkstinoši vai pastiprinoši apstākļi

d) Naudas soda apmērs un “Alphabet” solidārā atbildība

e) Par soda atbilstošo raksturu

f) Sankcijas pietiekami preventīvais raksturs, ņemot vērā uzņēmuma lielumu

g) Atbilstība ierobežojumam 10 % apmērā no kopējā apgrozījuma

h) Secinājums par grozīšanu

IV. Par tiesāšanās izdevumiem
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.