CELEX: 62016TJ0586
Verejná služba
Úradníci
Povýšenie
Povyšovanie za rok 2015
Neexistencia hodnotiacich správ z dôvodu práceneschopnosti
Všeobecné vykonávacie ustanovenia k článku 45 služobného poriadku

Okolnosti predchádzajúce sporu
Žalobca Guillaume Vincenti je úradníkom Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO) platovej triedy AST 7. Do tejto triedy je zaradený od 1. apríla 2009. Od 10. júna 2013 je práceneschopný.
V hodnotení, ktoré sa mu vystavilo vo všetkých hodnotiacich správach za roky 2009, 2010, 2011 a 2012 sa uvádza, že „hodnotená výkonnosť, schopnosti a správanie sa ako celok zodpovedajú úrovni vyžadovanej pre obsadené pracovné miesto“. Z dôvodu ospravedlnenej neprítomnosti naproti tomu neboli dokončené jeho hodnotiace správy za roky 2013 a 2014, ktoré sa týkali obdobia od 1. januára do 31. decembra 2013 a od 1. januára do 31. decembra 2014.
Hranica na povýšenie žalobcu do vyššej platovej triedy je 9 bodov. Listom z 21. júla 2014 menovací orgán (ďalej len „MO“) EUIPO informoval žalobcu, že počet pridelených bodov na povýšenie bol v roku 2014 s konečnou platnosťou určený na 9,25.
Oznámením zamestnancom z 27. apríla 2015 EUIPO začalo povyšovanie v roku 2015 a informovalo zamestnancov, že v súlade s článkom 110 Služobného poriadku úradníkov Európskej únie (ďalej len „služobný poriadok“) sa na úradníkov analogicky uplatní rozhodnutie Komisie C(2013) 8968 final zo 16. decembra 2013, ktorým sa vydávajú všeobecné vykonávacie ustanovenia k článku 45 služobného poriadku (ďalej len „VVU k článku 45“). Týmto oznámením tiež informoval svojich zamestnancov, že boli vypracované pracovné usmernenia s cieľom vymedziť podrobnosti povyšovania v rámci EUIPO (ďalej len „pracovné usmernenia“).
V rámci povyšovania v roku 2015 poradný výbor pre riadenie EUIPO nezahrnul meno žalobcu do zoznamu úradníkov navrhnutých na povýšenie. Uvedený zoznam bol uverejnený na intranetovej stránke EUIPO 25. júna 2015.
Dňa 2. júla 2015 žalobca napadol toto rozhodnutie poradného výboru pre riadenie u spoločného výboru pre povýšenie (ďalej len „SVP“) a požiadal, aby bolo jeho meno zahrnuté do zoznamu úradníkov navrhnutých na povýšenie.
SVP po preskúmaní prípadu žalobcu 24. júla 2015 prijal svoje odporúčanie pre MO. V rámci neho SVP odporučil nevyhovieť žiadosti žalobcu. Vychádzal z pracovných usmernení, na základe ktorých usúdil, že keď úradník opätovne nastúpi na svoje pracovné miesto, bude potrebné vypracovať hodnotiacu správu a prideliť so spätnou účinnosťou body na povýšenie, ako aj uskutočniť porovnanie zásluh. Toto odporúčanie nebolo prijaté jednomyseľne. Dvaja členovia SVP nominovaní výborom zamestnancov pritom uviedli, že nijaký právny základ neumožňuje odchýliť sa od jednoznačného znenia VVU k článku 45 a že výklad pracovných usmernení, z ktorého vychádza toto odporúčanie, sa podľa nich odchyľuje od jasného zmyslu článku 3 týchto VVU.
Dňa 24. júla 2015 MO uverejnil zoznam úradníkov povýšených v rámci povyšovania v roku 2015, na ktorom nebolo uvedené meno žalobcu.
Sťažnosťou podanou 18. augusta 2015 na základe článku 90 ods. 2 služobného poriadku žalobca napadol rozhodnutie EUIPO z 24. júla 2015, ktorým sa zostavuje zoznam úradníkov povýšených v rámci povyšovania v roku 2015 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“).
Rozhodnutím z 8. decembra 2015 MO zamietol sťažnosť (ďalej len „rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti“).
Konanie a návrhy účastníkov konania
Žalobca návrhom podaným do kancelárie Súdu pre verejnú službu 18. marca 2016 podal žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie. Táto žaloba bola zapísaná do registra pod číslom F‑16/16.
Podľa článku 3 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) 2016/1192 zo 6. júla 2016 o prenesení právomoci rozhodovať v prvom stupni v sporoch medzi Európskou úniou a jej zamestnancami na Všeobecný súd (
Ú. v. EÚ L 200, 2016, s. 137
) bola táto vec prenesená na Všeobecný súd v stave, v akom sa nachádzala k 31. augustu 2016. Do registra bola zapísaná pod číslom T‑586/16 a bola pridelená tretej komore.
V rámci opatrenia na zabezpečenie priebehu konania Všeobecný súd 8. marca 2017 vyzval EUIPO, aby odpovedal na niekoľko otázok. Dňa 28. marca 2017 EUIPO vyhovel tejto výzve.
Žalobca navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zrušil rozhodnutie EUIPO z 24. júla 2015, ktorým nepovýšil žalobcu do vyššej platovej triedy (AST 8) v rámci povyšovania v roku 2015 tým, že jeho meno nezaradil do zoznamu úradníkov povýšených v rámci povyšovania v roku 2015,
–
uložil EUIPO povinnosť nahradiť trovy konania.
EUIPO navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zamietol žalobu v celom rozsahu,
–
uložil žalobcovi povinnosť nahradiť trovy konania.
Právny stav
Na podporu svojej žaloby žalobca uvádza tri žalobné dôvody, ktoré sú v žalobe poňaté spoločne a z ktorých prvý je založený na porušení článku 45 služobného poriadku, článku 3 VVU k článku 45 a článku 13 rozhodnutia EUIPO ADM‑05‑09, druhý na porušení zásady ochrany legitímnej dôvery, zásady riadnej správy vecí verejných a jeho práva na obranu, ako aj skreslení skutkového stavu, z ktorého vychádza napadnuté rozhodnutie, a tretí na zjavne nesprávnom posúdení, ktorého sa mal MO dopustiť hlavne tým, že odmietol uplatniť svoju voľnú úvahu v súvislosti s jeho povýšením a subsidiárne tým, že ho odmietol povýšiť, vzhľadom na to, že takéto odmietnutie presahovalo mieru jeho voľnej úvahy.
Najskôr, ako bolo uvedené v bode 4 vyššie, uplatniteľnými ustanoveniami, ktoré boli okrem toho uplatnené zo strany EUIPO na úradníkov pri povyšovaní v roku 2015, boli analogicky VVU k článku 45. Žalobca, ktorému bola na pojednávaní položená otázka o relevantnosti rozhodnutia EUIPO ADM‑05‑09 v prejednávanej veci, uznal, že napadnuté rozhodnutie nevychádzalo z tohto rozhodnutia EUIPO, a zobral späť svoje tvrdenia založené na porušení uvedeného rozhodnutia, čo bolo poznamenané v zápisnici z pojednávania.
O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 45 služobného poriadku a článku 3 VVU k článku 45
Žalobca tvrdí, že MO porušil článok 3 piatu zarážku druhú vetu VVU k článku 45. Podľa neho neboli jeho hodnotiace správy dokončené z dôvodu skutočnosti, ktorú mu nemožno pripísať, a to jeho práceneschopnosti. Znenie tohto ustanovenia údajne neumožňuje vylúčiť ho z povyšovania v roku 2015. MO sa údajne nesprávne domnieval, že skutočnosť, že postupy hodnotenia a povyšovania, ktoré sa ho týkajú, sa odkladajú do jeho opätovného nástupu do práce, ho nezbavujú práv podľa článkov 43 a 45 služobného poriadku. Takýto prístup so sebou údajne prináša viacero nevýhod, najmä v prípade smrti alebo trvalej invalidity dotknutého úradníka. Rovnako MO údajne nemôže odôvodniť skutočnosť, že žalobca sa nemohol podieľať na postupe povyšovania, o ktorý ide, neexistenciou hodnotenia jeho porovnávaných zásluh, keďže túto okolnosť mu nemožno pripísať. Podľa žalobcu totiž MO mohol v tejto súvislosti využiť iné informácie, ktoré mal k dispozícii. Nedodržaním článku 3 VVU k článku 45 tak MO údajne porušil článok 45 služobného poriadku.
EUIPO v podstate odpovedá, že článok 3 piata zarážku druhá veta VVU k článku 45 sa netýka prípadu žalobcu, ale týka sa napríklad prípadu, keď je pri povyšovaní neprítomný hodnotiteľ, zatiaľ čo dotknutý úradník je prítomný, v súlade s jeho pracovnými usmerneniami. Tento výklad je údajne posilnený skutočnosťou, že hodnotiace správy sú nevyhnutné na riadne zabezpečenie porovnávacieho hodnotenia zásluh úradníkov spôsobilých na povýšenie, čo údajne vyplýva aj z článku 3 VVU k článku 45, ktorý vo všeobecnosti údajne vyžaduje, aby boli tieto správy konečné. Podľa EUIPO vzhľadom na to, že práceneschopná osoba sa vo všeobecnosti nepovažuje za spôsobilú spochybniť svoju hodnotiacu správu a dodržať procesné lehoty, bol povinný prerušiť postup hodnotenia žalobcu a podľa rovnakej zásady prerušiť voči nemu tiež postup povyšovania, aby boli zaručené jeho procesné práva. Okrem toho sa EUIPO domnieva, že porovnávacie hodnotenie zásluh na základe iných informácií, než sú informácie uvedené v hodnotiacich správach, sa má uskutočniť iba ako posledná možnosť a možno ho odôvodniť iba vtedy, ak je jednoznačne zrejmé, že nebude dostupná žiadna správa v riadnej forme, lebo dotknutý úradník už nenastúpi na svoje pracovné miesto. EUIPO bol vzhľadom na svoju povinnosť obozretnosti údajne povinný uistiť sa, že rozhodnutie o povýšení žalobcu bude prijaté až po tom, čo sa žalobcovi poskytne možnosť predložiť svoje stanovisko k svojim zásluhám. V odpovedi na opatrenie na zabezpečenie priebehu konania prijaté Všeobecným súdom EUIPO okrem iného uviedol, že možnosť zúčastniť na hodnotiacom pohovore a sledovať postup hodnotenia v celom rozsahu je v záujme žalobcu viac než postup, pri ktorom EUIPO uvedie iné platné informácie, lebo sa naňho vzťahuje vyšetrovanie Európskeho úradu pre boj proti podvodom (OLAF), ktoré, hoci sa začalo po prijatí napadnutého rozhodnutia, sa týka príslušného obdobia hodnotenia. Dodáva, že hodnotiace správy zaručujú ochranu práv zamestnancov prostredníctvom dialógu a odvolacieho konania, čo nemusí byť v prípade, ak porovnávacie hodnotenie zásluh vychádza z iných dostupných informácií.
V prejednávanej veci je najskôr potrebné uviesť, že odôvodnením relevantným na posúdenie zákonnosti napadnutého rozhodnutia je odôvodnenie, ktoré je uvedené v rozhodnutí o zamietnutí sťažnosti. Z tohto rozhodnutia v podstate vyplýva, že MO sa domnieval, že článok 3 piata zarážka druhá veta VVU k článku 45 sa týka situácií, keď samotná hodnotiaca správa úradníka nebola dokončená napríklad z dôvodu neprítomnosti hodnotiteľa alebo odvolacieho hodnotiteľa v okamihu, keď mali vystupovať v procese hodnotenia. Domnieval sa preto, že toto ustanovenie sa v prípade žalobcu neuplatňuje. MO následne uviedol, že žalobca z dôvodu svojej práceneschopnosti nemal k dispozícii hodnotiace správy za roky 2013 a 2014 a že postupy hodnotenia a povýšenia, ktoré sa ho týkali, boli prerušené, až pokým sa nevráti do práce. Spresnil, že vzhľadom na to, že postup povýšenia žalobcu bol prerušený z dôvodu jeho ospravedlnenej neprítomnosti, jeho porovnateľné zásluhy boli oprávnene nezohľadnené pri povyšovaní v roku 2015. MO napokon z uvedeného vyvodil záver, že meno žalobcu bolo správne nezaradené do zoznamu úradníkov povýšených v roku 2015.
V tejto súvislosti v súlade s článkom 110 služobného poriadku sa vzhľadom na neexistenciu výnimky na EUIPO analogicky uplatňujú rozhodnutie Európskej komisie C(2013) 8985 final zo 16. decembra 2013, ktorým sa vydávajú všeobecné vykonávacie ustanovenia k článku 43 služobného poriadku (ďalej len „VVU k článku 43“), a VVU k článku 45.
Je potrebné pripomenúť, že podľa článku 2 VVU k článku 45 je povyšovanie každoročné.
Počas tohto povyšovania, ktoré sa organizuje každý rok, môže byť úradníkovi vydané rozhodnutie o povýšení alebo môže byť spôsobilý na povýšenie, ak v súlade s článkom 3 VVU k článku 45 súčasne spĺňa päť podmienok. Ako uviedol EUIPO, piatou z týchto podmienok je, že hodnotiace správy úradníka nadobudli právoplatnosť na základe VVU k článku 43. Uvedený článok 3 však výslovne stanovuje, že „v prípade, ak hodnotiaca správa nebola dokončená z dôvodu omeškania, ktoré nemožno pripísať držiteľovi pracovného miesta, tento držiteľ sa zúčastní postupu povýšenia na základe iných platných informácií nahrádzajúcich chýbajúcu hodnotiacu správu a môže sa mu teda vydať rozhodnutie o povýšení“.
Z tohto ustanovenia vyplýva, že úradník, ktorý spĺňa prvé štyri podmienky podľa článku 3 VVU k článku 45, ale ktorého hodnotiaca správa nenadobudla právoplatnosť, sa napriek tomu považuje za spôsobilého na povýšenie, pokiaľ sa uvedená správa nemohla dokončiť z dôvodu omeškania, ktoré mu nemožno pripísať. Dotknutý úradník sa v tomto prípade zúčastní postupu povýšenia na základe iných platných informácií nahrádzajúcich chýbajúcu hodnotiacu správu.
V prejednávanej veci zo spisu vyplýva, že nebolo spochybnené, že neexistencia hodnotiacich správ žalobcu za roky 2013 a 2014 bola spôsobená jeho práceneschopnosťou, ani to, že táto práceneschopnosť bola ospravedlnenou neprítomnosťou.
Preto je potrebné konštatovať, že vzhľadom na to, že práceneschopnosť žalobcu bola ospravedlnenou neprítomnosťou, nemožno mu pripísať nemožnosť dokončiť jeho hodnotiace správy za roky 2013 a 2014 a v dôsledku toho ani ich neexistenciu. EUIPO okrem iného na pojednávaní uznal, že práceneschopnosť žalobcu nie je okolnosťou, ktorú by mu bolo možné pripísať.
V takejto situácii pritom článok 3 piata zarážka druhá veta VVU k článku 45 spresňuje, že úradník je spôsobilý na povýšenie a má právo zúčastniť sa každoročného postupu povyšovania na základe iných platných informácií. MO preto tým, že odmietol uznať žalobcovi právo zúčastniť sa na postupe povyšovania v roku 2015 z dôvodu, že jeho ospravedlnená neprítomnosť pre práceneschopnosť neumožnila vypracovanie niektorých z jeho hodnotiacich správ, porušil uvedené ustanovenie a vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia.
Výklad článku 3 piatej zarážky druhej vety VVU k článku 45 zo strany EUIPO, podľa ktorého sa toto ustanovenie netýka situácie žalobcu, je v dôsledku toho nesprávny.
V tejto súvislosti nemožno súhlasiť s argumentáciou EUIPO, že ako dosvedčuje oddiel III písm. a) pracovných usmernení, bol údajne povinný prerušiť postup hodnotenia a v dôsledku toho prerušiť postup povyšovania žalobcu počas jeho práceneschopnosti s cieľom zaručiť procesné práva, ktoré sa mu priznávajú v súvislosti s uvedeným postupom hodnotenia. V situácii žalobcu, t. j. v situácii, keď vypracovanie hodnotiacich správ v rámci postupu stanoveného na tento účel nemohlo byť uskutočnené v čase potrebnom na to, aby sa mohli zohľadniť v rámci príslušného postupu povyšovania, má žalobca v zmysle VVU k článku 45 právo byť považovaný za spôsobilého na povýšenie, zúčastniť sa na tomto postupe povyšovania a v dôsledku toho sa zúčastniť na porovnávacom hodnotení zásluh úradníkov spôsobilých na povýšenie v rámci povyšovania v roku 2015, pri zohľadnení ostatných platných informácií nahrádzajúcich jeho chýbajúce hodnotiace správy.
Okrem toho je potrebné poznamenať, že pracovné usmernenia ako rozhodnutie agentúry oznámené všetkým zamestnancom, ktorého cieľom je zabezpečiť dotknutým úradníkom rovnaké zaobchádzanie v súvislosti s povýšením, predstavujú internú smernicu. Menovaciemu orgánu v zásade nič nezakazuje, aby v internom rozhodnutí všeobecnej povahy stanovil pravidlá uplatnenia širokej voľnej úvahy, ktorú mu priznáva služobný poriadok. Možnosť použiť takéto interné smernice však podlieha určitým obmedzeniam, najmä povinnosti dodržiavať zásadu hierarchie právnych noriem. Interná smernica, ako sú pracovné usmernenia, je normou nižšej právnej sily než služobný poriadok a právne predpisy vydané na jeho vykonanie (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 30. januára 2008, Strack/Komisia,
T‑85/04
,
EU:T:2008:18
, body
až
a citovanú judikatúru). V dôsledku toho pracovné usmernenia EUIPO nemôžu platne stanoviť pravidlá, ktoré sa odchyľujú od ustanovení služobného poriadku alebo VVU k článku 45.
Rovnako nemôže uspieť argumentácia EUIPO, že účasť úradníka na postupe povyšovania na základe iných informácií než sú informácie uvedené v hodnotiacich správach sa má uskutočniť iba ako posledná možnosť. Na jednej strane je potrebné konštatovať, že EUIPO nespresnil, prečo nie je situácia žalobcu situáciou „poslednej možnosti“, ktorá odôvodňuje použitie iných informácií nahrádzajúcich jeho chýbajúce hodnotiace správy za roky 2013 a 2014. Navyše v odpovedi na otázku na pojednávaní EUIPO pripustil, že jeho výklad článku 3 piatej zarážky druhej vety VVU k článku 45, o ktorom svedčia najmä pracovné usmernenia, sa nemá týkať takých prípadov, ako je prípad žalobcu, teda ospravedlnenej neprítomnosti trvajúcej viac ako jeden rok. Tento výklad, ktorým EUIPO odmieta účasť dotknutého úradníka na príslušnom postupe povyšovania na základe informácií nahrádzajúcich jeho hodnotiace správy a podmieňuje ho jeho opätovným nástupom do práce, totiž nezohľadňuje situácie, keď tento úradník nenastúpi do práce v potrebnom čase, prípadne už nikdy nenastúpi do práce.
Na druhej strane MO je povinný uskutočniť každoročný postup povyšovania (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. decembra 2002, Morello/Komisia,
T‑338/00 a T‑376/00
,
EU:T:2002:314
, bod
) a v zmysle VVU k článku 45 nemôže odložiť, v prejednávanej veci o niekoľko rokov, účasť úradníka na povyšovaní v rámci tohto postupu, ak je tento úradník spôsobilý na povýšenie.
Pokiaľ ide o to, že EUIPO bol vzhľadom na svoju povinnosť obozretnosti údajne povinný uistiť sa, že žalobcovi sa poskytne možnosť predložiť svoje stanovisko k svojim zásluhám, je potrebné konštatovať, že v prejednávanej veci sa EUIPO nikdy nesnažil dostať žalobcu do situácie, v ktorej by mal možnosť predložiť svoje stanovisko k svojim zásluhám. EUIPO sa totiž z dôvodu práceneschopnosti žalobcu neoprávnene uspokojil s odložením jeho účasti na postupe povyšovania v rámci povyšovania v roku 2015, pričom čakal na jeho prípadný opätovný nástup do práce. EUIPO by však nemal vo všetkých prípadoch predpokladať, že práceneschopný úradník nie je schopný užitočne vyjadriť svoje stanovisko k svojim zásluhám. Navyše hoci je pravda, že ako tvrdí EUIPO, vypracovanie hodnotiacich správ zaručuje ochranu práv zamestnancov prostredníctvom dialógu a odvolacieho konania, čo by nemuselo byť v prípade porovnávania zásluh vychádzajúceho z iných informácií, je potrebné pripomenúť, že rozhodnutie, ako je napadnuté rozhodnutie, môže byť napadnuté sťažnosťou a neskôr, ak je to potrebné, žalobou.
V prejednávanej veci žalobca napriek tomu, že bol práceneschopný, najskôr elektronickou poštou u SVP riadne spochybnil skutočnosť, že jeho meno nie je uvedené na zozname úradníkov navrhnutých na povýšenie, v súlade s článkom 5 ods. 7 VVU k článku 45, potom riadne podal sťažnosť proti napadnutému rozhodnutiu v zmysle článku 90 ods. 2 služobného poriadku, a následne podal žalobu na Všeobecný súd, na základe ktorej sa začalo toto konanie, čo vyvracia aj tvrdenie EUIPO, že bol povinný prerušiť postup povyšovania žalobcu, lebo práceneschopný úradník sa vo všeobecnosti považuje za nespôsobilého „riadnym spôsobom si rozmyslieť a predložiť svoje tvrdenia alebo spochybniť rozhodnutia týkajúce sa vývoja jeho kariéry“.
Napokon tvrdenie EUIPO založené na skutočnosti, že žalobcu vyšetruje OLAF, nie je v prejednávanej veci relevantné. Na jednej strane je totiž potrebné poznamenať, že ako uznal samotný EUIPO, toto vyšetrovanie sa začalo až po prijatí napadnutého rozhodnutia. Na druhej strane nič v rozhodnutí o zamietnutí sťažnosti nenaznačuje, žeby bolo napadnuté rozhodnutie odôvodnené správaním sa žalobcu, keďže EUIPO sa uspokojil s odložením účasti žalobcu na postupe povyšovania v rámci povyšovania v roku 2015, pričom čakal na prípadný opätovný nástup do práce.
Z toho vyplýva, že porušenie článku 3 VVU k článku 45 pri postupe povyšovania v roku 2015, týkajúce sa žalobcu, nemohlo mať iný než rozhodujúci vplyv na priebeh tohto postupu a na rozhodnutie o jeho nepovýšení, keďže sa mu neumožnilo zúčastniť sa uvedeného postupu povyšovania.
Preto je potrebné zrušiť napadnutie v rozsahu, v akom nebol žalobca zohľadnený pri povyšovaní v roku 2015.
Všeobecný súd len na doplnenie uvádza, že usudzuje, že na to, aby sa obnovili práva žalobcu, sa musí opätovne preskúmať možnosť jeho účasti na postupe povyšovania v roku 2015. Len po uskutočnení takéhoto preskúmania bude MO môcť platne prijať voči nemu rozhodnutie a posúdiť, či je alebo nie je potrebné zapísať, so spätnou účinnosťou a nadpočetne, jeho meno do zoznamu úradníkov povýšených v rámci povyšovania v roku 2015. V tejto súvislosti EUIPO v odpovedi na opatrenie na zabezpečenie priebehu konania prijaté Všeobecným súdom aj na pojednávaní spresnil, že z rozpočtového hľadiska nič nebráni tomu, aby bol žalobca prípadne povýšený so spätnou účinnosťou a nadpočetne oproti úradníkom povýšeným v rámci povyšovania v roku 2015.
O ostatných žalobných dôvodoch a tvrdeniach uvedených žalobcom
Vzhľadom na zrušenie napadnutého rozhodnutia, ktoré je nevyhnutné na základe prvého žalobného dôvodu, nie je potrebné preskúmať druhý žalobný dôvod založený na porušení zásady ochrany legitímnej dôvery, zásady riadnej správy vecí verejných a práva na obranu, ako aj skreslení skutkového stavu, ani tretí žalobný dôvod založený na zjavne nesprávnom posúdení, ktorého sa mal EUIPO dopustiť odmietnutím uplatniť svoju voľnú úvahu. Nie je potrebné preskúmať ani argumentáciu predloženú žalobcom subsidiárne, v rámci ktorej namieta, že mal byť nevyhnutne povýšený v rámci povyšovania v roku 2015 a teda mal byť zapísaný do zoznamu úradníkov povýšených v rámci povyšovania v roku 2015.
O trovách
Podľa článku 134 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Vzhľadom na to, že EUIPO nemal vo veci úspech, je potrebné zaviazať ho na náhradu trov konania v súlade s návrhmi žalobcu.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (tretia komora),
rozhodol takto:

1.
Rozhodnutie Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO) z 24. júla 2015, ktorým sa zostavuje zoznam úradníkov povýšených v rámci povyšovania v roku 2015, sa zrušuje v rozsahu, v akom nebol Guillaume Vincenti zohľadnený pri povyšovaní v roku 2015.

2.
EUIPO je povinný nahradiť trovy konania.

Frimodt Nielsen
Kreuschitz
Półtorak
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 14. novembra 2017.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.