CELEX: 62020CJ0274
Преюдициално запитване
Член 63 ДФЕС
Свободно движение на капитали
Движение по пътищата
Регистрация и данъчно облагане на моторни превозни средства
Водач, пребиваващ в държава членка
Превозно средство, регистрирано в друга държава членка
Превозно средство, предоставено безвъзмездно за краткосрочно ползване
Национална правна уредба, която забранява на лицата, пребиваващи в Италия повече от 60 дни, да се движат в тази държава членка с превозно средство, регистрирано в чужбина

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 18 ДФЕС, 21 ДФЕС, 26 ДФЕС, 45 ДФЕС, 49—55 ДФЕС и 56—62 ДФЕС.
Запитването е отправено в рамките на спор на GN и WX с Prefettura di Massa Carrara — Ufficio Territoriale del Governo di Massa Carrara (префектура обл. Маса Карара — териториална правителствена служба обл. Маса Карара, Италия) по повод на фиш за извършено административно нарушение.
Правна уредба
Член 93, параграф 1-bis от decreto legislativo n
o
285 — Nuovo codice della strada (Законодателен декрет № 285 за приемане на нов Кодекс за движение по пътищата) от 30 април 1992 г. (обикновена притурка към GURI, бр. 114 от 18 май 1992 г.) в редакцията, приложима към спора в главното производство (наричан по-нататък „Кодексът за движение по пътищата“), предвижда:
„Независимо от предвиденото в параграф 1-ter, се забранява на лице, което пребивава в Италия над [60] дни, да се движи с превозно средство, регистрирано в чужбина“.
От акта за преюдициално запитване е видно, че административното нарушение по член 93, параграф 1-bis от посочения кодекс се наказва с глоба в размер от 712 EUR до 2848 EUR.
Член 93, параграф 1-ter от споменатия кодекс гласи:
„В случай на превозно средство, предоставено на лизинг или отдадено под наем без водач от предприятие, учредено в друга държава — членка на Европейския съюз или Европейското икономическо пространство, което няма регистриран клон в Италия или друго действително седалище, както и в случай на превозно средство, предоставено в заем за послужване на лице, пребиваващо в Италия и обвързано с трудово правоотношение или договор за определена работа с предприятие, учредено в друга държава — членка на Европейския съюз или Европейското икономическо пространство, което няма регистриран клон в Италия или друго действително седалище при спазване на разпоредбите, съдържащи се в Митническия кодекс на Общността, в превозното средство трябва да се съхранява документ, подписан от титуляря, на чието име е регистрирано превозното средство, и със заверена дата, от който да са видни основанието и срокът, за който превозното средство е предоставено за ползване. При липса на този документ се счита, че водачът ползва превозното средство“.
Член 43 от Codice Civile (Граждански кодекс), в редакцията му, приложима към спора в главното производство, определя „местопребиваването“ като „място, където лицето обичайно живее“.
Спорът в главните производство и преюдициалните въпроси
GN пребивава в Италия, докато съпругата му WX пребивава в Словакия.
На 17 февруари 2019 г., докато WX е в Италия, GN и WX използват регистрирания в Словакия автомобил на последната, за да отидат в супермаркет.
Първоначално автомобилът е управляван от WX, а след това от GN.
По време на това пътуване са спрени за проверка от пътната полиция в обл. Маса Карара. При полицейската проверка фиш за административно нарушение е издаден на GN, водач на съответното превозно средство в момента на проверката, както и на WX в качеството ѝ на собственик на същото и поради нарушение на член 93, параграф 1-bis от Кодекса за движение по пътищата превозното средство е спряно от движение, тъй като GN, който пребивава в Италия повече от 60 дни, управлява регистриран в чужбина автомобил.
Запитващата юрисдикция отбелязва, че по силата на приложимото национално право лицата, които пребивават повече от 60 дни в Италия, нямат право да се движат там с моторно превозно средство, регистрирано в чужбина, и са длъжни да регистрират превозното средство в Италия, като за целта изпълнят сложни и скъпи административни формалности.
Тази юрисдикция уточнява, че регистрацията на моторно превозно средство в Италия, освен разходи за регистрация и относително сложни административни постъпки, поражда задължение заинтересованото лице отново да извърши технически преглед на автомобила в Италия, да заплати данъка върху моторните превозни средства в Италия, включително за текущата година, за която равностоен данък вече е бил платен в чужбина, и да придобие нова застрахователна полица от италианско дружество.
Посочената юрисдикция счита, че забраната за движение в Италия с моторно превозно средство, регистрирано в друга държава членка, независимо кое е лицето, на чието име е регистрирано превозното средство, наложена от италианската правна уредба на всяко лице, което пребивава в Италия повече от 60 дни, представлява дискриминация, основана на гражданството. Освен това посочената юрисдикция счита, че задължението за регистрация в Италия на вече регистрирани в друга държава членка моторни превозни средства може да затрудни или ограничи непряко, но значително упражняването от съответните граждани на Съюза на някои установени в Договора за функционирането на ЕС права.
При тези обстоятелства Giudice di pace di Massa (Мирови съдия гр. Маса, Италия) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли понятието забрана за „дискриминация на основание гражданство“ по смисъла на член 18 ДФЕС да се тълкува в смисъл, че се забранява всяко законотворчество от страна на държавите членки, което може, дори и косвено, скрито и/или фактически, да създаде затруднения за гражданите на другите държави членки?
2)
В случай на утвърдителен отговор на първия въпрос, може ли член 93, параграф 1-bis от [Кодекса за движение по пътищата] относно забраната за движение с чуждестранни регистрационни табели (независимо от собственика) след [60] дни пребиваване в Италия да създаде затруднения за гражданите на другите държави членки (притежаващи автомобили с чуждестранна регистрационна табела), поради което и да въвежда дискриминация на основание гражданство?
3)
Трябва ли понятията:
а)
„право свободно да се движи и да пребивава в рамките на територията на държавите членки“, посочено в член 21 ДФЕС;
б)
„вътрешен пазар“, който „обхваща пространство без вътрешни граници, в което свободното движение на стоки, хора, услуги и капитали е осигурено в съответствие с разпоредбите на Договорите“ съгласно член 26 ДФЕС;
в)
„[с]вободното движение на работници[, гарантирано] в рамките на Съюза“, съгласно член 45 ДФЕС;
г)
„[забранени] ограничения[…] на свободата на установяване на граждани на държава членка на територията на друга държава членка“, съгласно членове 49—55 ДФЕС;
д)
„[забранени] ограничения[…] на свободното предоставяне на услуги в рамките на Съюза по отношение на гражданите на държавите членки, които са се установили в държава членка, различна от тази, в която се намира лицето, за което са предназначени услугите“, съгласно членове 56—62 ДФЕС,
да се тълкуват в смисъл, че националните разпоредби, които могат, дори и само косвено, скрито и/или фактически, да ограничат или да затруднят — по отношение на европейските граждани — упражняването на правото на свободно движение и пребиваване на територията на държавите членки, правото на свободно движение на работници в рамките на Съюза, свободата на установяване и свободата на предоставяне на услуги или да повлияят по някакъв начин на гореспоменатите права, също се забраняват?
4)
В случай на утвърдителен отговор на третия въпрос, може ли член 93, параграф 1-bis от [Кодекс за движение по пътищата] относно забраната за движение с чуждестранни регистрационни табели (независимо от собственика) след [60] дни пребиваване в Италия да ограничи, затрудни или повлияе по някакъв начин на упражняването на правото на свободно движение и пребиваване на територията на държавите членки, правото на свободно движение на работници в рамките на Съюза, на свободата на установяване и на свободата на предоставяне на услуги?“.
По преюдициалните въпроси
С въпросите си, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали членове 18 ДФЕС, 21 ДФЕС, 26 ДФЕС, 45 ДФЕС, 49—55 ДФЕС и 56—62 ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат националноправна разпоредба, която забранява на всяко лице, пребиваващо повече от 60 дни в държава членка, да се движи в тази държава с моторно превозно средство, регистрирано в друга държава членка, независимо кое е лицето, на чието име е регистрирано превозното средство.
В тази връзка следва да се припомни, че макар въпросите, поставени от запитващата юрисдикция, формално да се отнасят до тълкуването на членове 18 ДФЕС, 21 ДФЕС, 26 ДФЕС, 45 ДФЕС, 49—55 ДФЕС и 56—62 ДФЕС, това обстоятелство не е пречка Съдът да ѝ предостави всички насоки за тълкуване на правото на Съюза, които могат да бъдат полезни за решаване на делото, с което тя е сезирана, независимо дали тази юрисдикция ги е посочила във въпросите си (вж. по-специално решение от 29 октомври 2015 г., Nagy,
C‑583/14
,
EU:C:2015:737
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение Съдът вече е постановил по повод на заем между граждани, пребиваващи лица в различни държави членки, че трансграничното безвъзмездно предоставяне на автомобил в заем за послужване представлява движение на капитали по смисъла на член 63 ДФЕС (решение от 29 октомври 2015 г., Nagy,
C‑583/14
,
EU:C:2015:737
, т.
и цитираната съдебна практика).
Тъй като е приложим член 63 ДФЕС, който предвижда специални разпоредби за забрана на дискриминацията, член 18 ДФЕС не може да бъде приложен (решение от 29 октомври 2015 г., Nagy,
C‑583/14
,
EU:C:2015:737
, т.
).
Освен това членове 49—55 ДФЕС, които забраняват ограниченията върху свободата на установяване, не са приложими към спора в главното производство, тъй като съгласно информацията, предоставена от запитващата юрисдикция, той не засяга нито достъпа до дейност като самостоятелно заето лице, нито упражняването на такава дейност.
Също така, доколкото в представената на Съда преписка няма данни, позволяващи да се установи връзка между разглежданото в главното производство положение и упражняването на свободата на предоставяне на услуги, предвидена в членове 56—62 ДФЕС, тълкуването на последните също не изглежда релевантно за разрешаването на посочения спор.
Освен това актът за преюдициално запитване не дава основание да се установи връзка между това положение и упражняването на предвиденото в член 45 ДФЕС свободно движение на работници.
Накрая, след като член 26 ДФЕС предвижда, че вътрешният пазар обхваща пространство без вътрешни граници, в което по-специално свободното движение на капитали е осигурено в съответствие с разпоредбите на Договорите, и след като е приложим член 63 ДФЕС, първият член не се прилага.
Така, понеже спорът в главното производство е относно предоставянето в заем за послужване на автомобил от лице, пребиваващо в една държава членка, на лице, пребиваващо в друга държава членка, поставените въпроси следва да се разгледат най-напред в светлината на член 63 ДФЕС, а след това евентуално и от гледна точка на член 21 ДФЕС (вж. в този смисъл решение от 29 октомври 2015 г., Nagy,
C‑583/14
,
EU:C:2015:737
, т.
).
Следователно, за да се даде полезен отговор на запитващата юрисдикция, поставените въпроси следва да се преформулират и да се приеме, че с тях тя по същество иска да се установи дали членове 21 ДФЕС и 63 ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат правна уредба на държава членка, която забранява на лице, което е установило своето местопребиваване в тази държава членка преди повече от 60 дни, да се движи в нея с моторно превозно средство, регистрирано в друга държава членка, независимо кое е лицето, на чието име е регистрирано превозното средство.
По наличието на ограничение
Наложените от държава членка мерки, които са от естество да разубедят пребиваващи в нея лица да сключват договори за заем в други държави членки, съставляват ограничения по смисъла на член 63, параграф 1 ДФЕС (вж. по-специално решение от 29 октомври 2015 г., Nagy,
C‑583/14
,
EU:C:2015:737
, т.
и цитираната съдебна практика).
Съгласно член 93, параграф 1-bis от Кодекса за движение по пътищата на лице, което пребивава в Италия повече от 60 дни, се забранява да се движи с превозно средство, регистрирано в чужбина.
Следователно лице, което пребивава в Италия повече от 60 дни, каквото е GN, което разполага с моторно превозно средство, регистрирано в друга държава членка, и желае да се движи с него в Италия, е длъжно да го регистрира в последната държава членка, което, както отбелязва запитващата юрисдикция, предполага заплащането на разноски и такси, както и извършването на сложни административни формалности.
Тъй като обаче основният елемент на заема за послужване се състои във възможността заетата вещ да бъде използвана, следва да се приеме, че като задължава пребиваващите в Италия повече от 60 дни лица да плащат данък при използване в италианската пътна мрежа на превозно средство, регистрирано в друга държава членка, включително ако това превозно средство е било предоставено безвъзмездно в заем от лице, пребиваващо в друга държава членка, разглежданата в главното производство национална правна уредба води до данъчно облагане на трансграничните безвъзмездни заеми за прослужване на моторни превозни средства (вж. в този смисъл решение от 26 април 2012 г., van Putten,
C‑578/10—C‑580/10
,
EU:C:2012:246
, т.
). За сметка на това безвъзмездните заеми за послужване на регистрирано в Италия превозно средство не подлежат на облагане с такъв данък.
Поради това подобна разлика в третирането, в зависимост от държавата, в която е регистрирано предоставеното в заем за послужване превозно средство, може да разубеди пребиваващите в Италия лица да приемат заем за послужване, който им се предлага от пребиваващи в друга държава членка лица, на превозно средство, регистрирано в последната държава (вж. в този смисъл определение от 10 септември 2020 г., Wallonische Region (Регистрация на предоставено в заем за послужване превозно средство),
C‑41/20—C‑43/20
, непубликувано,
EU:C:2020:703
, т.
и цитираната съдебна практика).
При това положение националната правна уредба, упомената в точка 24 от настоящото решение, доколкото е в състояние да разубеди пребиваващи в Италия лица да сключат договори за заем в други държави членки, представлява ограничение на свободното движение на капитали по смисъла на член 63, параграф 1 ДФЕС (вж. в този смисъл решение от 26 април 2012 г., van Putten,
C‑578/10—C‑580/10
,
EU:C:2012:246
, т.
и
).
По обосновката на ограничението
От установена практика на Съда следва, че ограничение на една от основните свободи, гарантирани от Договора за функционирането на ЕС, е допустимо само ако преследва легитимна цел, съвместима с посочения договор, и е оправдано от императивни съображения от общ интерес. Освен това в подобен случай прилагането на такава мярка трябва да може да гарантира осъществяването на въпросната цел и да не надхвърля това, което е необходимо за постигането ѝ (вж. по-специално решение от 29 октомври 2015 г., Nagy,
C‑583/14
,
EU:C:2015:737
, т.
и определение от 23 септември 2021 г., Wallonische Region (Регистрация на превозно средство на сдружение без юридическа правосубектност),
C‑23/21
, непубликувано,
EU:C:2021:770
, т.
и цитираната съдебна практика).
Италианското правителство изтъква по същество, че целта на разглежданата в главното производство правна уредба е да се избегне, посредством обичайното използване на територията на страната на регистрирани в чужбина превозни средства, възможността лица, които пребивават и работят в Италия, да извършват незаконосъобразни действия като неплащане на такси, данъци и налози, да избегнат наложени им санкции и да се ползват от по-изгодни застрахователни премии, но също така да се избегне затрудняването, ако не и невъзможността за идентифициране от извършващи проверки полицейски органи на лицата, които действително управляват такива превозни средства.
В тази връзка следва да се припомни, че по-специално с оглед на целта за борба срещу данъчните измами във връзка с таксата за регистрация и данъка върху моторните превозни средства Съдът вече е приел, че държава членка може да наложи данък за регистрацията на моторно превозно средство, регистрирано в друга държава членка, когато посоченото превозно средство е предназначено за трайно използване основно на територията на първата държава членка или действително се използва по такъв начин (вж. в този смисъл решение от 26 април 2012 г., Van Putten,
C‑578/10—C‑580/10
,
EU:C:2012:246
, т.
и цитираната съдебна практика).
За разлика от това, ако не са изпълнени тези условия, връзката на държавата членка с превозното средство, регистрирано в друга държава членка, е по-слабо изразена, поради което е необходимо разглежданото ограничение да се обосновава по друг начин (решение от 26 април 2012 г., van Putten,
C‑578/10—C‑580/10
,
EU:C:2012:246
, т.
и цитираната съдебна практика).
Запитващите юрисдикции следва да преценяват продължителността на разглежданите в главните производства заеми и естеството на фактическото използване на взетите в заем превозни средства (решение от 26 април 2012 г., van Putten,
C‑578/10—C‑580/10
,
EU:C:2012:246
, т.
).
Освен това, що се отнася до целта за предотвратяване на злоупотребите, от практиката на Съда следва, че макар правните субекти да не могат да се позовават на правото на Съюза с цел злоупотреба или измама, общата презумпция за злоупотреба не може да се основава на обстоятелството, че пребиваващо в Италия лице използва на територията на тази държава членка превозно средство, регистрирано в друга държава членка, което му е било предоставено безвъзмездно от лице, пребиваващо в тази друга държава членка (определение от 10 септември 2020 г., Wallonische Region (Регистрация на предоставено в заем за послужване превозно средство),
C‑41/20—C‑43/20
, непубликувано,
EU:C:2020:703
, т.
и цитираната съдебна практика).
Що се отнася до обосновката, свързана с изискването за ефективност на пътните проверки, изтъкната от италианското правителство в писменото му становище, следва да се отбележи, че не става ясно поради какви причини възниква затруднение, ако не и невъзможност за идентифициране от извършващи проверки полицейски органи на лицата, които действително управляват регистрирани в чужбина превозни средства.
Освен това, що се отнася до изтъкнатата от това правителство цел съответният водач да не получава по-изгодни застрахователни премии, нито от акта за преюдициално запитване, нито от писменото становище на посоченото правителство става ясно защо тази цел е легитимна и съвместима с Договора за функционирането на ЕС и е оправдана от императивни съображения от общ интерес в съответствие със съдебната практика, цитирана в точка 31 от настоящото решение. В това отношение обаче следва да се припомни, че държавата членка, която сочи мотив, обосноваващ ограничаването на някоя от основните свободи, гарантирани от този договор, трябва да докаже конкретно наличието на съображение от общ интерес (вж. в този смисъл решение от 8 май 2003 г., ATRAL,
C‑14/02
,
EU:C:2003:265
, т.
).
Накрая, съгласно постоянната съдебна практика намаляването на приходите от данъци не може да се счита за императивно съображение от общ интерес, което може да се изтъкне, за да се обоснове мярка, която по принцип е в противоречие с някоя от основните свободи (вж. по-специално решения от 7 септември 2004 г., Manninen,
C‑319/02
,
EU:C:2004:484
, т.
, от 22 ноември 2018 г., Sofina и др.,
C‑575/17
,
EU:C:2018:943
, т.
, и определение от 10 септември 2020 г., Wallonische Region (Регистрация на предоставено в заем за послужване превозно средство),
C‑41/20—C‑43/20
, непубликувано,
EU:C:2020:703
, т.
).
С оглед на изложеното на поставените въпроси следва да се отговори, че член 63, параграф 1 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска правна уредба на държава членка, която забранява на лице, което е установило своето местопребиваване в тази държава членка преди повече от 60 дни, да се движи в нея с моторно превозно средство, регистрирано в друга държава членка, независимо кое е лицето, на чието име е регистрирано превозното средство, без да се взема предвид продължителността на използване на посоченото превозно средство в първата държава членка и без засегнатото лице да може да се позовава на право на освобождаване, когато същото превозно средство нито е предназначено за трайно използване основно в първата държава членка, нито е било действително използвано по такъв начин.
При тези условия не е необходимо произнасяне по тълкуването на член 21 ДФЕС.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (шести състав) реши:

Член 63, параграф 1 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска правна уредба на държава членка, която забранява на лице, което е установило своето местопребиваване в тази държава членка преди повече от 60 дни, да се движи в нея с моторно превозно средство, регистрирано в друга държава членка, независимо кое е лицето, на чието име е регистрирано превозното средство, без да се взема предвид продължителността на използване на посоченото превозно средство в първата държава членка и без засегнатото лице да може да се позовава на право на освобождаване, когато същото превозно средство нито е предназначено за трайно използване основно в първата държава членка, нито е било действително използвано по такъв начин.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: италиански.