CELEX: 62020CJ0033
Begäran om förhandsavgörande
Konsumentskydd
Direktiv 2008/48/EG
Konsumentkredit
Artikel 10.2
Uppgifter som ska anges i avtalet
Skyldighet att ange typen av kredit, kreditavtalets löptid, dröjsmålsräntan och mekanismen för ändring av den dröjsmålsränta som var tillämplig när kreditavtalet ingicks
Ändring av dröjsmålsräntan med hänsyn till ändringen av den basränta som fastställs av en medlemsstats centralbank
Kompensation som ska betalas vid förtidsåterbetalning av lånet
Skyldighet att ange metoden för att beräkna ändringen av dröjsmålsräntan och kompensationen
Ingen skyldighet att ange de möjligheter att säga upp kreditavtalet som finns enligt den nationella lagstiftningen men som inte föreskrivs i direktiv 2008/48
Artikel 14.1
Ångerrätt som utövas av konsumenten och grundas på avsaknad av uppgift som ska anges enligt artikel 10.2
Utövande efter fristen
Förbud för kreditgivaren att åberopa en invändning om förverkande eller om rättsmissbruk

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 10.2 och artikel 14.1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/48/EG av den 23 april 2008 om konsumentkreditavtal och om upphävande av rådets direktiv 87/102/EEG (
EUT L 133, 2008, s. 66
).
Respektive begäran har framställts i mål C‑33/20, mellan UK och Volkswagen Bank GmbH, i mål C‑155/20 mellan RT, SV och BC, å ena sidan, och Volkswagen Bank samt Skoda Bank, filial till Volkswagen Bank (nedan kallad Skoda Bank), å andra sidan, samt i mål C‑187/20 mellan JL och DT, å ena sidan, och BMW Bank GmbH samt Volkswagen Bank, å andra sidan. Målen rör giltigheten av de åtgärder genom vilka UK, RT, SV, BC, JL och DT frånträdde sina kreditavtal med dessa banker.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
I skälen 30 och 31 i direktiv 2008/48 anges följande:
”(30)
Detta direktiv reglerar inte avtalsrättsliga frågor om giltigheten av kreditavtal. Medlemsstaterna får därför inom detta område behålla eller införa nationella bestämmelser som överensstämmer med gemenskapslagstiftningen. …
(31)
För att konsumenten ska känna till sina rättigheter och skyldigheter enligt kreditavtalet bör detta innehålla all nödvändig information på ett klart och tydligt sätt.”
I artikel 3 i direktivet, med rubriken ”Definitioner”, föreskrivs följande:
”I detta direktiv gäller följande definitioner:
…
i)
effektiv ränta
: konsumentens sammanlagda kreditkostnad, uttryckt i procent per år av den sammanlagda krediten, i förekommande fall med tillägg av de kostnader som avses i artikel 19.2.
j)
kreditränta
: en procentuell fast eller rörlig räntesats som på årlig basis tillämpas på det utnyttjade kreditbeloppet.
k)
fast kreditränta
: en bestämmelse i kreditavtalet där kreditgivaren och konsumenten för kreditavtalets hela löptid enas om en kreditränta eller om flera krediträntor för olika delperioder med användning uteslutande av en fast specificerad räntesats. Om inte alla krediträntor är fastställda i kreditavtalet, ska krediträntan anses vara fast enbart för de delperioder för vilka krediträntorna är fastställda uteslutande med en fast specificerad räntesats om vilken man enats vid ingåendet av kreditavtalet.
…
n)
kombinerat kreditavtal
: ett kreditavtal där
i)
den berörda krediten uteslutande tjänar till att finansiera ett avtal om leverans av en viss vara eller tillhandahållande av en viss tjänst, och
ii)
dessa båda avtal objektivt sett utgör en kommersiell enhet; en kommersiell enhet ska anses föreligga om leverantören själv finansierar konsumentens kredit, eller, om den finansieras av tredje man, om kreditgivaren anlitar leverantörens tjänster i samband med att kreditavtalet förbereds eller ingås, eller om leveransen av en viss vara eller tillhandahållandet av en viss tjänst uttryckligen anges i kreditavtalet.”
I artikel 10 i nämnda direktiv, med rubriken ”Information som ska ges i kreditavtal”, föreskrivs följande:
”1.   Kreditavtal ska upprättas i pappersform eller på något annat varaktigt medium.
Alla avtalsparter ska få ett exemplar av kreditavtalet. Denna artikel ska inte påverka eventuella nationella bestämmelser som överensstämmer med gemenskapslagstiftningen och som avser giltigheten av ingåendet av kreditavtal.
2.   Kreditavtalet ska på ett klart och kortfattat sätt innehålla uppgift om följande:
a)
Typ av kredit.
…
c)
Kreditavtalets löptid.
d)
Det sammanlagda kreditbeloppet och villkoren för utnyttjande av krediten.
e)
Varan eller tjänsten och dess kontantpris vid kredit i form av betalningsanstånd för en särskild vara eller en tjänst eller vid kombinerade kreditavtal.
…
l)
Tillämplig dröjsmålsränta enligt de villkor som är tillämpliga när kreditavtalet ingås och villkoren för ändring av denna samt i tillämpliga fall avgifterna när avtalsförpliktelser inte fullgörs.
…
r)
Uppgift om rätten till förtidsåterbetalning, förfarandet vid förtidsåterbetalning och, i förekommande fall, information om kreditgivarens rätt till kompensation och hur denna kompensation ska fastställas.
s)
Förfarandet för att utöva rätten att säga upp kreditavtalet.
t)
Uppgift om huruvida det finns tillgång till en mekanism för klagomål och prövning utanför domstol för konsumenten och hur denne i så fall ska gå till väga.
u)
Eventuella andra avtalsvillkor.
…”
I artikel 13 i samma direktiv, med rubriken ”Kreditavtal med obestämd löptid”, föreskrivs de villkor på vilka konsumenter och kreditgivare får säga upp ett kreditavtal med obestämd löptid.
Artikel 14 i direktiv 2008/48 har rubriken ”Ångerrätt”. I punkt 1 i den artikeln föreskrivs följande:
”Konsumenten ska ha rätt att inom 14 kalenderdagar frånträda kreditavtalet utan att behöva ange några skäl.
Denna ångerfrist ska börja löpa
a)
antingen från och med den dag kreditavtalet ingås, eller
b)
från och med den dag då konsumenten får avtalsvillkoren och informationen i enlighet med artikel 10, om denna dag infaller senare än den dag som avses i led a i detta stycke.”
Artikel 22 i detta direktiv har rubriken ”Harmonisering och detta direktivs tvingande karaktär”. I punkt 1 i den artikeln föreskrivs följande:
”I den mån detta direktiv innehåller harmoniserade bestämmelser får medlemsstaterna inte behålla eller införa andra bestämmelser i sin nationella lagstiftning som skiljer sig från vad som fastställs i detta direktiv.”
Artikel 23 i nämnda direktiv, med rubriken ”Sanktioner”, har följande lydelse:
”Medlemsstaterna ska fastställa bestämmelser om sanktioner som ska tillämpas vid överträdelse av de nationella bestämmelser som antas enligt detta direktiv och vidta alla åtgärder som krävs för att säkerställa att de genomförs. De sanktioner som föreskrivs ska vara effektiva, proportionella och avskräckande.”
Tysk rätt
I artikel 247, med rubriken ”Informationskrav för konsumentkreditavtal, ekonomiska bidrag mot ersättning och avtal om kreditförmedling”, i Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuche (lagen om införande av civillagen) av den 21 september 1994 (BGBI. 1994 I, s. 2494, och rättelse i BGBl. 1997 I, s. 1061), i den version som är tillämplig på omständigheterna i det nationella målet (nedan kallad EGBGB, föreskrivs följande:
”…
§ 3   Förhandsinformationens innehåll
(1)
Den information som ges innan avtalet ingås ska innehålla följande:
…
11.
dröjsmålsränta och villkoren för ändring av denna samt i tillämpliga fall avgifterna när avtalsförpliktelser inte fullgörs.
…
§ 6   Avtalets innehåll
(1)
Konsumentkreditavtalet ska på ett klart och begripligt sätt innehålla följande information:
1.
den information som anges i § 3 punkt 1 leden 1–14 och punkt 4,
…
5.
förfarandet för att säga upp kreditavtalet.
…
§ 7   Andra uppgifter i avtalet
(1)
Konsumentkreditavtalet ska på ett klart och begripligt sätt innehålla följande information, i den mån den har betydelse för avtalet:
…
3.
metoden för hur kompensationen för förtidsåterbetalning ska fastställas, under förutsättning att kreditgivaren har för avsikt att göra gällande sin rätt till denna kompensation för det fall låntagaren återbetalar lånet i förtid,
…”
I § 247, med rubriken ”Basränta”, i Bürgerliches Gesetzbuch (civillagen), i den lydelse som är tillämplig på omständigheterna i det nationella målet (nedan kallad BGB), föreskrivs följande:
”(1)   Basräntan ska vara 3,62 procent. Basräntan ska den 1 januari och den 1 juli varje år ändras med den procentsats med vilken referensvärdet har ökat eller minskat sedan basräntans senast registrerade ändring. Referensvärdet motsvarar den räntesats som Europeiska centralbanken har fastställt för den senaste huvudsakliga refinansieringstransaktionen före den första kalenderdagen för det berörda halvåret.
(2)   Deutsche Bundesbank [Tysklands centralbank] ska offentliggöra basräntan i
Bundesanzeiger
omedelbart efter de datum som anges i andra meningen i första punkten.”
§ 288 BGB har rubriken ”Dröjsmålsränta och annan ersättning”. I punkt 1 i den paragrafen föreskrivs följande:
”En penningskuld ger upphov till dröjsmålsränta efter förfallodagen. Räntesatsen uppgår till fem procentenheter per år utöver basräntan.”
§ 314 BGB har rubriken ”Uppsägning, på grund av särskilda skäl, av avtal som ska fullgöras fortlöpande”. I punkt 1 i den paragrafen föreskrivs följande:
”Avtal som ska fullgöras fortlöpande får sägas upp av var och en av parterna på grund av särskilda skäl utan att de behöver iaktta en uppsägningstid. Det föreligger särskilda skäl om den part som säger upp avtalet inte kan tvingas att fortsätta avtalsförhållandet fram till den avtalade utgången eller fram till utgången av en uppsägningstid, med hänsyn till samtliga omständigheter i det enskilda fallet och till båda parternas respektive intressen.”
§ 355 BGB, med rubriken ”Ångerrätt vid konsumentavtal”, har följande lydelse:
”(1)   Om konsumenten enligt lag har en ångerrätt enligt denna bestämmelse ska konsumenten och näringsidkaren inte längre vara bundna av sin viljeförklaring att ingå avtalet, om konsumenten har återkallat sin viljeförklaring inom föreskriven tid.
(2)   Denna ångerfrist uppgår till 14 dagar. Om inte annat föreskrivs ska fristen börja löpa vid den tidpunkt då avtalet ingås.”
§ 356b BGB har rubriken ”Ångerrätt vid konsumentkreditavtal”. I punkt 2 i den paragrafen föreskrivs följande:
”Om den handling som överlämnas till låntagaren enligt punkt 1 inte innehåller de obligatoriska uppgifter som avses i § 492 punkt 2, börjar fristen att löpa först när denna brist har avhjälpts i enlighet med § 492 punkt 6 …”
§ 357 BGB har rubriken ”Rättsverkningar av att avtal som har ingåtts utanför fasta affärslokaler och på distans, med undantag för avtal om finansiella tjänster, frånträds”. I punkt 1 i den artikeln föreskrivs följande:
”De prestationer som erhållits ska återgå senast efter 14 dagar.”
§ 357a BGB har rubriken ”Rättsföljder av att avtal om finansiella tjänster frånträds”. Punkt 1 i den paragrafen har följande lydelse:
”De prestationer som erhållits ska återgå senast efter 30 dagar.”
§ 358 BGB, med rubriken ”Avtal i samband med det avtal som frånträtts”, har följande lydelse:
”…
(2)
Om konsumenten, på grundval av § 495 punkt 1, på ett giltigt sätt har frånträtt sin viljeförklaring att ingå ett konsumentkreditavtal, ska han eller hon inte längre vara bunden av sin viljeförklaring att ingå ett avtal som är knutet till konsumentkreditavtalet och som avser leverans av varor eller tillhandahållande av en annan tjänst.
(3)
Ett avtal om leverans av en vara eller tillhandahållande av en annan tjänst och ett kreditavtal enligt punkterna 1 och 2 anknyter till varandra om krediten helt eller delvis finansierar det andra avtalet och båda utgör en ekonomisk enhet. En sådan enhet ska godtas, särskilt när näringsidkaren själv finansierar konsumentens motprestation eller, vid finansiering från tredje man, när kreditgivaren låter näringsidkaren delta i förberedandet eller ingåendet av kreditavtalet.
(4)
§ 355 punkt 3 och, beroende på typen av anknytande avtal, §§ 357–357b ska tillämpas på motsvarande sätt på frånträdandet av det anknytande avtalet, oavsett marknadsföringsmetod …
Kreditgivaren ska i förhållandena med konsumenten överta näringsidkarens rättigheter och skyldigheter till följd av det anknytande avtalet i fråga om rättsföljderna av frånträdandet om lånebeloppet redan har betalats till näringsidkaren vid den tidpunkt då frånträdandet träder i kraft.”
§ 491a BGB har rubriken ”Skyldigheter att lämna förhandsinformation vid konsumentkreditavtal”. I punkt 1 i den paragrafen föreskrivs följande:
”I samband med ett konsumentkreditavtal ska kreditgivaren informera låntagaren om de uppgifter som följer av artikel 247 [i EGBGB] i den form som föreskrivs i denna bestämmelse.”
§ 492 BGB, med rubriken ”Skriftlig form, avtalsinnehåll”, har följande lydelse:
”(1)   Konsumentkreditavtal ska ingås skriftligen, såvida inte en strängare form föreskrivs. … …
(2)   Avtalet ska innehålla den information som föreskrivs i artikel 247 punkterna 6–13 [i EGBGB] för konsumentkreditavtal.
…
(5)   Den information som kreditgivaren ska lämna till låntagaren efter det att avtalet har ingåtts ska ges på ett varaktigt medium.”
§ 495 BGB har rubriken ”Ångerrätt”. I punkt 1 i den paragrafen föreskrivs följande:
”Vid ett konsumentkreditavtal har låntagaren ångerrätt enligt § 355 BGB.”
Målen vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Mål C‑33/20
Den 19 december 2015 ingick UK, en konsument, ett kreditavtal med Volkswagen Bank avseende ett belopp på 10671,63 euro som var ägnat för köp av ett fordon av märket Volkswagen, avsett för privat bruk (nedan kallat det aktuella avtalet i mål C‑33/20). Säljaren av fordonet var Hahn Automobile GmbH & Co. KG (nedan kallat säljare A). Köpeskillingen uppgick till 15200 euro. UK betalade ett förskott på 5000 euro till säljare A och finansierade ett belopp på 10200 euro och en engångsavgift för en försäkring som täckte den återstående skulden på 471,63 euro, det vill säga totalt 10671,63 euro.
Det aktuella avtalet i mål C‑33/20 innehöll följande upplysning:
”Om avtalet sägs upp kommer vi att debitera er lagstadgad dröjsmålsränta. Räntesatsen för den årliga dröjsmålsräntan uppgår till fem procentenheter över respektive basränta.”
Vidare överlämnades ett dokument, med rubriken ”Standardiserad europeisk konsumentkreditinformation”, till UK. I det dokumentet angavs följande:
”Räntesatsen för den årliga dröjsmålsräntan uppgår till fem procentenheter över respektive basränta. Basräntan fastställs av Tysklands centralbank den 1 januari respektive den 1 juli varje år.”
Den hänskjutande domstolen har preciserat att varken den tillämpliga dröjsmålsräntan eller ens den tillämpliga referensräntan, det vill säga den basränta som föreskrivs i § 247 BGB, angavs i det aktuella avtalet i mål C‑33/20 med en sifferuppgift. Den hänskjutande domstolen har dessutom konstaterat att avtalet inte heller innehöll uppgifter om mekanismen för ändring av dröjsmålsräntan, eftersom det dokument som lämnats till UK, vilket avses i föregående punkt, inte ingick i det aktuella avtalet i mål C‑33/20 på grund av att kravet på skriftlig form i § 492 punkt 1 BGB inte var uppfyllt.
I det aktuella avtalet i mål C‑33/20 angavs följande:
”Banken kan kräva lämplig kompensation vid förtidsåterbetalning för den förlust som är direkt kopplad till förtidsåterbetalningen. Banken ska beräkna förlusten enligt den ekonomiska beräkningsmetod som fastställts av Bundesgerichtshof [(Federala högsta domstolen, Tyskland)], som bland annat beaktar
–
den räntenivå som har varierat under tiden,
–
de överföringar av likvida medel som ursprungligen avtalats för lånet,
–
utebliven vinst för banken,
–
administrativa kostnader i samband med förtidsåterbetalning (förvaltningskostnader), samt
–
risk- och förvaltningskostnader som sparats in till följd av förtidsåterbetalningen.”
Vad beträffar villkoren för låntagarens uppsägning av det aktuella avtalet i mål C‑33/20 på grund av särskilda skäl, angavs det inte i avtalet i vilken form uppsägningen skulle ske, och låntagarens frist för att säga upp nämnda avtal angavs inte heller. Såsom framgår av beslutet om hänskjutande innehöll samma avtal inte någon uppgift om låntagarens rätt att säga upp avtalet enligt § 314 BGB.
Volkswagen Bank anlitade säljaren A:s tjänster för att förbereda och ingå det aktuella avtalet i mål C‑33/20. Säljaren agerade särskilt i egenskap av kreditförmedlare för Volkswagen Bank och använde sig av de standardavtal som tillhandahölls av banken. Det angavs i avtalet att UK, från och med den 15 februari 2016, skulle återbetala kreditbeloppet på 11545,26 euro (motsvarande det lånade nettokapitalet uppgående till 10671,63 euro jämte ränta på 873,63 euro) genom 48 lika stora månatliga avbetalningar på 150,08 euro och genom en sista betalning på 4341,42 euro som skulle göras den 16 januari 2020.
UK genomförde på korrekt sätt de avsedda månatliga avbetalningarna. Genom skrivelse av den 22 januari 2019 frånträdde denne emellertid nämnda avtal. Volkswagen Bank godtog inte frånträdandet.
UK anser att det aktuella avtalet i mål C‑33/20, på grund av hans frånträdande av den 22 januari 2019, har omvandlats till en återgångsskyldighet. Genom sin talan vid den hänskjutande domstolen har han yrkat att det ska fastställas att han från och med den 22 januari 2019 är befriad från sin skyldighet att göra de månatliga avbetalningarna till Volkswagen Bank. Han har dessutom krävt att Volkswagen Bank ska återbetala de månatliga avbetalningar som redan gjorts samt det förskott som betalats till säljare A, allt i utbyte mot att det fordon som köpts återlämnas.
Volkswagen Bank anser att UK:s förklaring om frånträdande har gjorts för sent och att frånträdandet därför är ogiltigt.
Mot denna bakgrund beslutade Landgericht Ravensburg (Regiondomstolen i Ravensburg, Tyskland) att vilandeförklara målet och hänskjuta följande tolkningsfrågor till EU-domstolen:
”1)
Ska artikel 10.2 led l i [direktiv 2008/48] tolkas på så sätt att
a)
den vid kreditavtalets ingående tillämpliga dröjsmålsräntan eller åtminstone den tillämpliga referensräntan (i det nu aktuella fallet basräntan enligt § 247 BGB), utifrån vilken den tillämpliga dröjsmålsräntan beräknas genom ett tillägg (i det nu aktuella fallet av fem procentenheter enligt § 288 punkt 1 andra meningen BGB), ska anges i avtalet i form av en bestämd sifferuppgift, och att
b)
mekanismen för ändring av dröjsmålsräntan ska beskrivas konkret i kreditavtalet eller att det i avtalet åtminstone ska hänvisas till de nationella bestämmelser av vilka ändringen av dröjsmålsräntan framgår (§ 247 och § 288 punkt 1 andra meningen BGB)?
2)
Ska artikel 10.2 led r i direktiv 2008/48 tolkas på så sätt att det i kreditavtalet ska anges en konkret, för konsumenten begriplig, aritmetisk formel för beräkning av den kompensation som ska betalas vid förtidsåterbetalning av lånet, så att konsumenten åtminstone kan göra en ungefärlig beräkning av det kompensationsbelopp som ska betalas vid uppsägning i förtid?
3)
Ska artikel 10.2 led s i direktiv 2008/48 tolkas på så sätt att
a)
även den rätt till uppsägning som parterna i kreditavtalet har enligt nationell rätt ska anges i kreditavtalet, i synnerhet låntagarens rätt till uppsägning på grund av särskilda skäl enligt § 314 BGB vid kreditavtal med bestämd löptid, och att
b)
den föreskrivna fristen och formen för uppsägning, vid utövande av rätten till uppsägning, ska anges i kreditavtalet med avseende på all rätt till uppsägning för parterna i kreditavtalet?”
Mål C‑155/20
Den 3 januari 2015 ingick RT och Volkswagen Bank ett kreditavtal avseende ett belopp på 11257,14 euro. Den 23 maj 2015 ingick SV ett avtal av samma typ med samma bank för ett belopp på 16400 euro. Den 24 juli 2014 ingick BC och Skoda Bank ett kreditavtal avseende ett belopp på 7332,34 euro. Dessa avtal (nedan kallade de aktuella avtalen i mål C‑155/20) var ägnade att finansiera köpet av ett fordon, avsett för privat bruk, av märket Volkswagen, såvitt avser RT och SV, och av märket Skoda, såvitt avser BC. Säljarna av fordonen var Autohaus Kilgus GmbH & Co. KG (nedan kallad säljare B), Autohaus Humm GmbH (nedan kallad säljare C) respektive Held & Ströhle GmbH & Co (nedan kallad säljare D). Köpeskillingen för det fordon som förvärvades av RT uppgick till 15750 euro, den för SV till 23900 euro och den för BC till 15940 euro. Dessa konsumenter betalade ett förskott på 5000 euro, 7500 euro respektive 8900 euro till säljarna B, C och D och finansierade, genom de aktuella avtalen i mål C‑155/20, en summa av 10750 euro, 16400 euro respektive 7040 euro samt, vad gäller RT och BC, en engångsavgift för en försäkring som täckte den återstående skulden på 507,14 euro respektive 292,34 euro, det vill säga totalt 11257,14 euro och 7332,34 euro.
De aktuella avtalen i mål C‑155/20 innehöll samma upplysning som den som återges i punkt 23 ovan.
Det dokument som avses i punkt 24 ovan, med rubriken ”Standardiserad europeisk konsumentkreditinformation”, överlämnades även till RT, SV och BC.
Den hänskjutande domstolen har preciserat att varken den tillämpliga dröjsmålsräntan eller ens den tillämpliga referensräntan, det vill säga den basränta som föreskrivs i § 247 BGB, angavs i de aktuella avtalen i mål C‑155/20 med en sifferuppgift. Den hänskjutande domstolen har dessutom konstaterat att avtalen inte heller innehöll uppgifter om mekanismen för ändring av dröjsmålsräntan, eftersom det dokument som avses i föregående punkt inte ingick i nämnda avtal på grund av att kravet på skriftlig form i § 492 punkt 1 BGB inte var uppfyllt.
De aktuella avtalen i mål C‑155/20 innehöll även en klausul som var identisk med den som återges i punkt 26 ovan.
När det gäller villkoren för låntagarens uppsägning av dessa avtal på grund av särskilda skäl, angavs det inte heller i de aktuella avtalen i mål C‑155/20, lika lite som i det aktuella avtalet i mål C‑33/20, vare sig i vilken form upphävningen skulle ske, låntagarens frist för att säga upp avtalen eller någon uppgift om låntagarens rätt att säga upp avtalet enligt § 314 BGB.
Volkswagen Bank och Skoda Bank anlitade säljarna B:s, C:s och D:s tjänster för att förbereda och ingå de aktuella avtalen i mål C‑155/20. Säljarna agerade särskilt i egenskap av kreditförmedlare för Volkswagen Bank och Skoda Bank och använde sig av de standardavtal som tillhandahölls av dessa banker. Det angavs i dessa avtal att RT, SV och BC från och med den 15 februari 2015, den 1 juni 2015 respektive den 3 september 2014 skulle återbetala kreditbeloppet jämte ränta, vars sammanlagda belopp uppgick till 669,90 euro i RT:s fall, till 1241,97 euro i SV:s fall respektive till 225,87 euro i BC:s fall. Återbetalningarna skulle göras genom 48, 36 och 24 lika stora månatliga avbetalningar på 248,48 euro, 146,87 euro respektive 150 euro. SV och BC var emellertid skyldiga att göra en sista betalning på 12354,65 euro den 1 maj 2018 respektive 3958,21 euro den 3 augusti 2016.
RT genomförde på ett korrekt sätt de avsedda månatliga avbetalningarna. Kort tid före det fullständiga fullgörandet av sina betalningsskyldigheter, som var planerat till den 15 december 2018, frånträdde RT emellertid, genom skrivelse av den 22 november 2018, det kreditavtal som ingåtts med Volkswagen Bank den 3 januari 2015.
SV genomförde på ett korrekt sätt de månatliga avbetalningar som avtalats och återbetalade krediten genom att göra den sista månatliga avbetalningen den 1 maj 2018. Den 4 juni 2018 överlät hon till säljare C det fordon för vilket hon avtalat om denna finansiering för 8031,46 euro. Genom skrivelse av den 5 januari 2019 återkallade SV sin viljeförklaring avseende det kreditavtal som ingåtts med Volkswagen Bank den 23 maj 2015.
BC genomförde på ett korrekt sätt de månatliga avbetalningar som avtalats och återbetalade hela krediten genom att göra den sista månatliga avbetalningen den dag som avtalats, nämligen den 3 augusti 2016. Genom skrivelse av den 25 april 2019 frånträdde hon det kreditavtal som ingåtts med Skoda Bank den 24 juli 2014.
RT anser att frånträdandet är giltigt, eftersom ångerfristen inte har börjat löpa på grund av felaktig information i det kreditavtal som ingåtts med Volkswagen Bank den 3 januari 2015. Han har därför krävt att Volkswagen Bank ska återbetala de månatliga avbetalningar som redan gjorts och som uppgår till 11997,04 euro samt det förskott på 5000 euro som betalats till säljare B, det vill säga totalt 16927,04 euro, minskat med upplupen ränta till och med dagen för frånträdandet, vilken uppgår till 668,41 euro. RT har således yrkat att det återstående beloppet på 16258,63 euro ska återbetalas i utbyte mot att det fordon som köpts återlämnas. RT har dessutom yrkat att det ska fastställas att Volkswagen Bank har vägrat att ta emot detta fordon.
SV anser att det kreditavtal som ingåtts med Volkswagen Bank den 23 maj 2015, på grund av SV:s frånträdande, har omvandlats till en återgångsskyldighet. Hon har således krävt att Volkswagen Bank ska återbetala de månatliga avbetalningar på lånet som hon erlagt till denna bank, nämligen 17641,97 euro, samt det förskott på 7500 euro som betalats till säljare C, det vill säga 25141,97 euro, med avdrag för köpeskillingen för fordonet på 8031,46 euro, det vill säga totalt 17770,51 euro.
BC anser att det kreditavtal som ingåtts med Skoda Bank den 24 juli 2014, på grund av att BC:s frånträdande, har omvandlats till en återgångsskyldighet. Hon har således krävt att Skoda Bank, som är en filial till Volkswagen Bank, ska återbetala de amorteringar av krediten som hon erlagt till denna bank, vilka uppgår till 7332,34 euro, samt det förskott på 8900 euro som betalats till säljare D efter det att det köpta fordonet överlämnats. BC har dessutom yrkat att det ska fastställas att Skoda Bank har vägrat att ta emot detta fordon.
Mot denna bakgrund beslutade Landgericht Ravensburg (Regiondomstolen i Ravensburg) att vilandeförklara målet och hänskjuta följande tolkningsfrågor till EU-domstolen:
1)
Ska artikel 10.2 led l i [direktiv 2008/48] tolkas på så sätt att
a)
den vid kreditavtalets ingående tillämpliga dröjsmålsräntan eller åtminstone den tillämpliga referensräntan (i det nu aktuella fallet basräntan enligt § 247 BGB), utifrån vilken den tillämpliga dröjsmålsräntan beräknas genom ett tillägg (i det nu aktuella fallet av fem procentenheter enligt § 288 punkt 1 andra meningen BGB), ska anges i avtalet i form av en bestämd sifferuppgift, och att
b)
mekanismen för ändring av dröjsmålsräntan ska förklaras konkret i kreditavtalet eller att det i avtalet åtminstone ska hänvisas till de nationella bestämmelser av vilka ändringen av dröjsmålsräntan framgår (§ 247 och § 288 punkt 1 andra meningen BGB)?
2)
Ska artikel 10.2 led r i direktiv 2008/48 tolkas på så sätt att det i kreditavtalet ska anges en konkret, för konsumenten begriplig metod för beräkning av den kompensation som ska betalas vid förtidsåterbetalning av lånet, så att konsumenten åtminstone kan göra en ungefärlig beräkning av det kompensationsbelopp som ska betalas vid uppsägning i förtid?
3)
Ska artikel 10.2 led s i direktiv 2008/48 tolkas på så sätt att
a)
även den rätt till uppsägning som parterna i kreditavtalet har enligt nationell rätt ska anges i kreditavtalet, i synnerhet låntagarens rätt till uppsägning på grund av särskilda skäl enligt § 314 BGB vid kreditavtal med bestämd löptid,
b)
(för det fall denna fråga a besvaras nekande) den inte utgör hinder för en nationell bestämmelse enligt vilken det är obligatoriskt att ange en särskild rätt till uppsägning som föreskrivs i nationell rätt, i den mening som avses i artikel 10.2 led s i direktiv 2008/48, och att
c)
den föreskrivna fristen och formen för uppsägning, vid utövande av rätten till uppsägning, ska anges i kreditavtalet med avseende på all rätt till uppsägning för parterna i kreditavtalet?
4)
Får en kreditgivare, i fråga om konsumentkreditavtal, inte åberopa en invändning om att konsumenten har förverkat sin ångerrätt enligt artikel 14.1 första meningen i direktiv 2008/48
a)
om någon av de obligatoriska uppgifter som föreskrivs i artikel 10.2 i direktiv 2008/48 inte vederbörligen har angetts i kreditavtalet och inte heller har meddelats på ett korrekt sätt vid ett senare tillfälle, vilket innebär att ångerfristen enligt artikel 14.1 i direktiv 2008/48 inte har börjat löpa,
b)
(för det fall denna fråga a besvaras nekande) om påståendet om förverkande huvudsakligen grundar sig på den tid som förflutit sedan avtalet ingicks och/eller på att båda avtalsparter har fullgjort avtalet i dess helhet och/eller kreditgivaren förfogar över det lånebelopp som återbetalats eller säkerheterna för krediten har återlämnats och/eller (när det rör sig om ett köpeavtal som anknyter till kreditavtalet) på att konsumenten har använt eller sålt den vara som finansierats, men konsumenten, vid den tidpunkt då de relevanta omständigheterna inträffade, inte kände till att han eller hon hade fortsatt ångerrätt, och inte heller är ansvarig för denna okunnighet, och kreditgivaren inte heller kunde utgå från att konsumenten hade sådan kännedom?
5)
Får en kreditgivare, i fråga om konsumentkreditavtal, inte åberopa en invändning om att konsumentens utövande av sin ångerrätt enligt artikel 14.1 första meningen i direktiv 2008/48/EG utgör rättsmissbruk,
a)
om någon av de obligatoriska uppgifter som föreskrivs i artikel 10.2 i direktiv 2008/48 inte vederbörligen har angetts i kreditavtalet och inte heller har meddelats på ett korrekt sätt vid ett senare tillfälle, vilket innebär att ångerfristen enligt artikel 14.1 i direktiv 2008/48 inte har börjat löpa?
b)
(för det fall denna fråga a besvaras nekande) om påståendet om rättsmissbruk huvudsakligen grundar sig på den tid som förflutit sedan avtalet ingicks och/eller på att båda avtalsparter har fullgjort avtalet i dess helhet och/eller kreditgivaren förfogar över det lånebelopp som återbetalats eller säkerheterna för krediten har återlämnats och/eller (när det rör sig om ett köpeavtal som anknyter till kreditavtalet) på att konsumenten har använt eller sålt den vara som finansierats, men konsumenten, vid den tidpunkt då de relevanta omständigheterna inträffade, inte kände till att han eller hon hade fortsatt ångerrätt, och inte heller är ansvarig för denna okunnighet, och kreditgivaren inte heller kunde utgå från att konsumenten hade sådan kännedom?”
Mål C‑187/20
Den 4 maj 2017 ingick JL och BMW Bank ett kreditavtal avseende ett belopp på 24401,84 euro. Den 23 mars 2016 ingick DT ett kreditavtal av samma typ med Audi Bank, filial till Volkswagen Bank (nedan kallad Audi Bank), för ett belopp på 37710 euro. Dessa kreditavtal (nedan kallade de aktuella avtalen i mål C‑187/20) var ägnade att finansiera köpet av ett fordon, avsett för privat bruk, av märket BMW, såvitt avser JL, och av märket Audi, såvitt avser DT. Säljarna av dessa fordon var Auer Gruppe GmbH (nedan kallad säljare E) respektive Autohaus Locher (nedan kallad säljare F). Köpeskillingen för JL:s fordon uppgick till 23500 euro. JL betalade ett förskott på 1000 euro till säljare E och finansierade det återstående beloppet på 22500 euro samt det belopp som motsvarade försäkringspremien på 1901,84 euro. Köpeskillingen för DT:s fordon uppgick till 37710 euro. DT finansierade hela detta belopp genom den kredit som erhållits.
BMW Bank och Audi Bank anlitade säljarna E:s respektive F:s tjänster för att förbereda och ingå de aktuella avtalen i mål C‑187/20. Det angavs i båda dessa avtal att JL och DT, från och med den 5 maj 2017 respektive den 1 maj 2016, skulle återbetala kreditbeloppet jämte ränta, vars upplupna belopp uppgick till 1413,14 euro i JL:s fall och till 1737,40 euro i DT:s fall. Återbetalningarna skulle göras genom 47 och 48 lika stora månatliga avbetalningar på 309,25 euro respektive 395,65 euro. JL och DT var emellertid skyldiga att göra en sista betalning på 11280 euro den 5 april 2021 respektive på 20456,20 euro den 1 april 2020.
Genom skrivelser av den 13 juni 2019 och den 12 januari 2019 frånträdde JL och DT de aktuella avtalen i mål C‑187/20.
JL och DT anser att frånträdandet är giltigt, eftersom ångerfristen inte har börjat löpa på grund av felaktig information i dessa avtal. JL har, vid den hänskjutande domstolen, följaktligen yrkat att det ska fastställas att det från och med den 13 juni 2019 inte föreligger någon skyldighet att betala ränta och amortering av kapitalet. DT har yrkat att Audi Bank, efter det att det köpta fordonet har återlämnats, ska återbetala de 43 månatliga avbetalningarna som gjorts på totalt 17012,95 euro. DT har dessutom yrkat att det ska fastställas att han varken är skyldig att betala ränta eller amortering av kapitalet och att Audi Bank har vägrat att ta emot det berörda fordonet.
Såsom framgår av beslutet om hänskjutande innehöll de aktuella avtalen i mål C‑187/20 inte någon definition av vilken typ av kredit som skulle beviljas. Dokumentet ”Standardiserad europeisk konsumentkreditinformation” som bifogats det aktuella avtal som JL ingått och som blivit en integrerad del av avtalet innehöll emellertid följande upplysning: ”Lån som ska återbetalas genom lika stora månatliga amorteringar och omfattas av fast ränta.” DT erhöll motsvarande ”information” med upplysningarna ”Amorteringslån” samt ”lika stora avbetalningar och en större slutbetalning”.
Den hänskjutande domstolen har konstaterat att de aktuella avtalen i mål C‑187/20 inte innehåller någon information om att skyldigheten att betala köpeskillingen upphör att gälla i förhållande till säljaren, när medlen väl har betalats, och att köparen, efter full betalning av köpeskillingen, kan kräva att säljaren ska överlämna det fordon som köpts.
Vad beträffar informationen om dröjsmålsräntan angavs följande i det avtal som JL ingått med BMW Bank den 4 maj 2017:
”Om låntagaren/medlåntagaren inte betalar i tid kommer dröjsmålsränta att debiteras med en årlig ränta som uppgår till fem procentenheter över den gällande basräntan. Basräntan fastställs den 1 januari respektive den 1 juli varje år och Tysklands centralbank offentliggör den i
Bundesanzeiger
.”
Det avtal som DT ingått med Audi Bank den 23 mars 2016 innehöll följande upplysning:
”Om avtalet sägs upp kommer vi att debitera er lagstadgad dröjsmålsränta. Räntesatsen för den årliga dröjsmålsräntan uppgår till fem procentenheter över respektive basränta.”
I det dokument som DT erhöll, som avses i punkt 51 ovan, angavs dessutom följande:
”Räntesatsen för den årliga dröjsmålsräntan uppgår till fem procentenheter över respektive basränta. Basräntan fastställs av Tysklands centralbank den 1 januari respektive den 1 juli varje år.”
Nämnda dokument har emellertid inte blivit en integrerad del av det avtal som DT ingått med Audi Bank den 23 mars 2016 på grund av att kravet på skriftlig form i § 492 punkt 1 BGB inte var uppfyllt.
Den hänskjutande domstolen har konstaterat att mekanismen för ändring av dröjsmålsräntan inte helt har förklarats i de aktuella avtalen i mål C‑187/20. Även om det i villkoren i det avtal som JL ingått med BMW Bank den 4 maj 2017 hänvisas till den åtgärd genom vilken Tysklands centralbank, två gånger per år, fastställer basräntan, preciseras det inte i avtalet att denna ränta motsvarar räntesatsen för den senaste huvudsakliga refinansieringstransaktionen som genomförts av Europeiska centralbanken. I avtalet hänvisas det inte heller till § 247 punkt 1 BGB, som är relevant i detta hänseende.
Det anges inte heller vare sig i det avtal som DT ingått med Audi Bank den 23 mars 2016 eller i dokumentet med rubriken ”Standardiserad europeisk information” på vilken grund som den basränta som avses i detta avtal fastställs.
De aktuella avtalen i mål C‑187/20 innehöll även en klausul som var identisk med den som återges i punkt 26 ovan.
Vad beträffar låntagarens rätt att säga upp avtalet av på grund av särskilda skäl, innehöll det avtal som JL hade ingått med BMW Bank den 4 maj 2017 inte någon hänvisning till § 314 BGB och det angavs inte däri att en uppsägning enligt denna bestämmelse skulle ske inom rimlig tid. Det nämndes inte alls i det avtal som DT ingått med Audi Bank den 23 mars 2016 att låntagaren hade uppsägningsrätt på grund av särskilda skäl enligt § 314 BGB. Enligt det avtalet hade kreditgivaren visserligen rätt att säga upp avtalet på grund av särskilda skäl, dock utan att vare sig formen för uppsägningen eller fristen för denna angavs i avtalet. Avtalet innehöll i synnerhet inte någon uppgift om att en sådan uppsägning ska ske på ett varaktigt medium, enligt artikel 492.5 i BGB.
När det gäller information om ett eventuellt förfarande utanför domstol för klagomål, innehöll det avtal som JL hade ingått med BMW Bank den 4 maj 2017 inte någon uppräkning av villkoren för att få tillgång till detta förfarande, såsom kravet på beskrivning av tvisten, ingivande av en konkret ansökan och översändande av en kopia av de nödvändiga handlingarna. Avtalet innehöll i detta avseende endast en hänvisning till ”’Förfaranderegler för behandling av klagomål från kunder inom den tyska banksektorn’, som finns tillgängliga på begäran eller går att läsa på webbplatsen för Bundesverband der Deutschen Banken e.V. [federal sammanslutning av tyska banker] www.bdb.de”. Det avtal som DT ingått med Audi Bank den 23 mars 2016 innehöll samma uppgifter, men det preciserades därutöver att ”klagomålet ska skickas skriftligen (till exempel genom brev, fax och e-post) till Enheten för kundklagomål vid Bundesverband deutscher Banken e.V., Postfach 040307, 10062 Berlin, fax 030 16633169 – e-post: ombudsmann@bdb.de”.
Mot denna bakgrund beslutade Landgericht Ravensburg (Regiondomstolen i Ravensburg) att vilandeförklara målet och hänskjuta följande tolkningsfrågor till EU-domstolen:
”1)
Ska artikel 10.2 led a i [direktiv 2008/48] tolkas på så sätt att det i samband med en uppgift om typen av kredit i tillämpliga fall ska anges att det rör sig om ett kombinerat kreditavtal och/eller att det rör sig om ett kreditavtal med bestämd löptid?
2)
Ska artikel 10.2 led d i direktiv 2008/48 tolkas på så sätt att det i villkoren för utnyttjande av krediten, i fråga om ett kombinerat kreditavtal som ingåtts för att finansiera köpet av en vara och när kreditbeloppet utbetalas till säljaren, ska anges att låntagaren befrias från sin skyldighet att betala köpeskillingen till ett belopp som motsvarar det utbetalade beloppet och att säljaren, under förutsättning att hela köpeskillingen har betalats, är skyldig att överlämna varan till låntagaren?
3)
Ska artikel 10.2 led l i direktiv 2008/48 tolkas på så sätt att
a)
den vid kreditavtalets ingående tillämpliga dröjsmålsräntan eller åtminstone den tillämpliga referensräntan (i det nu aktuella fallet basräntan enligt § 247 BGB), utifrån vilken den tillämpliga dröjsmålsräntan beräknas genom ett tillägg (i det nu aktuella fallet av fem procentenheter enligt § 288 punkt 1 andra meningen BGB), ska anges i avtalet i form av en bestämd sifferuppgift, och att
b)
mekanismen för ändring av dröjsmålsräntan ska beskrivas konkret eller att det åtminstone ska hänvisas till de nationella bestämmelser av vilka ändringen av dröjsmålsräntan framgår (§ 247 och § 288 punkt 1 andra meningen BGB)?
4)
a)
Ska artikel 10.2 led r i direktiv 2008/48 tolkas på så sätt att det i kreditavtalet ska anges en konkret, för konsumenten begriplig, aritmetisk formel för beräkning av den kompensation som ska betalas vid förtidsåterbetalning av lånet, så att konsumenten åtminstone kan göra en ungefärlig beräkning av det kompensationsbelopp som ska betalas vid uppsägning i förtid?
b)
(för det fall denna fråga a besvaras jakande)
Utgör artikel 10.2 led r och artikel 14.1 andra meningen i direktiv 2008/48 hinder för en bestämmelse i nationell lagstiftning, i vilken det föreskrivs att ångerfristen, trots att de uppgifter som ska anges enligt artikel 10.2 led r i direktiv 2008/48 är ofullständiga, ska börja löpa vid tidpunkten för avtalets ingående och att den enda rättsföljden av detta är att kreditgivarens rätt till kompensation för förtidsåterbetalning upphör?
5)
Ska artikel 10.2 led s i direktiv 2008/48 tolkas på så sätt att
a)
även den rätt till uppsägning som parterna i kreditavtalet har enligt nationell rätt ska anges i kreditavtalet, i synnerhet låntagarens rätt till uppsägning på grund av särskilda skäl enligt § 314 BGB vid kreditavtal med bestämd löptid, och att paragrafen i vilken denna rätt till uppsägning regleras ska anges uttryckligen,
b)
(för det fall denna fråga a besvaras nekande)
den inte utgör hinder för en nationell bestämmelse enligt vilken det är obligatoriskt att ange en särskild rätt till uppsägning som föreskrivs i nationell rätt, i den mening som avses i artikel 10.2 led s i direktiv 2008/48, och att
c)
den föreskrivna fristen och formen för uppsägning, vid utövande av rätten till uppsägning, ska anges i kreditavtalet med avseende på all rätt till uppsägning för parterna i kreditavtalet?
6)
Ska artikel 10.2 led t i direktiv 2008/48 tolkas på så sätt att de huvudsakliga formella villkoren för att inge klagomål och/eller för att begära prövning utanför domstol inom ramen för en mekanism för klagomål och prövning utanför domstol ska anges i kreditavtalet? Är det otillräckligt att i detta sammanhang hänvisa till att förfaranderegler som gäller för mekanismen för klagomål och prövning utanför domstol går att läsa på internet?
7)
Får en kreditgivare, i fråga om konsumentkreditavtal, inte åberopa en invändning om att konsumenten har förverkat sin ångerrätt enligt artikel 14.1 första meningen i direktiv 2008/48
a)
om någon av de obligatoriska uppgifter som föreskrivs i artikel 10.2 i direktiv 2008/48 inte vederbörligen har angetts i kreditavtalet och inte heller har meddelats på ett korrekt sätt vid ett senare tillfälle, vilket innebär att ångerfristen enligt artikel 14.1 i direktiv 2008/48 inte har börjat löpa?
b)
(för det fall denna fråga a besvaras nekande)
om påståendet om förverkande huvudsakligen grundar sig på den tid som förflutit sedan avtalet ingicks och/eller på att båda avtalsparter har fullgjort avtalet i dess helhet och/eller kreditgivaren förfogar över det lånebelopp som återbetalats eller säkerheterna för krediten har återlämnats och/eller (när det rör sig om ett köpeavtal som anknyter till kreditavtalet) på att konsumenten har använt eller sålt den vara som finansierats, men konsumenten, vid den tidpunkt då de relevanta omständigheterna inträffade, inte kände till att han eller hon hade fortsatt ångerrätt, och inte heller är ansvarig för denna okunnighet, och kreditgivaren inte heller kunde utgå från att konsumenten hade sådan kännedom?
8)
Får en kreditgivare, i fråga om konsumentkreditavtal, inte åberopa en invändning om att konsumentens utövande av sin ångerrätt enligt artikel 14.1 första meningen i direktiv 2008/48/EG utgör rättsmissbruk,
a)
om någon av de obligatoriska uppgifter som föreskrivs i artikel 10.2 i direktiv 2008/48 inte vederbörligen har angetts i kreditavtalet och inte heller har meddelats på ett korrekt sätt vid ett senare tillfälle, vilket innebär att ångerfristen enligt artikel 14.1 i direktiv 2008/48 inte har börjat löpa?
b)
(för det fall denna fråga a besvaras nekande)
om påståendet om rättsmissbruk huvudsakligen grundar sig på den tid som förflutit sedan avtalet ingicks och/eller på att båda avtalsparter har fullgjort avtalet i dess helhet och/eller kreditgivaren förfogar över det lånebelopp som återbetalats eller säkerheterna för krediten har återlämnats och/eller (när det rör sig om ett köpeavtal som anknyter till kreditavtalet) på att konsumenten har använt eller sålt den vara som finansierats, men konsumenten, vid den tidpunkt då de relevanta omständigheterna inträffade, inte kände till att han eller hon hade fortsatt ångerrätt, och inte heller är ansvarig för denna okunnighet, och kreditgivaren inte heller kunde utgå från att konsumenten hade sådan kännedom?”
Den 18 december 2020 beslutade EU-domstolens ordförande att förena målen C‑33/20, C‑155/20 och C‑187/20 vad gäller det muntliga förfarandet samt domen.
Prövning av tolkningsfrågorna
Inledande synpunkter
Eftersom vissa frågor i målen C‑33/20, C‑155/20 och C‑187/20 är likartade eller identiska, ska de prövas tillsammans.
Den första frågan i mål C‑187/20
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan i mål C‑187/20 för att få klarhet i huruvida artikel 10.2 leden a, c och e i direktiv 2008/48 ska tolkas på så sätt att det i kreditavtalet, i förekommande fall, på ett klart och kortfattat sätt ska anges att det rör sig om ett ”kombinerat kreditavtal”, i den mening som avses i artikel 3 n i detta direktiv, och att avtalet har ingåtts för en bestämd löptid.
EU-domstolen erinrar härvidlag om att begreppet kombinerat kreditavtal definieras i artikel 3 led n i direktiv 2008/48 på följande sätt: ”den berörda krediten uteslutande tjänar till att finansiera ett avtal om leverans av en viss vara eller tillhandahållande av en viss tjänst, och dessa båda avtal objektivt sett utgör en kommersiell enhet; en kommersiell enhet ska anses föreligga om … kreditgivaren anlitar leverantörens tjänster i samband med att kreditavtalet förbereds eller ingås, eller om leveransen av en viss vara eller tillhandahållandet av en viss tjänst uttryckligen anges i kreditavtalet.”
I mål C‑187/20 framgår det av beslutet om hänskjutande att kreditgivarna använde sig av säljarna E:s och F:s tjänster för att förbereda och ingå de aktuella avtalen i detta mål och att den kredit som beviljats enligt dessa avtal uteslutande var avsedd att finansiera leveransen av fordon för privat bruk. Sådana avtal ska följaktligen anses utgöra ”kombinerade kreditavtal”, i den mening som avses i artikel 3 led n i direktiv 2008/48.
Såsom framgår av beslutet om hänskjutande ingicks de aktuella avtalen i mål C‑187/20 för en bestämd löptid.
Det ska härvidlag erinras om att kreditavtalet, enligt artikel 10.2 leden a, c och e i direktiv 2008/48, på ett klart och kortfattat sätt ska innehålla uppgift om typen av kredit, kreditavtalets löptid samt varan eller tjänsten och dess kontantpris vid kredit i form av betalningsanstånd för en särskild vara eller en tjänst eller vid kombinerade kreditavtal.
Såsom framgår av artikel 10.2 i direktiv 2008/48, jämförd med skäl 31 i direktivet, är kravet att ett kreditavtal som upprättats i pappersform eller på något annat varaktigt medium på ett klart och kortfattat sätt ska innehålla de uppgifter som avses i den bestämmelsen, nödvändigt för att konsumenten ska känna till sina rättigheter och skyldigheter (dom av den 26 mars 2020, Kreissparkasse Saarlouis,
C‑66/19
,
EU:C:2020:242
, punkt
och där angiven rättspraxis).
För att avtalet ska kunna fullgöras korrekt är det nödvändigt att konsumenten känner till och förstår de uppgifter som kreditavtalet ska innehålla, enligt artikel 10.2 i direktiv 2008/48 (dom av den 26 mars 2020, Kreissparkasse Saarlouis,
C‑66/19
,
EU:C:2020:242
, punkt
).
Detta krav bidrar till att det mål som eftersträvas med direktiv 2008/48 kan uppnås. Detta mål består i att, vad gäller konsumentkrediter, få till stånd en fullständig och tvingande harmonisering av vissa betydande områden som anses nödvändig för att kunna tillförsäkra alla konsumenter i Europeiska unionen en hög och likvärdig skyddsnivå för deras intressen och för att underlätta införandet av en välfungerande inre marknad för konsumentkrediter (dom av den 26 mars 2020, Kreissparkasse Saarlouis,
C‑66/19
,
EU:C:2020:242
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Informationen om dels att det aktuella avtalet utgör ett ”kombinerat kreditavtal”, i den mening som avses i artikel 3 n i direktiv 2008/48, dels att avtalet ingås för en bestämd löptid, är av grundläggande betydelse för konsumenten, och gör att denna verkligen kan få kännedom om sina rättigheter och skyldigheter.
Den första frågan i mål C‑187/20 ska följaktligen besvaras enligt följande. Artikel 10.2 leden a, c och e i direktiv 2008/48 ska tolkas på så sätt att det i kreditavtalet, i förekommande fall, på ett klart och kortfattat sätt ska anges att det rör sig om ett ”kombinerat kreditavtal”, i den mening som avses i artikel 3 n i detta direktiv, och att avtalet har ingåtts för en bestämd löptid.
Den andra frågan i mål C‑187/20
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan i mål C‑187/20 för att få klarhet i huruvida artikel 10.2 i direktiv 2008/48 ska tolkas på så sätt att den innebär krav på att det i ett kombinerat kreditavtal, i den mening som avses i artikel 3 led n i detta direktiv, som uteslutande tjänar till att finansiera ett avtal om leverans av en vara och enligt vilket kreditbeloppet utbetalas till säljaren av varan, anges att konsumenten befrias från sin skyldighet att betala köpeskillingen till ett belopp som motsvarar det utbetalade beloppet och att säljaren, under förutsättning att hela köpeskillingen har betalats, är skyldig att överlämna varan till konsumenten.
EU-domstolen erinrar härvidlag om att enligt artikel 10.2 i direktiv 2008/48 ska kreditavtalet på ett klart och kortfattat sätt innehålla uppgift om det sammanlagda kreditbeloppet och villkoren för utnyttjande av krediten samt varan eller tjänsten och dess kontantpris vid kredit i form av betalningsanstånd för en särskild vara eller en tjänst eller vid kombinerade kreditavtal.
Såvitt avser de formella villkoren för ”kombinerade kreditavtal”, i den mening som avses i artikel 3 led n i direktiv 2008/48, krävs det enligt artikel 10.2 i direktivet endast att kreditavtalet innehåller uppgift om den aktuella varan eller tjänsten och dess kontantpris.
Även om det i artikel 10.2 led d i direktiv 2008/48 föreskrivs att det sammanlagda kreditbeloppet och villkoren för kreditutnyttjande ovillkorligen ska anges i kreditavtalet, finns det däremot inte någon bestämmelse i direktivet som kräver att det i avtalet anges vilka konsekvenser kreditutnyttjandet får för avtalsförhållandet mellan konsumenten och säljaren av den vara eller tjänst som finansieras genom krediten.
Artikel 10.2 i direktiv 2008/48 utgör emellertid inte hinder för att parterna i kreditavtalet gemensamt kommer överens om att ange dessa konsekvenser i avtalet.
Mot denna bakgrund ska den andra frågan i mål C‑187/20 besvaras enligt följande. Artikel 10.2 i direktiv 2008/48 ska tolkas på så sätt att den inte innebär krav på att det i ett kombinerat kreditavtal, i den mening som avses i artikel 3 led n i detta direktiv, som uteslutande tjänar till att finansiera ett avtal om leverans av en vara och enligt vilket kreditbeloppet utbetalas till säljaren av varan, anges att konsumenten befrias från sin skyldighet att betala köpeskillingen till ett belopp som motsvarar det utbetalade beloppet och att säljaren, under förutsättning att hela köpeskillingen har betalats, är skyldig att överlämna varan till konsumenten.
Den första frågan i målen C‑33/20 och C‑155/20 samt den tredje frågan i mål C‑187/20
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan i målen C‑33/20 och C‑155/20 samt den tredje frågan i mål C‑187/20 för att få klarhet i huruvida artikel 10.2 led l i direktiv 2008/48 ska tolkas på så sätt att kreditavtalet ska innehålla uppgift om den vid kreditavtalets ingående tillämpliga dröjsmålsräntan, i form av en konkret procentsats, och en konkret beskrivning av mekanismen för ändring av dröjsmålsräntan.
EU-domstolen erinrar inledningsvis om att kreditavtal, enligt artikel 10.1 första stycket i detta direktiv, ska upprättas i pappersform eller på något annat varaktigt medium. Det föreskrivs i artikel 10.2 l i nämnda direktiv att kreditavtalet på ett klart och kortfattat sätt ska innehålla uppgift om tillämplig dröjsmålsränta enligt de villkor som är tillämpliga när kreditavtalet ingås och villkoren för ändring av denna samt i tillämpliga fall avgifterna när avtalsförpliktelser inte fullgörs.
Det framgår av besluten om hänskjutande att det i de aktuella avtalen i respektive nationella mål angavs att räntesatsen för den årliga dröjsmålsräntan uppgår till ”fem procentenheter över respektive basränta”. Av dessa beslut framgår även att det i dokumentet med rubriken ”Standardiserad europeisk konsumentkreditinformation”, som överlämnats till konsumenterna i dessa mål, angavs att ”räntesatsen för den årliga dröjsmålsräntan uppgår till fem procentenheter över respektive basränta. Basräntan fastställs av Tysklands centralbank den 1 januari respektive den 1 juli varje år”. Såsom framgår av besluten om hänskjutande ingår nämnda dokument emellertid inte som en del av de aktuella avtalen. Det är endast i det aktuella avtalet i mål C‑187/20, som ingåtts mellan JL och BMW Bank, som det uttryckligen angavs att ”[b]asräntan fastställs den 1 januari respektive den 1 juli varje år och Tysklands centralbank offentliggör den i
Bundesanzeiger
.”
Det framgår av domstolens praxis att även om kreditavtalet inte nödvändigtvis måste upprättas i en och samma handling, ska samtliga uppgifter som avses i artikel 10.2 i direktiv 2008/48 anges på papper eller på något annat varaktigt medium (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 november 2016, Home Credit Slovakia,
C‑42/15
,
EU:C:2016:842
, punkt
samt punkt 1 första strecksatsen i domslutet).
Eftersom de uppgifter som avses i artikel 10.2 i direktiv 2008/48 ska anges på ett klart och kortfattat sätt, är det nödvändigt att kreditavtalet innehåller en klar och tydlig hänvisning till de övriga handlingar upprättade i pappersform eller på något annat varaktigt medium som innehåller dessa uppgifter och som verkligen överlämnats till konsumenten innan avtalet ingicks, så att vederbörande verkligen kan få kännedom om samtliga sina rättigheter och skyldigheter (dom av den 9 november 2016, Home Credit Slovakia,
C‑42/15
,
EU:C:2016:842
, punkt
).
Det ankommer följaktligen på den nationella domstolen att bedöma om så är fallet i de nationella målen.
Vad beträffar tolkningen av artikel 10.2 led l i direktiv 2008/48, konstaterar domstolen att det enligt ordalydelsen i denna bestämmelse krävs att kreditavtalet innehåller uppgift om tillämplig dröjsmålsränta enligt de villkor som är tillämpliga vid en viss tidpunkt, nämligen när avtalet ingås. Vad sedan gäller ändringen av denna ränta efter det att nämnda kreditavtal ingåtts föreskrivs i denna bestämmelse en skyldighet att ange villkoren för ändring av räntan.
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkterna 57–60 i sitt förslag till avgörande följer det således av lydelsen av artikel 10.2 led l i direktiv 2008/48 att kreditavtalet konkret ska ange den dröjsmålsränta som är tillämplig när avtalet ingås, i form av en procentsats, och inte endast definitionen av denna räntesats eller den beräkningsmetod som används för detta ändamål.
Vad gäller den allmänna systematiken i detta direktiv framgår det av definitionen av den effektiva räntan, krediträntan och den fasta krediträntan, som ges i artikel 3 i nämnda direktiv, att dessa olika räntesatser ska uttryckas i procent.
Vad beträffar målen med direktivet och, mer konkret, artikel 10 i direktivet, såsom det erinrats om i punkt 70 ovan, är kravet på att i ett kreditavtal på ett klart och kortfattat sätt ange de uppgifter som avses i denna bestämmelse nödvändigt för att konsumenten ska känna till sina rättigheter och skyldigheter.
När det i ett avtal som ingåtts av en konsument hänvisas till vissa bestämmelser i nationell rätt avseende de uppgifter som krävs enligt artikel 10 i direktiv 2008/48, har konsumenten inte möjlighet att avgöra omfattningen av sin avtalsförpliktelse på grundval av avtalet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 mars 2020, Kreissparkasse Saarlouis,
C‑66/19
,
EU:C:2020:242
, punkt
).
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 64 i sitt förslag till avgörande medför skyldigheten att i kreditavtalet ange en konkret dröjsmålsränta, uttryckt i procent, att konsumenten kan få kännedom om följderna av hans eller hennes eventuella betalningsdröjsmål.
Eftersom den dröjsmålsränta som är tillämplig vid den tidpunkt då kreditavtalet ingås utgörs av en sifferuppgift, vilket i synnerhet inte kommer att vara fallet om det rör sig om en rörlig ränta, ska förstnämnda ränta anges på ett konkret sätt i kreditavtalet, i form av en procentsats.
Vad beträffar skyldigheten enligt artikel 10.2 led l i direktiv 2008/48 att i kreditavtalet på ett klart och kortfattat sätt ange villkoren för ändring av den tillämpliga räntesatsen vid betalningsdröjsmål, för det fall parterna i det aktuella kreditavtalet, såsom i målen vid den nationella domstolen, har kommit överens om att dröjsmålsräntan ska ändras med hänsyn till ändringen av den basränta som fastställs av en medlemsstats centralbank och offentliggörs i den medlemsstatens officiella tidning som är lätt åtkomlig, kan en hänvisning i detta avtal till nämnda basränta göra det möjligt för en skäligen uppmärksam och medveten genomsnittskonsument att känna till och förstå mekanismen för ändring av dröjsmålsräntan, förutsatt att metoden för att beräkna dröjsmålsräntan beskrivs i nämnda avtal. I detta avseende ska två villkor vara uppfyllda. För det första ska beskrivningen av denna beräkningsmetod vara lättbegriplig för en genomsnittskonsument som inte har specialistkunskaper på finansområdet, och beskrivningen ska göra det möjligt för nämnda konsument att beräkna dröjsmålsräntan på grundval av de upplysningar som lämnats i kreditavtalet. För det andra ska även den frekvens med vilken nämnda basränta ändras, vilken fastställs i de nationella bestämmelserna, anges i avtalet (se, analogt, dom av den 3 mars 2020, Gómez del Moral Guasch,
C‑125/18
,
EU:C:2020:138
, punkt
).
Den första frågan i målen C‑33/20 och C‑155/20 samt den tredje frågan i mål C‑187/20 ska följaktligen besvaras enligt följande. Artikel 10.2 led l i direktiv 2008/48 ska tolkas på så sätt att kreditavtalet ska innehålla uppgift om den vid avtalets ingående tillämpliga dröjsmålsräntan, i form av en konkret procentsats, och en konkret beskrivning av mekanismen för ändring av dröjsmålsräntan. För det fall parterna i det aktuella kreditavtalet har kommit överens om att dröjsmålsräntan ska ändras med hänsyn till ändringen av den basränta som fastställs av en medlemsstats centralbank och offentliggörs i en officiell tidning som är lätt åtkomlig, är en hänvisning i detta avtal till nämnda basränta tillräcklig, förutsatt att metoden för att beräkna dröjsmålsräntan med hänsyn till basräntan beskrivs i avtalet. I detta avseende ska två villkor vara uppfyllda. För det första ska beskrivningen av denna beräkningsmetod vara lättbegriplig för en genomsnittskonsument som inte har specialistkunskaper på finansområdet och göra det möjligt för nämnda konsument att beräkna dröjsmålsräntan på grundval av de upplysningar som lämnats i samma avtal. För det andra ska även den frekvens med vilken nämnda basränta ändras, vilken fastställs i de nationella bestämmelserna, anges i det aktuella avtalet.
Den andra frågan i målen C‑33/20 och C‑155/20 samt den fjärde frågan i mål C‑187/20
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan i målen C‑33/20 och C‑155/20 samt den fjärde frågan i mål C‑187/20 för att få klarhet i huruvida artikel 10.2 led r i direktiv 2008/48 ska tolkas på så sätt att det i kreditavtalet ska anges en konkret, för konsumenten begriplig, aritmetisk formel för beräkning av den kompensation som ska betalas vid förtidsåterbetalning av lånet, så att konsumenten kan beräkna det kompensationsbelopp som ska betalas vid förtidsåterbetalning.
För att besvara frågorna erinrar EU-domstolen om att det av lydelsen av artikel 10.2 led r i direktiv 2008/48 framgår att kreditavtalet på ett klart och kortfattat sätt ska innehålla uppgift om ”rätten till förtidsåterbetalning, förfarandet vid förtidsåterbetalning och, i förekommande fall, information om kreditgivarens rätt till kompensation och hur denna kompensation ska fastställas”.
I förevarande fall framgår det av besluten om hänskjutande att det i de aktuella kreditavtalen i de nationella målen anges att ”[b]anken ska beräkna förlusten enligt den ekonomiska beräkningsmetod som fastställts av Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen)”.
Såsom framgår av EU-domstolens praxis gäller härvidlag att för det fall det i direktiv 2008/48 föreskrivs en skyldighet för näringsidkaren att underrätta konsumenten om innehållet i det avtal som denna erbjuds och för vilket vissa aspekter anges i tvingande bestämmelser i lag eller annan författning, är näringsidkaren skyldig att på ett klart och kortfattat sätt informera konsumenten om innehållet i dessa bestämmelser för att han eller hon ska känna till sina rättigheter och skyldigheter (se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 mars 2020, Kreissparkasse Saarlouis,
C‑66/19
,
EU:C:2020:242
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Även om det i detta syfte inte är nödvändigt att det i kreditavtalet preciseras en aritmetisk formel med hjälp av vilken denna kompensation ska beräknas, ska avtalet på ett konkret sätt som är lättbegripligt för en genomsnittskonsument innehålla uppgift om metoden för att beräkna kompensationen, så att konsumenten kan fastställa det kompensationsbelopp som ska betalas vid uppsägning i förtid på grundval av de upplysningar som lämnats i kreditavtalet.
Enbart en hänvisning, vad gäller beräkningen av den kompensation som ska betalas vid förtidsåterbetalning av lånet, till den ekonomiska beräkningsmetod som fastställts av en nationell domstol, i förevarande fall Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen), uppfyller inte kravet, som det erinrats om i punkt 99 ovan, att underrätta konsumenten om innebörden av hans eller hennes avtalsförpliktelse.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska den andra frågan i målen C‑33/20 och C‑155/20 samt den fjärde frågan i mål C‑187/20 besvaras enligt följande. Artikel 10.2 led r i direktiv 2008/48 ska tolkas på så sätt att kreditavtalet på ett konkret sätt som är lättbegripligt för en genomsnittskonsument ska innehålla uppgift om metoden för att beräkna den kompensation som ska betalas vid förtidsåterbetalning av lånet, så att konsumenten kan fastställa det kompensationsbelopp som ska betalas vid förtidsåterbetalning på grundval av de upplysningar som lämnats i detta avtal.
Den tredje frågan i målen C‑33/20 och C‑155/20 samt den femte frågan i mål C‑187/20
Den hänskjutande domstolen har ställt den tredje frågan i målen C‑33/20 och C‑155/20 samt den femte frågan i mål C‑187/20 för att få klarhet i huruvida artikel 10.2 i direktiv 2008/48 ska tolkas på så sätt att kreditavtalet ska innehålla uppgift om alla situationer där parterna i kreditavtalet har rätt till uppsägning enligt den nationella lagstiftningen, såsom låntagarens rätt till uppsägning på grund av särskilda skäl, och huruvida avtalet ska innehålla uppgift om fristen och formen för uppsägning i alla dessa situationer.
EU-domstolen erinrar inledningsvis om att det av lydelsen av artikel 10.2 led s i direktiv 2008/48 framgår att kreditavtalet på ett klart och kortfattat sätt ska innehålla uppgift om ”[f]örfarandet för att utöva rätten att säga upp kreditavtalet”.
I artikel 13 i direktivet föreskrivs dessutom de villkor på vilka konsumenten och kreditgivaren kan säga upp ett kreditavtal som ingåtts för en obestämd löptid, varvid det kan preciseras att nämnda direktiv inte ger någon rätt att säga upp avtal som ingåtts för en bestämd löptid. Under dessa omständigheter ska hänvisningen till ”rätten att säga upp” i artikel 10.2 s i direktiv 2008/48 tolkas så, att den avser den uppsägningsrätt som föreskrivs i artikel 13 i direktivet.
Av detta följer att det i direktiv 2008/48 inte föreskrivs någon skyldighet att i kreditavtalet införa någon som helst uppgift om rätten att säga upp kreditavtal som ingåtts för en bestämd löptid.
Såsom framgår av besluten om hänskjutande i de nationella målen ingicks de aktuella avtalen för en bestämd löptid.
Det ska härvidlag erinras om att medlemsstaterna, såvitt avser avtal som omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 2008/48, inte får föreskriva några skyldigheter för avtalsparterna som inte stadgas i direktivet när detta innehåller harmoniserade bestämmelser på det område som skyldigheterna avser (dom av den 9 november 2016, Home Credit Slovakia,
C‑42/15
,
EU:C:2016:842
, punkt
).
Genom artikel 10.2 i direktiv 2008/48 genomförs en sådan harmonisering av de uppgifter som är obligatoriska i ett kreditavtal (dom av den 9 november 2016, Home Credit Slovakia,
C‑42/15
,
EU:C:2016:842
, punkt
).
En medlemsstat får visserligen i sin nationella lagstiftning föreskriva en möjlighet att säga upp kreditavtal som ingåtts för en bestämd löptid. Artikel 10.2 led s och artikel 13 i direktiv 2008/48, jämförda med artikel 22.1 i direktivet, utgör emellertid hinder för att det i lagstiftningen i en medlemsstat föreskrivs en skyldighet att i ett sådant kreditavtal ange en uppgift om en uppsägningsrätt som inte föreskrivs i direktiv 2008/48 utan endast i den nationella lagstiftningen.
Direktiv 2008/48 utgör emellertid inte hinder för att parter i ett kreditavtal som gemensamt har beslutat att föreskriva en rätt att säga upp avtalet i andra fall än de fall som avses i artikel 13 i direktiv anger denna rättighet i avtalet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 november 2016, Home Credit Slovakia,
C‑42/15
,
EU:C:2016:842
, punkterna
och
).
Mot bakgrund av det ovan anförda ska den tredje frågan i målen C‑33/20 och C‑155/20 samt den femte frågan i mål C‑187/20 besvaras enligt följande. Artikel 10.2 i direktiv 2008/48 ska tolkas på så sätt att det inte krävs att kreditavtalet ska innehålla uppgift om alla situationer där parterna i avtalet har en rätt till uppsägning som inte föreskrivs i detta direktiv utan endast i den nationella lagstiftningen.
Den fjärde frågan i mål C‑155/20 och den sjunde frågan i mål C‑187/20
Den hänskjutande domstolen har ställt den fjärde frågan i mål C‑155/20 och den sjunde frågan i mål C‑187/20 för att få klarhet i huruvida direktiv 2008/48 ska tolkas på så sätt att det utgör hinder för att kreditgivaren, vid konsumentens utövande av sin ångerrätt enligt artikel 14.1 i direktiv 2008/48, åberopar en invändning om att denna rätt har förverkats, för det fall någon av de obligatoriska uppgifter som avses i artikel 10.2 i direktiv 2008/48 inte har angetts i kreditavtalet och inte heller har meddelats på ett korrekt sätt vid ett senare tillfälle och konsumenten inte kände till att han eller hon hade ångerrätt och inte heller var ansvarig för denna okunnighet.
För att besvara dessa frågor ska det erinras om att, såsom framgår av artikel 14.1 andra stycket b i direktiv 2008/48, ångerfristen på 14 dagar ska börja löpa först från och med den dag då informationen enligt artikel 10 i direktivet har lämnats till konsumenten, om detta sker senare än den dag då kreditavtalet ingicks. I nämnda artikel 10 räknas de uppgifter upp som kreditavtalen ska innehålla.
Såsom framgår av punkt 108 ovan får medlemsstaterna således inte, såvitt avser avtal som omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 2008/48, föreskriva några skyldigheter för avtalsparterna som inte stadgas i direktivet när detta innehåller harmoniserade bestämmelser på det område som skyldigheterna avser.
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 101 i sitt förslag till avgörande, omfattas de tidsmässiga villkoren för konsumentens utövande av sin ångerrätt av den harmonisering som följer av artikel 14 i direktiv 2008/48.
Eftersom det i direktiv 2008/48 inte föreskrivs någon begränsning i tiden för konsumentens utövande av ångerrätten för det fall informationen inte har överlämnats till vederbörande, får en sådan begränsning inte göras gällande i en medlemsstat med stöd av nationell lagstiftning.
Den fjärde frågan i mål C‑155/20 och den sjunde frågan i mål C‑187/20 ska således besvaras enligt följande. Artikel 14.1 i direktiv 2008/48 ska tolkas på så sätt att den utgör hinder för att kreditgivaren, vid konsumentens utövande av sin ångerrätt enligt artikel 14.1 i direktiv 2008/48, åberopar en invändning om att denna rätt har förverkats, för det fall någon av de obligatoriska uppgifter som avses i artikel 10.2 i direktiv 2008/48 inte har angetts i kreditavtalet och inte heller har meddelats på ett korrekt sätt vid ett senare tillfälle, oberoende av om konsumenten inte kände till att han eller hon hade ångerrätt och inte heller var ansvarig för denna okunnighet.
Den femte frågan i mål C‑155/20 och den åttonde frågan i mål C‑187/20
Den hänskjutande domstolen har ställt den femte frågan i mål C‑155/20 och den åttonde frågan i mål C‑187/20 för att få klarhet i huruvida direktiv 2008/48 ska tolkas på så sätt att det utgör hinder för att kreditgivaren med fog kan anse att konsumenten har missbrukat sin ångerrätt enligt artikel 14.1 i direktivet, i ett fall där någon av de obligatoriska uppgifter som avses i artikel 10.2 i direktivet inte har angetts i kreditavtalet och inte heller har meddelats på ett korrekt sätt vid ett senare tillfälle, och där konsumenten inte kände till att han eller hon hade ångerrätt och inte heller är ansvarig för denna okunnighet.
För att besvara dessa frågor konstaterar domstolen att direktiv 2008/48 inte innehåller några bestämmelser som reglerar frågan huruvida konsumenten har missbrukat sina rättigheter enligt direktivet.
Det ska emellertid prövas huruvida konsumentens utövande av sin ångerrätt, enligt artikel 14.1 i direktiv 2008/48, inte begränsas till följd av tillämpningen, i förevarande fall, av den allmänna unionsrättsliga principen att enskilda inte får åberopa bestämmelser i unionsrätten på ett sätt som är bedrägligt eller utgör missbruk.
Såsom framgår av domstolens praxis krävs det för att det ska kunna fastställas att det är fråga om ett missbruk dels att det föreligger vissa objektiva förhållanden, av vilka det – trots att de villkor som uppställs i unionsrätten formellt sett är uppfyllda – framgår att syftet med de berörda unionsbestämmelserna inte har uppnåtts, dels att det föreligger en subjektiv faktor, nämligen en avsikt att erhålla en förmån som följer av unionsrätten genom att konstruera de omständigheter som krävs för att erhålla den (dom av den 26 februari 2019, T Danmark och Y Denmark,
C‑116/16 och C‑117/16
,
EU:C:2019:135
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Vad gäller det mål som eftersträvas med artikel 14 i direktiv 2008/48, konstaterar domstolen, för det första, att detta består i att göra det möjligt för konsumenten att välja det avtal som bäst motsvarar hans eller hennes behov och således avstå från verkningarna av ett avtal som, efter det att det ingåtts, inom den betänketid som föreskrivs för att utöva ångerrätten, visar sig inte motsvara konsumentens behov (se, analogt, dom av den 19 december 2019, Rust-Hackner m.fl.,
C‑355/18–C‑357/18 och C‑479/18
,
EU:C:2019:1123
, punkt
).
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkterna 117 och 118 i sitt förslag till avgörande är målet med artikel 14.1 andra stycket b i direktiv 2008/48, för det andra, att säkerställa att konsumenten får all den information han eller hon behöver för att kunna bedöma omfattningen av sin avtalsförpliktelse och att det ska få negativa konsekvenser för kreditgivaren om denna inte lämnar ut den information som föreskrivs i artikel 10 i direktivet till konsumenten.
De sanktioner som föreskrivs genom unionens direktiv på konsumentskyddsområdet är nämligen avsedda att avskräcka näringsidkaren från att åsidosätta sina skyldigheter, enligt bestämmelserna i dessa direktiv, gentemot konsumenten (se, analogt, dom av den 30 april 2014, Kásler och Káslerné Rábai,
C‑26/13
,
EU:C:2014:282
, punkt
, och dom av den 25 november 2020, Banca B.,
C‑269/19
,
EU:C:2020:954
, punkterna
och
).
Om näringsidkaren inte har lämnat de uppgifter som avses i artikel 10 i direktiv 2008/48 till konsumenten och konsumenten beslutar sig för att frånträda kreditavtalet efter fristen på fjorton dagar efter det att avtalet ingåtts, kan näringsidkaren följaktligen inte göra gällande att konsumenten har missbrukat sin ångerrätt, även om den tid som förflutit mellan avtalets ingående och konsumentens frånträdande är betydande.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska den femte frågan i mål C‑155/20 och den åttonde frågan i mål C‑187/20 besvaras enligt följande. Direktiv 2008/48 ska tolkas på så sätt att det utgör hinder för att kreditgivaren med fog kan anse att konsumenten har missbrukat sin ångerrätt enligt artikel 14.1 i direktivet, i ett fall där någon av de obligatoriska uppgifter som avses i artikel 10.2 i direktiv 2008/48 inte har angetts i kreditavtalet och inte heller har meddelats på ett korrekt sätt vid ett senare tillfälle, oberoende av om konsumenten inte kände till att han eller hon hade ångerrätt.
Den sjätte frågan i mål C‑187/20
Den hänskjutande domstolen har ställt den sjätte frågan i mål C‑187/20 för att få klarhet i huruvida artikel 10.2 led t i direktiv 2008/48 ska tolkas på så sätt att de huvudsakliga formkraven för att inleda ett förfarande för klagomål eller prövning utanför domstol ska anges i kreditavtalet eller om det är tillräckligt att det i avtalet i detta avseende hänvisas till förfaranderegler som går att läsa på internet.
Det föreskrivs härvidlag, i artikel 10.2 led t i direktiv 2008/48, att kreditavtalet på ett klart och kortfattat sätt ska innehålla ”[u]ppgift om huruvida det finns tillgång till en mekanism för klagomål och prövning utanför domstol för konsumenten och hur denne i så fall ska gå till väga”.
Det framgår av fast rättspraxis att vid tolkningen av unionsbestämmelser ska inte bara lydelsen beaktas, utan också sammanhanget och de mål som eftersträvas med de föreskrifter som bestämmelserna ingår i (dom av den 25 juni 2020, Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände,
C‑380/19
,
EU:C:2020:498
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Vad beträffar det sammanhang i vilket artikel 10.2 led t i direktiv 2008/48 ingår, ska det påpekas att det i artikel 10.2 i direktivet preciseras att de uppgifter som avses i denna bestämmelse, inbegripet de villkor för tillgång till förfaranden för klagomål och prövning utanför domstol som är tillgängliga för konsumenten, ska anges på ett klart och kortfattat sätt.
Av detta följer att uppgifterna i kreditavtalet i detta avseende ska vara tillräckligt klara och fullständiga för att konsumenterna ska kunna inge ett sådant klagomål eller inleda ett förfarande för sådan prövning, men att de inte behöver återge samtliga förfaranderegler för sådana förfaranden.
När det gäller målet med artikel 10.2 led t i direktiv 2008/48 kan det konstateras att denna bestämmelse syftar till att säkerställa ett konsumentskydd på hög nivå genom att se till att konsumenterna frivilligt kan inge klagomål eller inleda förfaranden för prövning mot kreditgivare vid organ som tillämpar alternativa tvistlösningsförfaranden (se, analogt, dom av den 25 juni 2020, Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände,
C‑380/19
,
EU:C:2020:498
, punkt
).
För att kunna använda sig av en sådan möjlighet måste konsumenterna vara informerade om de mekanismer som finns i fråga om prövning utanför domstol. När en tvist uppstår måste konsumenterna snabbt kunna fastställa vilka alternativa tvistlösningsorgan som är behöriga att behandla deras klagomål och veta om den berörda näringsidkaren kommer att medverka i ett förfarande inför ett sådant organ (se, analogt, dom av den 25 juni 2020, Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände,
C‑380/19
,
EU:C:2020:498
, punkt
).
Artikel 10.2 led t i direktiv 2008/48 syftar således till att säkerställa dels att konsumenten, med full kännedom om omständigheterna, kan avgöra om det är lämpligt att använda sig av ett av förfarandena för klagomål och prövning utanför domstol, dels att konsumenten faktiskt kan inge ett sådant klagomål eller inleda ett förfarande för sådan prövning på grundval av de upplysningar som finns i kreditavtalet.
Såsom generaladvokaten har angett i punkt 94 i sitt förslag till avgörande är det för detta ändamål väsentligt att konsumenten informeras, för det första, om alla förfaranden för klagomål eller prövning utanför domstol som är tillgängliga för vederbörande och, i förekommande fall, om kostnaden för vart och ett av dessa förfaranden, för det andra, om den omständigheten att klagomålet eller ansökan om en sådan prövning ska inges genom skrivelse eller i elektronisk form, för det tredje, om den fysiska eller elektroniska adress till vilken klagomålet eller ansökan om prövning ska sändas och, för det fjärde, om de övriga formella villkor som gäller för klagomålet eller prövningen.
När det gäller de uppgifter som avses i föregående punkt är det inte tillräckligt med en enkel hänvisning i kreditavtalet till förfaranderegler som går att läsa på internet eller till någon annan akt eller handling som rör villkoren för förfaranden för klagomål och prövning utanför domstol (se, analogt, dom av den 26 mars 2020, Kreissparkasse Saarlouis,
C‑66/19
,
EU:C:2020:242
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Mot bakgrund av det ovan anförda ska den sjätte frågan i mål C‑187/20 besvaras enligt följande. Artikel 10.2 led t i direktiv 2008/48 ska tolkas på så sätt att kreditavtalet ska innehålla väsentliga uppgifter om alla förfaranden för klagomål eller prövning utanför domstol som är tillgängliga för konsumenten och, i förekommande fall, kostnaden för vart och ett av dessa förfaranden, den omständigheten att klagomålet eller ansökan om en sådan prövning ska inges genom skrivelse eller i elektronisk form, den fysiska eller elektroniska adress till vilken klagomålet eller ansökan om prövning ska sändas och de övriga formella villkor som gäller för klagomålet eller prövningen. När det gäller dessa uppgifter är det inte tillräckligt med en enkel hänvisning i kreditavtalet till förfaranderegler som går att läsa på internet eller till någon annan akt eller handling som rör villkoren för förfaranden för klagomål och prövning utanför domstol.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i de nationella målen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (sjätte avdelningen) följande:

1)
Artikel 10.2 leden a, c och e i Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/48/EG av den 23 april 2008 om konsumentkreditavtal och om upphävande av rådets direktiv 87/102/EEG ska tolkas på så sätt att det i kreditavtalet, i förekommande fall, på ett klart och kortfattat sätt ska anges att det rör sig om ett ”kombinerat kreditavtal”, i den mening som avses i artikel 3 n i detta direktiv, och att avtalet har ingåtts för en bestämd löptid.

2)
Artikel 10.2 i direktiv 2008/48 ska tolkas på så sätt att den inte innebär krav på att det i ett kombinerat kreditavtal, i den mening som avses i artikel 3 led n i detta direktiv, som uteslutande tjänar till att finansiera ett avtal om leverans av en vara och enligt vilket kreditbeloppet utbetalas till säljaren av varan, anges att konsumenten befrias från sin skyldighet att betala köpeskillingen till ett belopp som motsvarar det utbetalade beloppet och att säljaren, under förutsättning att hela köpeskillingen har betalats, är skyldig att överlämna varan till konsumenten.

3)
Artikel 10.2 led l i direktiv 2008/48 ska tolkas på så sätt att kreditavtalet ska innehålla uppgift om den vid avtalets ingående tillämpliga dröjsmålsräntan, i form av en konkret procentsats, och en konkret beskrivning av mekanismen för ändring av dröjsmålsräntan. För det fall parterna i det aktuella kreditavtalet har kommit överens om att dröjsmålsräntan ska ändras med hänsyn till ändringen av den basränta som fastställs av en medlemsstats centralbank och offentliggörs i en officiell tidning som är lätt åtkomlig, är en hänvisning i detta avtal till nämnda basränta tillräcklig, förutsatt att metoden för att beräkna dröjsmålsräntan med hänsyn till basräntan beskrivs i avtalet. I detta avseende ska två villkor vara uppfyllda. För det första ska beskrivningen av denna beräkningsmetod vara lättbegriplig för en genomsnittskonsument som inte har specialistkunskaper på finansområdet och göra det möjligt för nämnda konsument att beräkna dröjsmålsräntan på grundval av de upplysningar som lämnats i samma avtal. För det andra ska även den frekvens med vilken nämnda basränta ändras, vilken fastställs i de nationella bestämmelserna, anges i det aktuella avtalet.

4)
Artikel 10.2 led r i direktiv 2008/48 ska tolkas på så sätt att kreditavtalet på ett konkret sätt som är lättbegripligt för en genomsnittskonsument ska innehålla uppgift om metoden för att beräkna den kompensation som ska betalas vid förtidsåterbetalning av lånet, så att konsumenten kan fastställa det kompensationsbelopp som ska betalas vid förtidsåterbetalning på grundval av de upplysningar som lämnats i detta avtal.

5)
Artikel 10.2 i direktiv 2008/48 ska tolkas på så sätt att det inte krävs att kreditavtalet ska innehålla uppgift om alla situationer där parterna i avtalet har en rätt till uppsägning som inte föreskrivs i detta direktiv utan endast i den nationella lagstiftningen.

6)
Artikel 14.1 i direktiv 2008/48 ska tolkas på så sätt att den utgör hinder för att kreditgivaren, vid konsumentens utövande av sin ångerrätt enligt artikel 14.1 i direktiv 2008/48, åberopar en invändning om att denna rätt har förverkats, för det fall någon av de obligatoriska uppgifter som avses i artikel 10.2 i direktiv 2008/48 inte har angetts i kreditavtalet och inte heller har meddelats på ett korrekt sätt vid ett senare tillfälle, oberoende av om konsumenten inte kände till att han eller hon hade ångerrätt och inte heller var ansvarig för denna okunnighet.

7)
Direktiv 2008/48 ska tolkas på så sätt att det utgör hinder för att kreditgivaren med fog kan anse att konsumenten har missbrukat sin ångerrätt enligt artikel 14.1 i direktivet, i ett fall där någon av de obligatoriska uppgifter som avses i artikel 10.2 i direktiv 2008/48 inte har angetts i kreditavtalet och inte heller har meddelats på ett korrekt sätt vid ett senare tillfälle, oberoende av om konsumenten inte kände till att han eller hon hade ångerrätt.

8)
Artikel 10.2 led t i direktiv 2008/48 ska tolkas på så sätt att kreditavtalet ska innehålla väsentliga uppgifter om alla förfaranden för klagomål eller prövning utanför domstol som är tillgängliga för konsumenten och, i förekommande fall, kostnaden för vart och ett av dessa förfaranden, den omständigheten att klagomålet eller ansökan om en sådan prövning ska inges genom skrivelse eller i elektronisk form, den fysiska eller elektroniska adress till vilken klagomålet eller ansökan om prövning ska sändas och de övriga formella villkor som gäller för klagomålet eller prövningen. När det gäller dessa uppgifter är det inte tillräckligt med en enkel hänvisning i kreditavtalet till förfaranderegler som går att läsa på internet eller till någon annan akt eller handling som rör villkoren för förfaranden för klagomål och prövning utanför domstol.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: tyska.