CELEX: 62018CJ0502
Zahtjev za prethodnu odluku
Prijevoz
Opća pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta
Uredba (EZ) br. 261/2004
Članak 5. stavak 1. točka (c)
Članak 7. stavak 1.
Pravo na odštetu
Izravno povezani let
Let koji se sastoji od dvaju letova koje izvode različiti zračni prijevoznici
Duže kašnjenje drugog leta s polazištem i odredištem izvan Europske unije te koji izvodi prijevoznik sa sjedištem u trećoj zemlji

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 5. Uredbe (EZ) br. 261/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta u polasku te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91 (
SL 2004., L 46, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 26., str. 21. i ispravak
SL 2019., L 119, str. 202
.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe CS i dr. (u daljnjem tekstu: predmetni putnici) i društva České aerolinie a.s., zračnog prijevoznika, povodom odbijanja potonjeg da isplati odštetu tim putnicima čiji je izravno povezani let duže kasnio na odredište.
Pravni okvir
Člankom 2. točkama (b) i (c) Uredbe br. 261/2004 propisano je:
„Za potrebe ove Uredbe:
[…]
(b)
‚stvarni zračni prijevoznik’ znači zračni prijevoznik koji izvodi ili namjerava izvesti let ugovoren s putnicima ili u ime neke druge osobe, pravne ili fizičke, koja ima ugovor s tim putnikom;
(c)
‚prijevoznik Zajednice’ znači svaki zračni prijevoznik s važećom operativnom licencijom koju je izdala država članica u skladu s odredbama Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2407/92 od 23. srpnja 1992. o licenciranju zračnih prijevoznika [(
SL 1992., L 240, str. 1
.)];”
Članak 3. te uredbe, naslovljen „Područje primjene”, u stavcima 1. do 5. propisuje:
„1.   Ova se Uredba primjenjuje na:
(a)
putnike koji putuju iz zračne luke smještene na državnom području države članice na koju se Ugovor primjenjuje;
[…]
5.   Ova se Uredba primjenjuje na bilo kojeg zračnog prijevoznika koji osigurava prijevoz putnika obuhvaćenog stavcima 1. i 2. U slučajevima kada zračni prijevoznik koji nema ugovor s putnikom obavlja obveze propisane ovom Uredbom, smatrat će se kao da to radi u ime osobe koja ima ugovor s putnikom.”
Člankom 5. stavkom 1. točkom (c) spomenute uredbe određeno je:
„U slučaju otkazivanja leta, dotični putnici:
[…]
(c)
imaju pravo na odštetu od strane stvarnog zračnog prijevoznika u skladu s člankom 7., osim ako:
i.
su obaviješteni o otkazivanju leta najmanje dva tjedna prije vremena polaska predviđenog redom letenja; ili
ii.
su obaviješteni o otkazivanju leta u roku od dva tjedna do sedam dana prije vremena polaska predviđenog redom letenja i ponuđeno im je preusmjeravanje koje im omogućuje da otputuju ne više od dva sata prije vremena polaska predviđenog redom letenja i da stignu na konačno odredište unutar četiri sata od planiranog vremena dolaska; ili
iii.
u roku od sedam dana prije vremena polaska predviđenog redom letenja i ponuđeno im je preusmjeravanje, čime im je omogućeno da otputuju ne više od sat vremena ranije od predviđenog vremena polaska i da stignu na konačno odredište unutar dva sata od planiranog vremena dolaska.”
Članak 7. stavak 1. iste uredbe glasi kako slijedi:
„Pozivanjem na ovaj članak, putnici ostvaruju pravo na odštetu u iznosu od:
[…]
(c)
600 EUR za sve letove koji ne spadaju pod točke (a) ili (b).
[…]”
Člankom 13. Uredbe br. 261/2004 određuje se:
„U slučajevima gdje stvarni zračni prijevoznik plaća odštetu ili izvršava druge obveze koje proizlaze iz ove Uredbe, niti jedna odredba iz ove Uredbe ne može se protumačiti na način koji bi ograničavao njegovo pravo da zatraži odštetu od bilo koje osobe, uključujući treću stranu u skladu s primjenljivim pravom. Posebno se ovom Uredbom, ni na koji način, ne ograničava pravo stvarnog zračnog prijevoznika da traži nadoknadu od tour operatora ili od druge osobe s kojom zračni prijevoznik ima ugovor. Sukladno tome, niti jedna odredba iz ove Uredbe ne može se protumačiti na način koji bi ograničavao prava tour operatora ili treće osobe, ako ta treća osoba nije putnik, a s kojom zračni prijevoznik ima ugovor, da potražuje nadoknadu ili odštetu od zračnog prijevoznika u skladu s relevantnim primjenljivim propisima.”
Glavni postupak i prethodno pitanje
Predmetni putnici, njih jedanaest, svaki su za sebe pri društvu České aerolinie izvršili rezervaciju leta između Praga (Češka Republika) i Bangkoka (Tajland) preko Abu Dhabija (Ujedinjeni Arapski Emirati).
Prvi let tog izravno povezanog leta, između Praga i Abu Dhabija, koji je izveo prijevoznik České aerolinie, izvršen je u skladu s redom letenja te je zrakoplov na svoje odredište stigao na vrijeme. Nasuprot tomu, drugi let, između Abu Dhabija i Bangkoka, koji je u okviru ugovora o letovima sa skupnom oznakom izveo prijevoznik Etihad Airways koji nije „zračni prijevoznik Zajednice”, u smislu članka 2. točke (c) Uredbe br. 261/2004, stigao je na odredište sa zakašnjenjem od 488 minuta.
Suočeni s odbijanjem društva České aerolinie da im isplati odštetu predviđenu člankom 7. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 261/2004, predmetni putnici pokrenuli su postupak pred češkim sudom nadležnim u prvom stupnju za odlučivanje o tužbi protiv tog prijevoznika. Taj sud prihvatio je njihov zahtjev za odštetu ocjenjujući, među ostalim, da se od prijevoznika České aerolinie može zahtijevati isplata navedene odštete na temelju posljednje rečenice članka 3. stavka 5. Uredbe br. 261/2004., čak i ako on sam nije izveo navedeni let na kojem je došlo do dužeg kašnjenja.
Tu je odluku u žalbenom postupku potvrdio sud koji je uputio zahtjev, Městský soud v Praze (Gradski sud u Pragu, Češka Republika). U odluci od 26. travnja 2016. taj je sud osobito presudio da nije potrebno Sudu uputiti zahtjev za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a jer tumačenje članka 3. stavka 5. Uredbe br. 261/2004 jasno proizlazi iz teksta te uredbe i presude od 28. veljače 2013., Folkerts (
C‑11/11
,
EU:C:2013:106
). U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev utvrdio je da iz te odredbe proizlazi da je prijevoznik České aerolinie izravno odgovoran predmetnim putnicima za štetu koju su pretrpjeli zbog kašnjenja dijela izravno povezanog leta koji je izveo Etihad Airways jer je integralni dio pravnog pojma naloga okolnost da je nalogodavac izravno odgovoran za djela nalogoprimca. Osim toga, sud koji je uputio zahtjev smatrao je da je to tumačenje navedene uredbe pravično i potpuno u skladu s činjeničnom situacijom u postupku koji se pred njime vodi jer odgovornost ugovornog prijevoznika proizlazi iz ugovora te se prijevoznik ne može izuzeti na temelju činjenice da je dio leta na kojem je došlo do kašnjenja izvodila druga stranka s obzirom na to da je takva situacija bila istovjetna bilo kojem drugom obliku podugovaranja.
Tu je odluku ipak ukinuo Ústavní soud (Ustavni sud, Češka Republika) odlukom od 31. listopada 2017. U svojoj je presudi Ústavní soud (Ustavni sud) naložio sudu koji je uputio zahtjev da ispita argumente prijevoznika České aerolinie na temelju kojih se potonji pozivao na presudu Bundesgerichtshofa (Savezni sud, Njemačka), u kojoj je taj sud u sličnom kontekstu utvrdio da se ne može uspostaviti ugovorna odgovornost prijevoznika ako potonji sam nije stvarni zračni prijevoznik.
Sud koji je uputio zahtjev, kojemu je Ústavní soud (Ustavni sud) vratio predmet na ponovni postupak, utvrđuje da odštetni zahtjev predmetnih putnika može uspjeti samo ako se ugovornog prijevoznika, u predmetnom slučaju društvo České aerolinie, može smatrati odgovornim za duže kašnjenje u dolasku leta koji je izvan Europske unije izveo zračni prijevoznik koji sam ima sjedište izvan Unije, odnosno Etihad Airways. Zahtjev visoke razine zaštite putnika govori u prilog tomu, osobito jer se, kao u ovom predmetu, radi o izravno povezanom letu čiji jedan let izvan Europske unije izvršava zračni prijevoznik iz treće zemlje, što podrazumijeva da se Uredba br. 261/2004 ne primjenjuje. Tomu se pak suprotstavlja činjenica da ta uredba predviđa da je obveznik plaćanja odštete iz njezina članka 7. stavka 1. točke (c) stvarni zračni prijevoznik, što potvrđuje sudska praksa Bundesgerichtsofa (Savezni sud).
U tim je okolnostima Městský soud v Praze (Gradski sud u Pragu) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Postoji li obveza zračnog prijevoznika Zajednice da putnicima isplati odštetu prema članku 3. stavku 5. drugoj rečenici [Uredbe br. 261/2004] kad je prijevoznik Zajednice kao ugovorni prijevoznik izveo prvi dio izravno povezanog leta s odredištem u zračnoj luci treće zemlje, od kuda je, prema ugovoru o letovima sa skupnom oznakom […], prijevoznik koji nije prijevoznik Zajednice izveo drugi dio leta te je došlo do kašnjenja od više od tri sata u dolasku u zračnu luku konačnog odredišta koje je nastalo isključivo tijekom drugog dijela leta?”
O prethodnom pitanju
Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. stavak 1. točku (c) i članak 7. stavak 1. Uredbe br. 261/2004, u vezi s njezinim člankom 3. stavkom 5., tumačiti na način da u okviru izravno povezanog leta, koji se sastoji od dvaju letova te koji je realiziran na temelju jedinstvene rezervacije, s polazištem u zračnoj luci smještenoj na državnom području države članice te s odredištem u zračnoj luci smještenoj u trećoj zemlji, sa zaustavljanjem u zračnoj luci u drugoj zemlji izvan Unije, putnik koji je pretrpio kašnjenje na svoje konačno odredište od tri ili više sati, do kojeg je došlo tijekom drugog leta koji je u okviru ugovora o letovima sa skupnom oznakom izvršio prijevoznik sa sjedištem u trećoj zemlji, može uputiti svoj odštetni zahtjev na temelju te uredbe protiv zračnog prijevoznika Zajednice koji je izveo prvi let.
Najprije valja podsjetiti, s jedne strane, da izravno povezani let koji se sastoji od dvaju ili više letova te koji su realizirani na temelju jedinstvene rezervacije čini cjelinu u svrhu prava putnika na odštetu predviđenog Uredbom br. 261/2004 (vidjeti u tom smislu presudu od 31. svibnja 2018., Wegener,
C‑537/17
,
EU:C:2018:361
, t.
18.
i
19.
i navedenu sudsku praksu), što podrazumijeva da se primjenjivost Uredbe br. 261/2004 ocjenjuje u odnosu na njegovo polazište i konačno odredište (vidjeti u tom smislu presudu od 31. svibnja 2018., Wegener,
C‑537/17
,
EU:C:2018:361
, t.
25.
).
Na temelju članka 3. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 261/2004, ona se primjenjuje osobito na putnike koji putuju iz zračne luke smještene na državnom području države članice na koju se primjenjuje Ugovor.
Izravno povezani let poput onog u glavnom postupku, između Praga i Bangkoka preko Abu Dhabija, s polazištem u zračnoj luci smještenoj na državnom području države članice, ulazi dakle u područje primjene Uredbe br. 261/2004.
S druge strane, Sud je utvrdio da se putnike na letovima koji su kasnili mora smatrati nositeljima prava na odštetu iz članka 5. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 261/2004, u vezi s člankom 7. stavkom 1. te uredbe, u slučaju u kojem po dolasku na svoje konačno odredište izgube tri ili više sati (vidjeti u tom smislu presude od 19. studenoga 2009., Sturgeon i dr.,
C‑402/07 i C‑432/07
,
EU:C:2009:716
, t.
61.
i od 23. listopada 2012., Nelson i dr.,
C‑581/10 i C‑629/10
,
EU:C:2012:657
, t.
38.
).
Kad je riječ o dužniku plaćanja odštete u slučaju dužeg kašnjenja u dolasku izravno povezanog leta, poput onog u glavnom postupku, iz teksta članka 5. stavka 1. točke (c) i članka 5. stavka 3. Uredbe br. 261/2004 proizlazi da se može raditi samo o „stvarnom zračnom prijevozniku”, u smislu članka 2. točke (b) te uredbe.
Stoga valja utvrditi može li se u situaciji poput one u glavnom postupku zračni prijevoznik poput društva České aerolinie tako okvalificirati.
Na temelju članka 2. točke (b) Uredbe br. 261/2004, „stvarni zračni prijevoznik” je „zračni prijevoznik koji izvodi ili namjerava izvesti let ugovoren s putnicima ili u ime neke druge osobe, pravne ili fizičke, koja ima ugovor s tim putnikom”.
Dakle tom se definicijom utvrđuju dvije kumulativne pretpostavke kako bi se zračnog prijevoznika moglo smatrati „stvarnim zračnim prijevoznikom”, a koje se odnose, s jedne strane, na izvođenje predmetnog leta i, s druge strane, na postojanje ugovora sklopljenog s putnikom (presuda od 4. srpnja 2018., Wirth i dr.,
C‑532/17
,
EU:C:2018:527
, t.
18.
).
U predmetnom slučaju i kao što to proizlazi iz odluke kojom je upućen zahtjev, nesporno je da je društvo České aerolinie stvarno izvelo let u okviru ugovora o prijevozu sklopljenog s predmetnim putnicima.
Posljedično tomu, to društvo valja smatrati „stvarnim zračnim prijevoznikom” te je ono stoga, podložno članku 5. stavku 3. Uredbe br. 261/2004, dužno platiti odštetu predviđenu člankom 5. stavkom 1. točkom (c) i člankom 7. stavkom 1. te uredbe.
Takvo utvrđenje ne može dovesti u pitanje činjenica, na koju se u svojim pisanim očitovanjima poziva društvo České aerolinie, da kašnjenje koje su pretrpjeli putnici u glavnom postupku nije nastalo na prvom letu izravno povezanog leta koji je izvelo to društvo, već na njegovu drugom letu koji je izveo drugi zračni prijevoznik.
U tom pogledu, valja najprije navesti, kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 16. ove presude, da izravno povezane letove koji se sastoje od dvaju ili više letova te koji su realizirani na temelju jedinstvene rezervacije valja razumjeti kao cjelinu, što podrazumijeva to da se u slučaju takvih letova stvarni zračni prijevoznik koji je izveo prvi let ne može opravdavati neprikladnom izvedbom kasnijeg leta koji je izvršio drugi zračni prijevoznik.
Nadalje, druga rečenica članka 3. stavka 5. Uredbe br. 261/2004 navodi da kad stvarni zračni prijevoznik koji nema ugovor s putnikom obavlja obveze propisane tom uredbom, smatrat će se kao da to radi u ime osobe koja ima ugovor s putnikom.
Dakle, u situaciji poput one u glavnom postupku, u kojoj je u slučaju izravno povezanog leta koji se sastoji od dvaju ili više letova realiziranih na temelju jedinstvene rezervacije drugi let na temelju ugovora o letovima sa skupnom oznakom izveo stvarni zračni prijevoznik različit od stvarnog zračnog prijevoznika koji je sklopio ugovor o prijevozu s predmetnim putnicima i koji je izveo prvi let, potonji prijevoznik i dalje je u ugovornoj vezi s putnicima, čak i u okviru izvođenja drugog leta.
Nadalje, cilj osiguravanja visoke razine zaštite putnika, naveden u uvodnoj izjavi 1. Uredbe br. 261/2004, također se može potkrijepiti zaključkom da je u slučaju izravno povezanog leta realiziranog na temelju jedinstvene rezervacije i izvedenog u okviru ugovora o letovima sa skupnom oznakom stvarni zračni prijevoznik koji je izveo prvi let dužan platiti odštetu, čak i u slučaju kašnjenja do kojeg je došlo u drugom letu koji je izveo drugi zračni prijevoznik. Naime, takvo rješenje jamči da prevezeni putnici prime odštetu od stvarnog zračnog prijevoznika koji je s njima sklopio ugovor o prijevozu a da pritom ne moraju voditi računa o uređenjima koja je taj prijevoznik ugovorio u pogledu izvođenja drugog leta izravno povezanog leta.
Naposljetku, valja podsjetiti na to da na temelju članka 13. Uredbe br. 261/2004 ispunjenje obveza stvarnog zračnog prijevoznika na temelju te uredbe ne dovodi u pitanje njegovo pravo da u skladu s primjenjivim nacionalnim propisima zahtijeva odštetu od bilo koje osobe koja je uzrokovala njegovo neispunjenje obveza, uključujući i treće osobe (presuda od 11. svibnja 2017., Krijgsman,
C‑302/16
,
EU:C:2017:359
, t.
29.
i navedena sudska praksa).
Stoga posebno kad je riječ o izravno povezanom letu realiziranom na temelju jedinstvene rezervacije, izvršenom u okviru ugovora o letovima sa skupnom oznakom, na stvarnom je zračnom prijevozniku koji je morao platiti odštetu predviđenu Uredbom br. 261/2004 zbog dužeg kašnjenja leta koji nije izveo on sam da, u slučaju potrebe, zatraži odštetu od stvarnog zračnog prijevoznika koji snosi odgovornost za to kašnjenje, kako bi naknadio taj financijski teret.
Uzimajući u obzir prethodno navedeno, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 5. stavak 1. točku (c) i članak 7. stavak 1. Uredbe br. 261/2004, u vezi s njezinim člankom 3. stavkom 5., treba tumačiti na način da u slučaju izravno povezanog leta koji se sastoji od dvaju letova, koji je realiziran na temelju jedinstvene rezervacije te kojemu je polazišna točka zračna luka smještena na državnom području države članice, a odredišna točka zračna luka smještena u trećoj zemlji, uz zaustavljanje u zračnoj luci druge zemlje izvan Unije, putnik koji je pretrpio kašnjenje na svoje konačno odredište u trajanju od tri ili više sati do kojeg je došlo na drugom letu, koji je na temelju ugovora o letovima sa skupnom oznakom izveo prijevoznik sa sjedištem u trećoj zemlji, može podnijeti zahtjev za odštetu na temelju te uredbe protiv zračnog prijevoznika Zajednice koji je izveo prvi let.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (deveto vijeće) odlučuje:

Članak 5. stavak 1. točku (c) i članak 7. stavak 1. Uredbe br. 261/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta u polasku te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91, u vezi s njezinim člankom 3. stavkom 5., treba tumačiti na način da u slučaju izravno povezanog leta koji se sastoji od dvaju letova, koji je realiziran na temelju jedinstvene rezervacije te kojemu je polazišna točka zračna luka smještena na državnom području države članice, a odredišna točka zračna luka smještena u trećoj zemlji, uz zaustavljanje u zračnoj luci druge zemlje izvan Unije, putnik koji je pretrpio kašnjenje na svoje konačno odredište u trajanju od tri ili više sati do kojeg je došlo na drugom letu, koji je na temelju ugovora o letovima sa skupnom oznakom izveo prijevoznik sa sjedištem u trećoj zemlji, može podnijeti zahtjev za odštetu na temelju te uredbe protiv zračnog prijevoznika Zajednice koji je izveo prvi let.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: češki