CELEX: 62015CJ0559
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Direktīva 73/239/EEK
Direktīva 92/49/EEK
Vienotas licences princips
Piederības dalībvalsts īstenotas uzraudzības princips
40. panta 6. punkts
“Pārkāpumu” jēdziens
Akcionāru reputācija
Dalībvalstī dibinātam apdrošināšanas uzņēmumam noteikts aizliegums slēgt jaunus līgumus otras dalībvalsts teritorijā

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvas 92/49/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz tiešo apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana, ar kuru groza Direktīvu 73/239/EEK un Direktīvu 88/357/EEK (Trešā nedzīvības apdrošināšanas direktīva) (
OV 1992, L 228, 1. lpp.
), 40. panta 6. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp sabiedrību
Onix Asigurări SA
(turpmāk tekstā – “
Onix
”), kas ir saskaņā ar Rumānijas tiesībām dibināta sabiedrība, un
Istituto per la vigilanza sulle assicurazioni private e di interesse collettivo (ISVAP)
(Privātās apdrošināšanas un kolektīvo interešu uzraudzības iestāde, Itālija), kura vēlāk kļuva par
Istituto per la Vigilanza Sulle Assicurazioni (IVASS)
(Apdrošināšanas uzraudzības iestāde, Itālija), kas ir Itālijas apdrošināšanas uzraudzības iestāde, par tās pieņemto lēmumu aizliegt
Onix
slēgt jaunus apdrošināšanas līgumus Itālijas teritorijā.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 92/49 tika atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 25. novembra Direktīvu 2009/138/EK par uzņēmējdarbības uzsākšanu un veikšanu apdrošināšanas un pārapdrošināšanas jomā (Maksātspēja II) (
OV 2009, L 335, 1. lpp.
). Direktīvas 92/49 preambulas 1., 3., 5., 6. un 29. apsvērumā bija noteikts:
“(1)
tā kā ir jāpabeidz iekšējā tirgus izveide tiešās apdrošināšanas, kas nav dzīvības apdrošināšana, jomā, lai apdrošināšanas uzņēmumiem, kuriem galvenais birojs atrodas Kopienā, būtu vieglāk apdrošināt Kopienā esošos riskus, izmantojot gan tiesības veikt uzņēmējdarbību, gan pakalpojumu sniegšanas brīvību;
[..]
(3)
tā kā [Padomes 1988. gada 22. jūnija Otrā direktīva 88/357/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz tiešo apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana (
OV 1988, L 172, 1. lpp.
)] tādējādi uzlūkojama par svarīgu posmu valstu tirgu apvienošanā vienā integrētā tirgū, un tas jānostiprina, izmantojot citus Kopienas juridiskos līdzekļus, lai jebkurš apdrošinājuma ņēmējs neatkarīgi no statusa, lieluma vai apdrošināmā riska veida varētu vērsties pie jebkura apdrošinātāja, kura galvenais birojs atrodas Kopienā un kas tur darbojas, izmantojot tiesības veikt uzņēmējdarbību vai pakalpojumu sniegšanas brīvību, un šim apdrošināšanas ņēmējam tiktu garantēta pietiekama aizsardzība;
[..]
(5)
tā kā jau pieņemtais šā jautājuma risinājums vērsts uz tādu saskaņošanu, kas ir būtiska, nepieciešama un pietiekama, lai panāktu licencēšanas un uzraudzības sistēmu savstarpēju atzīšanu, tādējādi radot iespēju izdot visā Kopienā derīgas vienveida licences un izmantot principu, ka uzraudzību īsteno piederības dalībvalsts;
(6)
tā kā tāpēc jānosaka prasība, ka apdrošināšanas darījumu sākšanai un veikšanai vajadzīga vienveida licence, ko izsniedz tās dalībvalsts kompetentās iestādes, kurā atrodas uzņēmuma galvenais birojs; tā kā šāda licence uzņēmumam dod tiesības darboties visā Kopienā, izmantojot tiesības veikt uzņēmējdarbību vai pakalpojumu sniegšanas brīvību; tā kā filiāles dalībvalsts vai pakalpojumu sniegšanas dalībvalsts vairs nedrīkst likt iegūt jaunu licenci apdrošināšanas uzņēmumiem, kas tajā vēlas veikt apdrošināšanas darījumus un jau ir saņēmuši licences piederības dalībvalstī; tā kā tāpēc jāievieš grozījumi attiecīgos [Padomes 1973. gada 24. jūlija] Direktīvas 73/239/EEK [par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz uzņēmējdarbības sākšanu un veikšanu tiešajā apdrošināšanā, kas nav dzīvības apdrošināšana (
OV 1973, L 228, 3. lpp.
)] un Direktīvas 88/357/EEK punktos;
[..]
(29)
tā kā jāparedz noteikumi par sodu sistēmu, ko piemērot gadījumos, ja uzņēmums riska dalībvalstī neievēro sabiedrības interešu aizsardzības noteikumus, kas uz to attiecas.”
Direktīvas 92/49 4. pantā bija noteikts:
“Direktīvas 73/239/EEK 6. pantu aizstāj ar šādu formulējumu.
“6. pants
Lai sāktu darījumus tiešās apdrošināšanas jomā, vajadzīga licence.
Šādu licenci no piederības dalībvalstu kompetentajām iestādēm lūdz:
a)
uzņēmumi, kas reģistrē galveno biroju šajās valstīs;
b)
uzņēmumi, kas ir saņēmuši šā panta pirmajā daļā minēto licenci un izvērš darbību visā apdrošināšanas nozarē vai citās apdrošināšanas nozarēs.””
Direktīvas 92/49 5. pantā bija paredzēts:
“Direktīvas 73/239/EEK 7. pantu aizstāj ar šādu formulējumu.
“7. pants
1.   Licence ir derīga visā Kopienas teritorijā. Tā dod uzņēmumam atļauju veikt tajā darījumus, izmantojot tiesības veikt uzņēmējdarbību vai pakalpojumu sniegšanas brīvību.
[..]””
Direktīvas 92/49 6. pantā bija noteikts:
“Direktīvas 73/239/EEK 8. pantu aizstāj ar šādu formulējumu:
“8. pants
1.   Apdrošināšanas uzņēmumiem, kas vēlas iegūt licenci, piederības dalībvalsts nosaka šādas prasības:
[..]
e)
tie efektīvi jāvada personām ar labu reputāciju un attiecīgu profesionālo kvalifikāciju vai pieredzi.
[..]””
Saskaņā ar Direktīvas 92/49 8. pantu:
“Dalībvalstu kompetentās iestādes nedod uzņēmumam atļauju sākt darījumus apdrošināšanas jomā, iekams nav informētas par to, kas ir tiešie vai netiešie akcionāri vai dalībnieki, kuriem ir būtiska līdzdalība, un par šās līdzdalības apjomu, neatkarīgi no tā, vai tās ir fiziskas vai juridiskas personas.
Kompetentās iestādes licenci atsaka, ja, ņemot vērā vajadzību nodrošināt apdrošināšanas uzņēmuma stabilu un [pienācīgu] saimniecisko vadību, tās neapmierina minēto akcionāru vai dalībnieku kvalifikācija.”
Šīs pašas direktīvas 14. pantā bija noteikts:
“Direktīvas 73/239/EEK 22. pantu aizstāj ar šādu formulējumu.
“22. pants
1.   Apdrošināšanas uzņēmumam piešķirtu licenci piederības dalībvalsts kompetentā iestāde var atsaukt, ja uzņēmums:
a)
nav izmantojis licenci 12 mēnešu laikā, nepārprotami atsakās no tās vai pārtraucis darījumus ilgāk par sešiem mēnešiem, ja vien šādos gadījumos attiecīgā dalībvalsts nav paredzējusi licences derīguma izbeigšanos;
b)
vairs nepilda licences piešķiršanas nosacījumus;
c)
atvēlētajā laikā nav spējis veikt pasākumus, kas iekļauti atjaunošanas plānā vai finanšu plānā, kas minēti 20. pantā;
d)
rupji pārkāpj pienākumus, kas paredzēti noteikumos, kuri uz to attiecas.
[..]””
Direktīvas 92/49 40. panta 3.–7. punktā bija paredzēts:
“3.   Ja kādas dalībvalsts kompetentās iestādes konstatē, ka uzņēmums ar filiāli vai uzņēmums, kas darbojas, izmantojot pakalpojumu sniegšanas brīvību, tās teritorijā neievēro tiesību aktu noteikumus, kas šajā valstī uz to attiecas, tās liek uzņēmumam šo nepieļaujamo stāvokli izlabot.
4.   Ja attiecīgais uzņēmums noteiktos pasākumus nepilda, šās dalībvalsts kompetentās iestādes par to informē piederības dalībvalsts kompetentās iestādes. Pēdējās, tiklīdz iespējams, veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka attiecīgais uzņēmums nepieļaujamo stāvokli izlabo. Šo pasākumu būtību dara zināmu piederības dalībvalsts kompetentajām iestādēm.
5.   Ja pretēji šādiem piederības dalībvalsts veiktiem pasākumiem vai tādēļ, ka pasākumi izrādās nepiemēroti vai šajā valstī netiek piemēroti, uzņēmums turpina pārkāpt attiecīgajā dalībvalstī spēkā esošos tiesību aktus, šī dalībvalsts, informējusi piederības dalībvalsts kompetentās iestādes, var veikt pienācīgus pasākumus, lai novērstu turpmākus pārkāpumus vai sodītu par tiem, kā arī, ja tas noteikti nepieciešams, liegt šim uzņēmumam turpmāk slēgt apdrošināšanas līgumus tās teritorijā. Dalībvalstis nodrošina, ka to teritorijā par apdrošināšanas uzņēmumiem ir iespējams izsniegt šiem pasākumiem vajadzīgos juridiskos dokumentus.
6.   Šā panta 3., 4. un 5. punkta noteikumi neietekmē attiecīgās dalībvalsts pilnvaras ārkārtējās situācijās, lai tās varētu veikt vajadzīgos pasākumus nolūkā novērst pārkāpumus savā teritorijā. Tas ietver arī iespēju savā teritorijā aizliegt kādām dzīvības apdrošināšanas sabiedrībām slēgt jaunus dzīvības apdrošināšanas līgumus.
7.   Šā panta 3., 4 un 5. punkts neietekmē dalībvalstu pilnvaras uzlikt sodus par pārkāpumiem to teritorijā.”
Itālijas tiesības
Privātpersonu apdrošināšanas kodeksa, kas tika pieņemts ar 2005. gada 7. septembra Leģislatīvo dekrētu Nr. 209, redakcijā, kas bija spēkā laikā, kad radās faktiskie apstākļi pamatlietā (turpmāk tekstā – “
CAP
”), 14. panta 1. punkta e) apakšpunktā bija noteikts:
“[
IVASS
] izsniedz licenci, ja [..]:
e)
būtiskas līdzdalības turētāju gadījumā [..] ir izpildīti 68. pantā paredzētie licences izsniegšanas nosacījumi.”
CAP
68. panta 5. punktā bija noteikts:
“[
IVASS
] izsniedz licenci, ja ir izpildīti nosacījumi, kuru mērķis ir nodrošināt apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas uzņēmuma stabilu un pienācīgu saimniecisko vadību, izvērtējot potenciālā līdzdalības ieguvēja atbilstību un iegādes projekta finansiālo pamatotību, tostarp ņemot vērā arī darījuma iespējamo ietekmi uz attiecīgajā uzņēmumā apdrošināto personu aizsardzību, atbilstoši šādiem kritērijiem: potenciālā līdzdalības ieguvēja reputācija [..].”
CAP
76. pantā bija noteikts:
“1.   Personām, kuras ieņem amatus apdrošināšanas un pārapdrošināšanas uzņēmumu administrācijā, vadībā vai pārraudzības institūcijā, ir jāatbilst kompetences, reputācijas un neatkarīguma prasībām, kas paredzētas Noteikumos Nr. 130, kurus pēc apspriešanās ar [
IVASS
] izdevis ražošanas darbību ministrs.
2.   Sākotnēja vai vēlāka attiecīgo nosacījumu neievērošana izraisa licences spēkā neesamību. Administratīvā, uzraudzības vai vadības institūcija pasludina spēkā neesamību 30 dienu laikā no brīža, kad ir konstatēta attiecīgo nosacījumu neievērošana vai tā tām ir tikusi darīta zināma. Bezdarbības gadījumā spēkā neesamību pasludina [
IVASS
].
3.   Civilkodeksā vai apdrošināšanas un pārapdrošināšanas uzņēmumu statūtos paredzēto neatkarības kritēriju neievērošanas gadījumā ir piemērojams šī panta 2. punkts.
4.   Šī panta 1. punktā minētajos noteikumos ir definēti pamati, kas izraisa amata funkciju pagaidu apturēšanu, kā arī ir noteikts šīs apturēšanas ilgums. Apturēšana tiek noteikta atbilstoši šī panta 2. punktā norādītajai kārtībai.”
CAP
193. pantā bija paredzēts:
“1.   Attiecībā uz apdrošināšanas uzņēmumiem, kuru galvenais birojs ir citās dalībvalstīs, piederības dalībvalsts iestāde veic konsultatīvu uzraudzību arī pār darbību, kas tiek veikta, izmantojot tiesības veikt uzņēmējdarbību vai brīvību sniegt pakalpojumus [Itālijas] Republikas teritorijā.
2.   Neskarot iepriekš 1. punktā noteikto, ja [
IVASS
] konstatē, ka apdrošināšanas uzņēmums neievēro Itālijas spēkā esošo likumu, tā izvirza pretenziju uzņēmumam par šā likuma pārkāpšanu un liek tam panākt atbilstību spēkā esošajiem likumiem.
3.   Ja uzņēmums nepanāk atbilstību spēkā esošajiem likumiem, tad [
IVASS
] par to informē piederības dalībvalsts uzraudzības iestādi, lūdzot, lai tiktu veikti vajadzīgie pasākumi konstatēto pārkāpumu pārtraukšanai.
4.   Ja piederības valsts iestāde nav veikusi nekādus pasākumus vai tie ir nepiemēroti, ja izdarītie pārkāpumi var skart vispārējās intereses vai arī ja pastāv ārkārtēja situācija un ir steidzami jāaizsargā apdrošināto personu un citu tiesību subjektu, kam ir tiesības uz apdrošināšanas pakalpojumiem, intereses, [
IVASS
], informējusi piederības dalībvalsts uzraudzības iestādi, var veikt attiecībā pret apdrošināšanas uzņēmumu vajadzīgus pasākumus, tostarp aizliegt slēgt jaunus līgumus saskaņā ar tiesībām veikt uzņēmējdarbību vai brīvību sniegt pakalpojumus, ar 167. pantā minēto ietekmi.
5.   Ja apdrošināšanas uzņēmums, kas ir izdarījis šādu pārkāpumu, veic savu darbību ar filiāles starpniecību vai tam ir īpašums [Itālijas] Republikas teritorijā, tad piemērojamie administratīvie sodi saskaņā ar Itālijas likuma normām tiek piemēroti minētajai filiālei vai arī tiek konfiscēts īpašums, kas atrodas Itālijas teritorijā.
6.   Pasākumi, ar kuriem tiek noteiktas sankcijas vai darbības ierobežojumi, izmantojot tiesības veikt uzņēmējdarbību vai pakalpojumu sniegšanas brīvību, tiek paziņoti attiecīgajam uzņēmumam. Šajā informācijas apmaiņā ar [
IVASS
] apdrošināšanas uzņēmums sazinās itāļu valodā.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
Onix
ir apdrošināšanas uzņēmums, kura juridiskā adrese ir Bukarestē (Rumānija). Tas kopš 2012. gada 24. oktobra darbojas Itālijā, izmantojot brīvību sniegt pakalpojumus, tostarp saistībā ar līgumslēdzējām iestādēm, sniedzot publiskā iepirkuma procedūrās izraudzītājiem privātuzņēmumiem galvojumus, lai nodrošinātu to dalību attiecīgajos publiskajos iepirkumos un to izpildi.
Saskaņā ar
Autoritatea de Supraveghere Financiară
(Finanšu uzraudzības iestāde, Rumānija, turpmāk tekstā – “
ASF
”)
IVASS
sniegto informāciju divos mēnešos, kuru laikā
Onix
veica darbību 2012. gadā, šis uzņēmums iekasēja prēmijas kopumā EUR 795363 apmērā, no kuriem aptuveni 75 % Itālijā un 25 % Rumānijā.
Atbildot uz informācijas pieprasījumu no
IVASS
, kas pati bija saņēmusi informācijas pieprasījumus no valsts iestādēm, kuras bija
Onix
sniegtā galvojuma saņēmējas,
ASF
norādīja, ka
Onix
atsauces akcionārs ir Itālijas pilsonis, kurš kā akcionārs – fiziska persona – kontrolē 0,01 %
Onix
kapitāla un kā sabiedrības
Egady Company SRL
vienīgais akcionārs kontrolē 99,99 % atlikušā kapitāla.
ASF
arī precizēja, ka minētais pilsonis ir arī
Onix
prezidents un ģenerāldirektors.
IVASS
konstatēja, ka pastāv problēmas saistībā ar minētā atsauces akcionāra reputāciju, jo viņš ir bijis vairākkārt tiesāts. Vispirms
Tribunale di Marsala
(Marsalas tiesa, Itālija) 2013. gada 29. jūlijā bija viņu notiesājusi par krāpšanas mēģinājumu atbildību pastiprinošos apstākļos, kaitējot Itālijas valstij. Pēc tam minētais akcionārs esot bijis saskaņā ar Itālijas tiesībām dibinātas sabiedrības
G.C.C. Garanzie Crediti e Cauzioni spA
vienīgais administrators, un šī sabiedrība ar
Banca d’Italia
(Itālijas Banka) lēmumu 2008. gada 28. augustā tika izslēgta no finanšu starpnieku saraksta, ņemot vērā pārvaldībā pieļautos būtiskos pārkāpumus un pašu līdzekļu jomā pastāvošo minimālo prasību neievērošanu. Saistībā ar to Itālijas Banka piemēroja viņam administratīvo sodu EUR 80000 apmērā. Visbeidzot, saskaņā ar Itālijas tiesībām dibinātās sabiedrības
Garanzie Crediti e Cauzioni Srl
, kas bija radusies
G.C.C. Garanzie Crediti e Cauzioni spA
pārveidošanas rezultātā, līdzekļi ar
Agenzia delle entrate
(Ieņēmumu dienests, Itālija) 2010. gada 27. aprīļa un 28. maija lēmumiem tika apķīlāti, lai nodrošinātu neizpildīto garantijas saistību izpildi.
Ar 2013. gada 4. oktobra vēstuli
IVASS
nodeva
ASF
tās rīcībā esošo informāciju un dokumentus, kuros tā tiek lūgta veikt jebkādus piemērotus pasākumus, lai aizsargātu apdrošinātos, un brīdināja to, ka gadījumā, ja nenotiks iejaukšanās, tā pati veiks jebkādus lietderīgus un nepieciešamus pasākumus, lai aizsargātu apdrošināto intereses Itālijā.
Ar 2013. gada 8. novembra vēstuli
ASF
piedāvāja sadarbību, paziņojot par iekšējas darba grupas izveidi, kuras uzdevums ir novērtēt pieņemamos pasākumus, un lūdza
IVAS
S ar to sadarboties.
Ar 2013. gada 19. novembra vēstuli
IVASS
apstiprināja, ka tā vēlas sadarboties, vienlaikus uzsverot lietas steidzamību un paziņojot, ka, ja
ASF
30 dienu laikā nebūs atsaukusi
Onix
licenci, tai nāksies aizliegt šim uzņēmumam slēgt jaunus apdrošināšanas līgumus Itālijā.
2013. gada 9. decembrī notika abu uzraudzības iestāžu sanāksme, kurā
ASF
esot norādījusi, ka tā nevar atsaukt
Onix
piešķirto licenci, it īpaši tāpēc, ka Pamatnostādnēs piesardzīgam novērtējumam par līdzdalības iegūšanu un palielināšanu finanšu iestādēs, kas prasīta ar Direktīvu 2007/44/EK, paredzētie kritēriji nebija transponēti Rumānijas tiesībās.
Ar 2013. gada 20. decembra lēmumu, kas pieņemts, pamatojoties uz Direktīvas 92/49 40. panta 6. punktu un
CAP
193. panta 4. punktu,
IVASS
aizliedza
Onix
slēgt jaunus apdrošināšanas līgumus Itālijas teritorijā.
Pēc šī lēmuma pieņemšanas
Onix
, pirmkārt, 2014. gada 5. februārī iesniedza sūdzību Eiropas Apdrošināšanas un aroda pensiju iestādē (EAAPI).
Ar 2014. gada 2. jūnija lēmumu EAAPI priekšsēdētājs atzina šo sūdzību par pieņemamu, tomēr pēc tam ar 2014. gada 6. jūnija lēmumu to noraidīja, uzskatot, ka pakalpojumu sniegšanas vietas dalībvalsts kompetento iestāžu pilnvaras ārkārtējās situācijās veikt tādus atbilstošus pasākumus kā Direktīvas 92/49 40. panta 6. punktā paredzētie pasākumi, var tikt īstenotas, ja minēto iestāžu paustās bažas nevar novērst citādā veidā, it īpaši, uzraudzības iestādēm sadarbojoties. Ar šo pašu 2014. gada 6. jūnija lēmumu tā arī atzina, ka dalībvalstij ir jānosaka šo pilnvaru piemērojamība un robežas, ka valsts tiesību normu ievērošana ir pakārtota Itālijas tiesu veiktai pārbaudei tiesā un ka nav nekāda pamata atzīt, ka
IVASS
ir pārkāpusi šo direktīvu.
Atbildot uz
Onix
2014. gada 8. oktobra vēstuli, EAAPI dienesti ar 2014. gada 24. novembra vēstuli apstiprināja šo nostāju.
Onix
cēla prasību par šo vēstuli Apelācijas padomē. Ar 2015. gada 3. augusta lēmumu tā noraidīja prasību, pamatojoties uz to, ka tā ir nepieņemama, jo ir vērsta pret aktu, ar kuru ir vienīgi apstiprināts agrāks akts, kas nav savlaicīgi apstrīdēts. Šis lēmums tika pārsūdzēts Eiropas Savienības Vispārējā tiesā (lieta T‑590/15).
Ar 2016. gada 24. jūnija rīkojumu Vispārējā tiesa noraidīja šo prasību kā daļēji acīmredzami nepieņemamu un daļēji acīmredzami juridiski nepamatotu.
Otrkārt,
Onix
cēla prasību par
IVASS
lēmumu
Tribunale amministrativo regionale per il Lazio
(Lacio reģionālā administratīvā tiesa, Itālija), kura ar spriedumu Nr. 478/2015 to noraidīja, uzskatot, ka secinājums, saskaņā ar kuru sabiedrības, kas sniedz pakalpojumus, izmantojot pakalpojumu sniegšanas brīvību, atsauces akcionārs neatbilst reputācijas prasībām, lai varētu veikt apdrošināšanas darbību Itālijas teritorijā, ir pamats, kuram ir ārkārtējs raksturs, kas var leģitimizēt
IVASS
iesaistīšanos, atkāpjoties no principa par piederības dalībvalsts īstenotu uzraudzību.
Onix
iesniedza
Consiglio di Stato
(Valsts padome, Itālija) apelācijas sūdzību par šo spriedumu, it īpaši apgalvojot, ka pakalpojumu sniegšanas vietas dalībvalsts uzraudzības iestāde nav tiesīga, atkāpjoties no principa par piederības dalībvalsts īstenotu uzraudzību, aizliegt piederības dalībvalstī licencētam uzņēmējam apdrošināšanas jomā slēgt jaunus līgumus savā teritorijā, pamatojot ar to, ka nav ievērota prasība par reputāciju.
Iesniedzējtiesa plāno noraidīt apelācijas sūdzību, uzskatot, ka Direktīvas 92/49 40. panta 6. punkts ļauj pakalpojumu sniegšanas vietas dalībvalsts uzraudzības iestādēm, ņemot vērā apstiprinātos atsauces akcionāra iepriekšējos noziedzīgos nodarījumus, apdrošināto personu interešu aizsardzības nolūkā preventīvi aizliegt apdrošināšanas uzņēmumam turpināt savu darbību šīs dalībvalsts teritorijā.
Tomēr, pastāvot šaubām par šāda risinājuma saderību ar Savienības tiesībām un it īpaši ar vienotas licences principu un principu, ka noteikuma par reputāciju uzraudzību veic piederības dalībvalsts,
Consiglio di Stato
(Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Kopienu tiesības un it īpaši Direktīvas 92/49 40. panta 6. punkts, Komisijas skaidrojošā paziņojuma 2000/C 43/03 [par pakalpojumu sniegšanas brīvību un vispārējo labumu apdrošināšanas nozarē (
OV 2000, C 43, 5. lpp.
)] 5. punkts un Kopienu princips par piederības valsts īstenotu uzraudzību pieļauj tādu interpretāciju (kā tā, kas ir sniegta attiecībā uz [
CAP
] 193. panta 4. punktu un kam šī tiesa piekrīt), atbilstīgi kurai tādas uzņemošās valsts uzraudzības iestāde, kurā uzņēmējs veic uzņēmējdarbību apdrošināšanas jomā saskaņā ar brīvību sniegt pakalpojumus, ārkārtējā situācijā un aizsargājot apdrošināto personu un personu, kam ir tiesības uz apdrošināšanas pakalpojumiem, intereses, var pieņemt noregulējumus, kuri liedz slēgt uzņemošās dalībvalsts teritorijā jaunus līgumus, pamatojot ar to, ka tā savas rīcības brīvības robežās ir konstatējusi, ka jau sākotnēji vai arī vēlāk nav izpildīta kāda no subjektīvajām paredzētajām prasībām, lai varētu izdot licenci veikt uzņēmējdarbību apdrošināšanas jomā, un, konkrēti, prasība par reputāciju?”
Par lūgumu atkārtoti sākt mutvārdu procesu
Ar vēstuli, kas Tiesas kancelejā saņemta 2016. gada 1. decembrī,
Onix
lūdza atkārtoti sākt mutvārdu procesu. Tas būtībā apgalvoja, ka ieinteresētās personas neesot apspriedušas dažus argumentus, kas kā būtiski ir norādīti šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas Reglamenta 83. pantu Tiesa, uzklausījusi ģenerāladvokātu, jebkurā brīdī var izdot rīkojumu par tiesvedības mutvārdu daļas atkārtotu sākšanu, it īpaši, ja tā uzskata, ka tā nav pietiekami informēta, vai ja lieta ir jāizskata, pamatojoties uz argumentu, kuru lietas dalībnieki vai Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23. pantā minētās ieinteresētās personas nav apspriedušas.
Šajā lietā Tiesa, uzklausījusi ģenerāladvokātu, uzskata, ka tās rīcībā ir visi nepieciešamie elementi, lai atbildētu uz uzdoto jautājumu, un ka pamatlietas puses un šajā pantā minētās ieinteresētās personas tos ir apspriedušas.
Tādēļ
Onix
lūgums ir jānoraida.
Par prejudiciālo jautājumu
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīva 92/49, un it īpaši tās 40. panta 6. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neļauj dalībvalsts uzraudzības iestādēm ar mērķi aizsargāt apdrošināto personu un personu, kam var būt tiesības uz attiecīgo apdrošināšanas segumu, intereses, attiecībā uz apdrošināšanas uzņēmumu, kurš darbojas tiešās apdrošināšanas, kas nav dzīvības apdrošināšana, jomā un veic savu darbību šīs dalībvalsts teritorijā saskaņā ar brīvību sniegt pakalpojumus, steidzami veikt tādus pasākumus kā aizliegums slēgt jaunus līgumus šajā teritorijā, pamatojot ar to, ka tā savas rīcības brīvības robežās ir konstatējusi, ka jau sākotnēji vai arī vēlāk nav izpildīta kāda no subjektīvajām paredzētajām prasībām, lai varētu izdot licenci veikt uzņēmējdarbību apdrošināšanas jomā, kā, piemēram, prasība par reputāciju.
Vispirms ir jānorāda, ka minētās direktīvas 40. panta 6. punktā būtībā ir paredzēts, ka papildus pasākumiem, kas var tikt veikti, pamatojoties uz šī panta 3.–5. punktu, dalībvalsts ārkārtējās situācijās var veikt vajadzīgos pasākumus nolūkā novērst pārkāpumus savā teritorijā un tostarp aizliegt apdrošināšanas uzņēmumam slēgt jaunus apdrošināšanas līgumus tās teritorijā.
Saistībā ar šo pēdējo minēto aspektu ir jānorāda, ka atsevišķās šīs tiesību normas valodu redakcijās, it īpaši spāņu un franču valodā, ir ietverta atsauce uz pārkāpumiem, kuri “izdarīti” attiecīgās dalībvalsts teritorijā, kas varētu liecināt par to, ka minētā tiesību norma ir piemērojama tikai tad, kad jau ir veiktas prettiesiskas darbības.
Tomēr ir jāatgādina, ka Savienības regulu vienveidīgas interpretācijas nepieciešamība izslēdz iespēju šaubu gadījumā aplūkot normas tekstu izolēti un prasa, gluži pretēji, lai tas tiktu interpretēts un piemērots, ievērojot redakcijas citās oficiālajās valodās (spriedums, 2013. gada 19. septembris, Van Buggenhout un Van de Mierop,
C‑251/12
,
EU:C:2013:566
,
27.
punkts).
Pirmkārt, citās valodu redakcijās, piemēram, vācu un angļu valodā, nav ietverts neviens līdzīgs apzīmētājs. Otrkārt, visās valodu redakcijās, aprakstot to pasākumu mērķi, kas var tikt veikti, ir izmantots darbības vārds “novērst” vai kāds cits analoģisks vārds. Līdz ar to minētā tiesību norma ir jāinterpretē tādējādi, ka tā ļauj veikt pasākumus nolūkā novērst pārkāpumu rašanos nākotnē.
Pēc šī precizējuma ir jānorāda, ka Direktīvas 92/49 40. panta 6. punkta redakcija, aplūkojot to atsevišķi, neļauj sniegt atbildi uz uzdoto jautājumu. Šādos apstākļos ir jāizvērtē šīs tiesību normas konteksts, kā arī šajā direktīvā izvirzītie mērķi (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 25. jūnijs, CO Sociedad de Gestión y Participación u.c.,
C‑18/14
,
EU:C:2015:419
,
27.
punkts).
Šajā ziņā no šīs pašas direktīvas preambulas 1., 5. un 6. apsvēruma, pirmkārt, izriet, ka šī direktīva, kuras mērķis ir pabeigt iekšējā tirgus izveidi tiešās apdrošināšanas, kas nav dzīvības apdrošināšana, jomā, ir balstīta uz diviem principiem. Šie principi ir, pirmām kārtām, vienotas licences izveide, kas no tās piešķiršanas brīža ļauj apdrošināšanas uzņēmumiem veikt to darbību visā Savienībā, un, otrām kārtām, princips, ka apdrošināšanas uzņēmumu uzraudzību veic piederības dalībvalsts.
Īstenojot šo mērķi, Direktīvas 92/49 4. pantā vispirms ir paredzēts, ka vienoto licenci var lūgt izsniegt tikai piederības dalībvalsts iestādēm, precizējot, ka šīs direktīvas 6. pantā ir paredzēti minētās licences izsniegšanas nosacījumi, starp kuriem ir arī ar attiecīgā uzņēmuma vadītāju reputāciju saistīts nosacījums. Turklāt no šīs pašas direktīvas 14. panta izriet, ka piederības dalībvalstij arī ir jāatsauc licence, kas ir piešķirta apdrošināšanas uzņēmumam, kurš vairs neatbilst licences piešķiršanas nosacījumiem vai acīmredzami nepilda nosacījumus, kas tam ir jāpilda atbilstoši tam piemērojamajam tiesiskajam regulējumam.
No tā izriet, ka vienīgi piederības dalībvalsts kompetentās iestādes, tādējādi izslēdzot citu dalībvalstu kompetentās iestādes, var pārbaudīt, vai apdrošināšanas uzņēmums atbilst nosacījumam saistībā ar tā vadītāju reputāciju.
Otrkārt, ir jānorāda, ka Direktīvas 92/49 40. pantā ir paredzētas divas dažādas procedūras, ar kuru palīdzību pakalpojumu sniegšanas vietas dalībvalsts kompetentās iestādes pārkāpumu vai pārkāpumu riska gadījumā var veikt pasākumus attiecībā uz konkrēto uzņēmumu.
Šajā ziņā Direktīvas 92/49 40. panta 4. un 5. punktā ir precizēta kārtība, kas pakalpojumu sniegšanas vietas dalībvalsts kompetentajām iestādēm ir jāievēro, ja tās plāno veikt šādus pasākumus, proti, iepriekš jāinformē piederības dalībvalsts kompetentās iestādes par to, ka uzņēmums, kuram ir pēdējo minēto iestāžu izsniegta vienota licence, neievēro atsevišķas tiesību normas, un jādod tām iespēja visīsākajos termiņos veikt atbilstošus pasākumus attiecīgo pārkāpumu novēršanai.
Minētās direktīvas 40. panta 6. punktā, kurš ir piemērojams vienīgi ārkārtēju situāciju gadījumā, lai gan tas ir pakārtots pārkāpumu riska pastāvēšanai, attiecīgajai pakalpojumu sniegšanas vietas dalībvalstij, atkāpjoties no 40. panta 4. un 5. punktā minētās parastās procedūras, nav paredzēts pienākums nedz informēt par šiem pakāpumiem piederības dalībvalsts kompetentās iestādes, nedz arī darīt tām zināmu savu nodomu veikt atbilstošus pasākumus.
Būtībā pārkāpuma rašanās iespējamība var būt pamats tūlītējai pasākumu veikšanai. Tāpat no pakalpojumu sniegšanas vietas dalībvalsts nevar prasīt, lai ārkārtējas situācijas gadījumā tā uzsāktu piederības dalībvalsts informēšanas procedūru, kas var aizkavēt šādu pasākumu veikšanu, kaitējot apdrošināto personu un personu, kam ir tiesības uz attiecīgo apdrošināšanas segumu, interesēm.
Savukārt, nepastāvot pretējai norādei, Direktīvas 92/49 40. panta 6. punktu nevar interpretēt tādējādi, ka tas ļauj pakalpojumu sniegšanas vietas dalībvalstij atkāpties no piederības dalībvalsts ekskluzīvās kompetences, kas minēta šī sprieduma 44. punktā, lai izvērtētu, vai apdrošināšanas uzņēmums ievēro licences nosacījumus, it īpaši nosacījumu par attiecīgā uzņēmuma vadītāju reputāciju, kuru kontrole atbilstoši Direktīvas 92/49 4. pantam ir tikai piederības dalībvalsts kompetencē.
Tomēr pakalpojumu sniegšanas vietas dalībvalstij, īstenojot pilnvaras, kas tai ir ārkārtējās situācijās, ir jānosaka, vai noteiktas neatbilstības vai neskaidrības saistībā ar attiecīgā apdrošināšanas uzņēmuma vadītāju reputāciju rada reālu un tūlītēju risku, ka varētu rasties pārkāpumi, kaitējot apdrošināto personu vai personu, kam var būt tiesības uz attiecīgo apdrošināšanas segumu, interesēm, un ja tas tā ir, tūlītēji veikt tādus atbilstošus pasākumus kā, attiecīgā gadījumā, aizliegums slēgt jaunus līgumus tās teritorijā.
No Direktīvas 92/49 preambulas 3. apsvēruma izriet, ka tās mērķis ir nodrošināt apdrošināšanas ņēmējiem pietiekamu aizsardzību. Šādu aizsardzību nevarētu nodrošināt, ja minētās direktīvas 40. panta 6. punkts būtu jāinterpretē tādējādi, ka tajā ir izslēgts, ka ārkārtējas situācijas gadījumā attiecīgā pakalpojumu sniegšanas vietas dalībvalsts var novērtēt tūlītēja riska šo apdrošināšanas ņēmēju interesēm esamību un nekavējoties veikt pasākumus, lai šo risku novērstu, nepastāvot pienākumam lūgt piederības dalībvalsts iestādēm veikt atbilstošas darbības šajā nolūkā.
Tomēr, kā ir konstatēts šī sprieduma 42. punktā, ciktāl šajā pašā direktīvā ir paredzēts piederības dalībvalsts īstenotas apdrošināšanas uzņēmumu uzraudzības princips, pasākumi, ko pakalpojumu sniegšanas vietas dalībvalsts var veikt ārkārtējā situācijā, var būt tikai aizsardzības pasākumi. Līdz ar to tie ir piemērojami tikai, kamēr nav pieņemts piederības dalībvalsts kompetento iestāžu lēmums, kurā, ņemot vērā licences piešķiršanas nosacījumus, tostarp saistībā ar reputāciju, ir izdarīti secinājumi no pakalpojumu sniegšanas vietas dalībvalsts norādītajiem faktiskajiem apstākļiem, kā to paredz tiesiskās noteiktības princips, kas ir daļa no Savienības tiesību sistēmas.
Līdz ar to uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīva 92/49, un it īpaši tās 40. panta 6. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neļauj dalībvalsts uzraudzības iestādēm ar mērķi aizsargāt apdrošināto personu un personu, kam var būt tiesības uz attiecīgo apdrošināšanas segumu, intereses, attiecībā uz apdrošināšanas uzņēmumu, kurš darbojas tiešās apdrošināšanas, kas nav dzīvības apdrošināšana, jomā un veic savu darbību šīs dalībvalsts teritorijā saskaņā ar brīvību sniegt pakalpojumus, steidzami veikt tādus pasākumus kā aizliegums slēgt jaunus līgumus šajā teritorijā, pamatojot ar to, ka tā savas rīcības brīvības robežās ir konstatējusi, ka jau sākotnēji vai arī vēlāk nav izpildīta kāda no subjektīvajām paredzētajām prasībām, lai varētu izdot licenci veikt uzņēmējdarbību apdrošināšanas jomā, kā, piemēram, prasība par reputāciju. Turpretī šī direktīva neliedz šai dalībvalstij, īstenojot pilnvaras, kas tai ir ārkārtējās situācijās, konstatēt, vai noteiktas neatbilstības vai neskaidrības saistībā ar attiecīgā apdrošināšanas uzņēmuma vadītāju reputāciju rada reālu un tūlītēju risku, ka varētu rasties pārkāpumi, kaitējot apdrošināto personu vai personu, kam var būt tiesības uz attiecīgo apdrošināšanas segumu, interesēm, un, ja tas tā ir, tūlītēji veikt tādus atbilstošus pasākumus kā, attiecīgā gadījumā, aizliegums slēgt jaunus līgumus tās teritorijā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīva 92/49/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz tiešo apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana, ar kuru groza Direktīvu 73/239/EEK un Direktīvu 88/357/EEK (Trešā nedzīvības apdrošināšanas direktīva), un it īpaši tās 40. panta 6. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neļauj dalībvalsts uzraudzības iestādēm ar mērķi aizsargāt apdrošināto personu un personu, kam var būt tiesības uz attiecīgo apdrošināšanas segumu, intereses, attiecībā uz apdrošināšanas uzņēmumu, kurš darbojas tiešās apdrošināšanas, kas nav dzīvības apdrošināšana, jomā un veic savu darbību šīs dalībvalsts teritorijā saskaņā ar brīvību sniegt pakalpojumus, steidzami veikt tādus pasākumus kā aizliegums slēgt jaunus līgumus šajā teritorijā, pamatojot ar to, ka tā savas rīcības brīvības robežās ir konstatējusi, ka jau sākotnēji vai arī vēlāk nav izpildīta kāda no subjektīvajām paredzētajām prasībām, lai varētu izdot licenci veikt uzņēmējdarbību apdrošināšanas jomā, kā, piemēram, prasība par reputāciju. Turpretī šī direktīva neliedz šai dalībvalstij, īstenojot pilnvaras, kas tai ir ārkārtējās situācijās, noteikt, vai noteiktas neatbilstības vai neskaidrības saistībā ar attiecīgā apdrošināšanas uzņēmuma vadītāju reputāciju rada reālu un tūlītēju risku, ka varētu rasties pārkāpumi, kaitējot apdrošināto personu vai personu, kam var būt tiesības uz attiecīgo apdrošināšanas segumu, interesēm, un, ja tas tā ir, tūlītēji veikt tādus atbilstošus pasākumus kā attiecīgā gadījumā aizliegums slēgt jaunus līgumus tās teritorijā.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.