CELEX: 62015CJ0587
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimas
Eismo įvykis, 2006 m. sukeltas transporto priemonių, kurių įprastinė buvimo vieta yra skirtingose valstybėse narėse
Valstybių narių nacionalinių draudikų biurų tarybos vidaus nuostatai
Teisingumo Teismo jurisdikcijos nebuvimas
Direktyva 2009/103/EB
Netaikymas ratione temporis
Direktyvos 72/166/EEB, 84/5/EEB ir 2000/26/EB
Netaikymas ratione materiae
Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnis
Netaikymas
Sąjungos teisės neįgyvendinimas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas siekiant, kad būtų išaiškinta:
—
Biurų tarybos vidaus nuostatų (toliau – Vidaus nuostatai), priimtų Europos ekonominės erdvės valstybių narių ir kitų asocijuotų valstybių nacionalinių draudikų biurų 2002 m. gegužės 30 d. susitarimu, – šis susitarimas pridėtas prie 2003 m. liepos 28 d. Europos Komisijos sprendimo 2003/564/EB dėl Tarybos direktyvos 72/166/EEB taikymo tikrinant motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimą (
OL L 192, 2003, p. 23
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 6 t., p. 55), –3 straipsnio 4 dalis, 5 straipsnio 1 ir 4 dalys, 6 straipsnio 1 dalis ir 10 straipsnis,
—
2009 m. rugsėjo 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/103/EB dėl motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo patikrinimo (
OL L 263, 2009, p. 11
) 2 straipsnis, 10 straipsnio 1 ir 4 dalys ir 24 straipsnio 2 dalis ir
—
Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsnis.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Lietuvos Respublikos transporto priemonių draudikų biuro (toliau – Biuras „B“) ir Lietuvos piliečių Gintaro Dockevičiaus ir Jurgitos Dockevičienės ginčą, kilusį Biurui „B“ pareiškus regresinį ieškinį siekiant, kad iš atsakovų pagrindinėje byloje, kurie nebuvo apdrausti motorinių transporto priemonių valdytojų privalomuoju civilinės atsakomybės draudimu, kai pateko į eismo įvykį Vokietijoje, būtų priteistos sumos, kurias jis išmokėjo Vokietijos nacionaliniam draudikų biurui (toliau – Biuras „A“), kad kompensuotų pastarojo biuro kitai nurodyto eismo įvykio šaliai išmokėtą žalos atlyginimą.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
1972 m. balandžio 24 d. Tarybos direktyvos 72/166/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo įgyvendinimu, suderinimo (
OL L 103, 1972, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 10), iš dalies pakeistos 2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/14/EB (
OL L 149, 2005, p. 14
, ir klaidų ištaisymas
OL L 168, 2005 6 30, p. 50
; toliau – Direktyva 72/166), 2 straipsnyje nustatyta:
„1.   Valstybės narės netikrina transporto priemonių, kurių įprastinė buvimo vieta yra kitos valstybės narės teritorijoje, ir transporto priemonių, kurių įprastinė buvimo vieta yra trečiojoje šalyje, tačiau kurios atvyksta iš kitos valstybės narės teritorijos, civilinės atsakomybės draudimo. Tačiau jos gali atlikti nesistemingus draudimo patikrinimus, jeigu jie yra nediskriminuojantys ir vykdomi tik kaip kontrolės, kuri nėra skirta vien tik draudimui patikrinti, dalis.
2.   Transporto priemonių, kurių įprastinė buvimo vieta yra valstybės narės teritorijoje, atžvilgiu šios direktyvos nuostatos, išskyrus 3 ir 4 straipsnius, galioja:
—
kai yra sudarytas susitarimas tarp devynių nacionalinių draudikų biurų, pagal kurį kiekvienas nacionalinis biuras pagal savo valstybės teisės aktų dėl privalomojo draudimo nuostatas garantuoja žalos atlyginimą jo teritorijoje atsitikus įvykiui, padarytam transporto priemone, kurios įprastinė buvimo vieta yra kitos valstybės narės teritorijoje, nepriklausomai nuo to, ar ši transporto priemonė yra apdrausta, ar ne,
—
nuo Komisijos nustatytos datos po to, kai ji, glaudžiai bendradarbiaudama su valstybėmis narėmis, įsitikina, jog toks susitarimas yra sudarytas,
—
to susitarimo galiojimo laikui.“
1983 m. gruodžio 30 d. Antrosios Tarybos direktyvos 84/5/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo (
OL L 8, 1984, p. 17
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 249), iš dalies pakeistos Direktyva 2005/14 (toliau – Direktyva 84/5), 1 straipsnio 4 ir 7 dalyse nustatyta:
„4.
Kiekviena valstybė narė įsteigia arba įgalioja įstaigą, kurios užduotis būtų atlyginti, bent jau pagal privalomojo draudimo ribas, žalą, padarytą turtui arba asmeniui nenustatyta transporto priemone arba tokia transporto priemone, kurios atžvilgiu neįvykdyta 1 dalyje numatyta pareiga apdrausti.
Pirmoji pastraipa nepažeidžia valstybių narių teisės laikyti šios įstaigos išmokamą žalos atlyginimą subsidiariniu arba nesubsidiariniu, taip pat jų teisės reglamentuoti žalos atlyginimo reikalavimų patenkinimą tarp šios įstaigos ir už įvykį atsakingo asmens arba asmenų bei kitų draudikų arba socialinio draudimo įstaigų, turinčių išmokėti atlyginimą nukentėjusiam asmeniui dėl to paties įvykio. Tačiau valstybės narės negali leisti šiai įstaigai reikalauti, kad žalos atlyginimas būtų siejamas su nukentėjusio asmens pareiga bet kuriuo būdu įrodyti, jog atsakingas asmuo negali arba atsisako mokėti.
<...>
7.
Kiekviena valstybė narė šios įstaigos mokamą žalos atlyginimą reglamentuoja įstatymais ir kitais teisės aktais, nepažeidžiant bet kurios kitos praktikos, kuri yra palankesnė nukentėjusiam asmeniui.“
2000 m. gegužės 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/26/EB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo ir iš dalies keičiančios Tarybos direktyvas 73/239/EEB ir 88/357/EEB (
OL L 181, 2000, p. 65
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 3 t., p. 331) 1 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje nustatyta:
„Šios direktyvos tikslas – nustatyti specialias nuostatas, taikomas žalą patyrusioms šalims, kurioms turi būti išmokėtas atlyginimas už nuostolius ar sužalojimus, patirtus autoavarijose, kurios įvyko ne toje valstybėje narėje, kurioje nuolat gyvena žalą patyrusi šalis, ir kurie buvo sukelti transporto priemonėmis, kurios yra apdraustos ir kurių įprastinė buvimo vieta yra kurioje nors valstybėje narėje.“
Šios direktyvos 6 straipsnio 1 ir 2 dalys suformuluotos taip:
„1.   Kiekviena valstybė narė įsteigia arba patvirtina žalų atlyginimo instituciją, atsakingą už žalų atlyginimą žalą patyrusioms šalims 1 straipsnyje minėtais atvejais.
Žalą patyrusios šalys gali pateikti reikalavimus žalų atlyginimo institucijai toje valstybėje narėje, kurioje jos nuolat gyvena:
a)
jei per tris mėnesius nuo tos dienos, kai žalą patyrusi šalis pateikė reikalavimą atlyginti žalą autoavariją sukėlusios transporto priemonės draudimo įmonei arba jos atstovui žalų sureguliavimo reikalams, draudimo įmonė arba jos atstovas žalų sureguliavimo reikalams nepateikia pagrįsto atsakymo į reikalavime išdėstytus punktus; arba
b)
jei draudimo įmonė pagal 4 straipsnio 1 dalį nėra paskyrusi atstovo žalų sureguliavimo reikalams toje valstybėje, kurioje nuolat gyvena žalą patyrusi šalis. Šiuo atveju žalą patyrusios šalys negali pateikti reikalavimų žalų atlyginimo institucijai, jeigu jos yra pateikusios reikalavimus tiesiogiai autoavariją sukėlusios transporto priemonės draudimo įmonei ir jeigu per tris mėnesius nuo to reikalavimo pateikimo yra gavusios motyvuotą atsakymą.
Tačiau žalą patyrusios šalys negali pateikti reikalavimų žalų atlyginimo institucijai, jeigu jos yra iškėlusios [pareiškusios] ieškinį tiesiogiai draudimo įmonei.
Žalų atlyginimo institucija imasi veiksmų per du mėnesius nuo tos dienos, kai žalą patyrusi šalis jai pateikia reikalavimą atlyginti žalą, bet nutraukia savo veiksmus, jeigu vėliau draudimo įmonė arba jos atstovas žalų sureguliavimo reikalams pateikia pagrįstą atsakymą į reikalavimą.
Žalos atlyginimo institucija nedelsdama:
a)
autoavariją sukėlusios transporto priemonės draudimo įmonei arba jos atstovui žalų sureguliavimo reikalams;
b)
žalų atlyginimo institucijai valstybėje narėje, kurioje yra draudimo įmonės įstaiga, išdavusi polisą;
c)
autoavariją sukėlusiam asmeniui, jei jis yra žinomas,
praneša, kad yra gavusi žalą patyrusios šalies reikalavimą ir atsakys į tą reikalavimą per du mėnesius nuo jo pateikimo dienos.
Ši nuostata nepažeidžia valstybių narių teisės tos institucijos žalos atlyginimą laikyti subsidiariniu ar nesubsidiariniu ir teisės numatyti, kad žalų atlyginimas gali būti sureguliuojamas tarp tos institucijos ir autoavariją sukėlusio asmens arba asmenų bei kitų draudimo įmonių arba socialinio draudimo struktūrų, kurios privalo atlyginti žalą patyrusiai šaliai to paties įvykio padarytą žalą. Tačiau valstybės narės negali leisti, kad institucija keltų kokias nors žalos atlyginimo išmokėjimo sąlygas, išskyrus tas, kurios nustatytos šioje direktyvoje, ypač reikalauti, kad žalą patyrusi šalis kokiu nors būdu nustatytų, kad už žalos atlyginimą atsakingas asmuo negali arba atsisako mokėti.
2.   Žalų atlyginimo institucija, kuri yra išmokėjusi žalos atlyginimą žalą patyrusiai šaliai toje valstybėje narėje, kurioje ji nuolat gyvena, turi teisę reikalauti, kad išmokėtą žalos atlyginimo sumą jai grąžintų tos valstybės narės, kurioje yra polisą išdavusi draudimo įmonės įstaiga, žalų atlyginimo institucija.
Pastaroji institucija po to perima žalą patyrusios šalies teises autoavariją sukėlusio asmens arba jo draudimo įmonės atžvilgiu tokiu mastu, kuris atitinka žalų atlyginimo institucijos valstybėje narėje, kurioje nuolat gyvena žalą patyrusi šalis, išmokėto žalos atlyginimo už patirtus nuostolius arba sužalojimą sumą. Kiekviena valstybė narė privalo pripažinti tokį kitos valstybės narės numatytą teisių perėmimą.“
Direktyva 2009/103 buvo kodifikuotos ankstesnės direktyvos dėl motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės privalomojo draudimo, todėl, kaip numatyta jos 30 straipsnyje, šios direktyvos panaikintos nuo 2009 m. spalio 27 d. Iš šios direktyvos II priede pateiktos atitikties lentelės matyti, kad Direktyvos 72/166 2 straipsnio 2 dalis atitinka Direktyvos 2009/103 2 straipsnį, Direktyvos 84/5 1 straipsnio 4 ir 7 dalys atitinka Direktyvos 2009/103 10 straipsnio 1 ir 4 dalis, o Direktyvos 2000/26 6 straipsnio 2 dalis atitinka Direktyvos 2009/103 24 straipsnio 2 dalį.
Vidaus nuostatai
Vidaus nuostatų 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Kai biurui pranešama apie jo veiklos šalies teritorijoje įvykusią autoavariją, į kurią pateko kitos šalies transporto priemonė, jis, nelaukdamas oficialaus reikalavimo atlyginti žalą, ima tirti autoavarijos aplinkybes. Apie bet kokią tokią avariją jis kuo greičiau praneša žalią kortelę ar draudimo polisą išdavusiam draudikui arba prireikus atitinkamam biurui. Tačiau jis negali būti kaltinamas dėl tokių veiksmų neatlikimo.
Jei tokio tyrimo metu biuras nustato į autoavariją patekusios transporto priemonės draudiką ir tai, kad šio draudiko patikėtinis buvo patvirtintas 4 straipsnyje nustatyta tvarka, jis nedelsdamas perduoda šią informaciją patikėtiniui, kad šis imtųsi tolesnių veiksmų.“
Vidaus nuostatų 3 straipsnio 4 dalyje numatyta:
„Visas žalas biuras administruoja visiškai savarankiškai, vadovaudamasis autoavarijos šalyje taikomais įstatymais ir kitais teisės aktais, reglamentuojančiais atsakomybę, atlyginimą nukentėjusiems asmenims ir privalomąjį draudimą, žaliąją kortelę ar draudimo polisą išdavusio draudiko arba prireikus atitinkamo biuro interesais.
Biuras yra išimtinai kompetentingas spręsti visus reikalus, susijusius su autoavarijos šalyje taikomų teisės aktų aiškinimu (net kai remiamasi kitoje šalyje taikomomis teisės nuostatomis) ir žalos sureguliavimu. Atsižvelgiant į pastarąją nuostatą, esant aiškiai išreikštam prašymui, biuras informuoja draudiką arba atitinkamą biurą prieš priimdamas galutinį sprendimą.“
Vidaus nuostatų 5 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Kai biuras ar tam tikslui jo paskirtas agentas sureguliuoja visas žalas, susijusias su ta pačia autoavarija, ne vėliau kaip per vienerius metus nuo paskutinio nukentėjusiam asmeniui sumokėto mokėjimo dienos jis faksu ar elektroniniu paštu siunčia žaliąją kortelę ar draudimo polisą išdavusiam biuro nariui arba, prireikus, atitinkamam biurui prašymą atlyginti išlaidas, nurodydamas:
1.1.
nukentėjusių asmenų žalai atlyginti pagal draugišką susitarimą ar teismo sprendimą sumokėtas sumas;
1.2.
kviestinėms tarnyboms už kiekvieno reikalavimo atlyginti žalą administravimą ir sureguliavimą sumokėtas sumas bei visas specialias su teismo ieškiniu susijusias išlaidas, kurias panašiomis aplinkybėmis būtų turėjęs patirti ir autoavarijos šalyje įsisteigęs draudikas;
1.3.
visoms kitoms išlaidoms padengti skirtą administravimo mokestį, apskaičiuotą vadovaujantis biurų tarybos patvirtintomis taisyklėmis.
Kai su ta pačia autoavarija susiję reikalavimai atlyginti žalą yra apginami ir išsprendžiami nesumokėjus jokio žalos atlyginimo, gali būti reikalaujama sumokėti 5 straipsnio 1 dalies 2 punkte nurodytas sumas ir pagal 5 straipsnio 1 dalies 3 punktą biurų tarybos nustatytą mažiausią mokestį.“
Vidaus nuostatų 5 straipsnio 4 dalyje nustatyta:
„Pareikalavus laiku nusiunčiami patvirtinamieji dokumentai, įskaitant objektyvius įrodymus, kad nukentėjusių asmenų žala buvo atlyginta, tačiau dėl to neturi būti uždelstas išlaidų atlyginimas.“
Vidaus nuostatų 6 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„Kiekvienas biuras garantuoja, kad jo nariai atlygins bet kokias sumas, kurių 5 straipsnyje nustatyta tvarka gali pareikalauti autoavarijos šalies biuras ar tam tikslui jo paskirtas agentas.
Jeigu per 5 straipsnyje nurodytą dviejų mėnesių terminą narys nesumoka reikalaujamos sumos, biuras, kuriam priklauso šis narys, gavęs autoavarijos šalies biuro ar tam tikslui jo paskirto agento pateiktą reikalavimą įvykdyti prievolę, pats atlygina išlaidas vadovaudamasis toliau nurodytomis sąlygomis.
Biuras garantas sumoka reikalaujamą sumą per vieną mėnesį. Praleidus šį terminą, mokėtinai sumai automatiškai taikomi 12 % per metus dydžio delspinigiai, skaičiuojami nuo reikalavimo įvykdyti prievolę dienos iki tos dienos, kai gavėjo bankas gauna mokėjimo pavedimą.
Reikalavimas įvykdyti prievolę pateikiamas faksu arba el. paštu per 12 mėnesių nuo tos dienos, kai pagal 5 straipsnį buvo išsiųstas prašymas atlyginti išlaidas. Praleidus šį terminą ir nepažeidžiant teisės jam priskaičiuoti delspinigius, biuro garanto atsakomybė apsiriboja iš jo nario reikalaujama sumokėti suma plius 12 mėnesių 12 % per metus dydžio palūkanomis.
Reikalavimas įvykdyti prievolę nepriimamas, jei jis pateikiamas praėjus daugiau kaip dvejiems metams nuo prašymo atlyginti išlaidas išsiuntimo.“
Vidaus nuostatų 10 straipsnyje nustatyta:
„Biurai, kuriems taikomos šio skirsnio nuostatos, abipusiškai garantuoja atlyginti visas pagal šiuos nuostatus mokėtinas sumas, susijusias su bet kokia autoavarija, į kurią pateko transporto priemonė, kurios įprastinė buvimo vieta yra tos valstybės teritorijoje, kurioje veikia kiekvienas iš tų biurų, nesvarbu, ar transporto priemonė apdrausta, ar ne.“
Lietuvos teisė
Klostantis pagrindinės bylos aplinkybėms galiojusios redakcijos 2004 m. kovo 5 d. Transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės privalomojo draudimo įstatymo (Žin., 2004, Nr. 46-1498) 17 straipsnio 4 dalyje buvo nustatyta:
„Biuras moka išmoką dėl kitoje Europos Sąjungos valstybėje narėje padarytos žalos pagal teisės aktus kitos Europos Sąjungos valstybės narės (kurios nacionalinis draudikų biuras pasirašė Vidaus tvarkos taisykles), jeigu kaltininkas, kurio transporto priemonės įprastinė buvimo vieta yra Lietuvos Respublikos teritorijoje, yra neapsidraudęs transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės privalomuoju draudimu. <...> Biuras moka išmokas ir kitais atvejais, vykdydamas Vidaus tvarkos taisyklių reikalavimus.“
Šio įstatymo 23 straipsnio 5 dalyje buvo nurodyta:
„Biuras, išmokėjęs kitos Europos Sąjungos valstybės narės žalos atlyginimo institucijai reikalaujamą sumą, turi teisę susigrąžinti išmokėtas sumas iš neapdrausto kaltininko ar atsakingo draudiko.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
2006 m. liepos 20 d. Vokietijoje įvyko eismo įvykis, per kurį G. Dockevičiaus vairuojamas automobilis, priklausantis J. Dockevičienei, susidūrė su Vokietijoje gyvenančio Vokietijos piliečio K. Floros vairuojamu automobiliu. J. Dockevičienei priklausantis automobilis nebuvo apdraustas motorinių transporto priemonių valdytojų privalomuoju civilinės atsakomybės draudimu.
Frankfurto prie Maino (Vokietija) policijos surašytame eismo įvykio protokole nurodyta, kad nebuvo įmanoma vienareikšmiškai nustatyti eismo įvykio aplinkybių ir priežasčių. Abu vairuotojai buvo pripažinti ir nukentėjusiaisiais, ir pažeidusiais kelių eismo taisykles; už padarytus pažeidimus K. Floros skirta 35 EUR bauda, o G. Dockevičiui –60 EUR bauda. Kaip matyti iš šio protokolo, nustatyta, kad K. Floros važiavo nesilaikydamas saugaus atstumo, kai atsitrenkė į stabdančią transporto priemonę, o G. Dockevičius važiuodamas atbuline eiga nebuvo, kaip reikalaujama, itin atsargus.
K. Floros Biurui „A“ pateiktas prašymas atlyginti dėl eismo įvykio patirtą žalą buvo atmestas, todėl K. Floros
Landgericht Frankfurt am Main
(Frankfurto prie Maino apygardos teismas, Vokietija) pareiškė ieškinį, kuriame prašė priteisti iš Biuro „A“4095 EUR sumą, kad jam būtų atlyginta dėl eismo įvykio patirtą žala.
2010 m. gruodžio 27 d. sprendimu už akių
Landgericht Frankfurt am Main
(Frankfurto prie Maino apygardos teismas) atmetė šį ieškinį kaip nepagrįstą ir neįrodytą. 2011 m. rugpjūčio 8 d. šio teismo kolegija paliko galioti šį sprendimą.
2012 m. sausio 31 d.
Oberlandesgericht Frankfurt am Main
(Frankfurto prie Maino aukščiausiasis žemės teismas, Vokietija) pasiūlė Biurui „A“ ir K. Floros sudaryti taikos sutartį ir patenkinti K. Floros reikalavimą.
Biuras „A“ išmokėjo K. Floros jo reikalautą sumą ir 3643,71 EUR bylinėjimosi išlaidų; tada jis pateikė Biurui „B“ prašymą atlyginti bendrą 8352,96 EUR sumą.
Biuras „B“ patenkino Biuro „A“ prašymą ir pareikalavo iš atsakovų pagrindinėje byloje atlyginti jam šią sumą. Jiems nepatenkinus šio reikalavimo, Biuras „B“ Marijampolės rajono apylinkės teisme pareiškė regresinį ieškinį, kuriame prašė priteisti iš atsakovų pagrindinėje byloje atlyginti jam nurodytą sumą.
2014 m. gegužės 5 d. sprendimu Marijampolės rajono apylinkės teismas patenkino šį ieškinį; teismas nusprendė, kad Biuras „A“ turėjo išimtinę kompetenciją spręsti visus klausimus, susijusius su valstybėje narėje, kurioje įvyko eismo įvykis, galiojančių teisės aktų aiškinimu ir pretenzijos administravimu. Todėl Biurui „B“ pareiškus regresinį reikalavimą asmeniui, atsakingam už padarytą žalą, ir pastarajam ginčijant savo atsakomybės pagal valstybės, kurioje įvyko eismo įvykis, teisę pagrįstumą būtent atsakovui tenka pareiga pateikti jo prieštaravimus ir argumentus patvirtinančius įrodymus.
2014 m. spalio 7 d. Kauno apygardos teismas patenkino atsakovų pagrindinėje byloje apeliacinį skundą dėl minėto sprendimo, panaikino šį sprendimą ir atmetė Biuro „B“ ieškinį. Apeliacinės instancijos teismas nusprendė, kad, atsižvelgiant į tai, jog už žalą atsakingas asmuo nebuvo draudikų biurų tarpusavio santykių šalis ir žalos dydžio nepripažino, vien Biuro „B“ pateikti duomenys apie tai, kad Biuras „A“ išmokėjo nukentėjusiajam žalos atlyginimą, negali būti pripažinti pakankamais ir patikimai pagrindžiančiais padarytą žalą.
Apeliacinės instancijos teismas taip pat nurodė, kad tokios kategorijos bylose pareiga įrodyti žalos dydį ir priežastinį ryšį tenka regresinį reikalavimą reiškiančiam ieškovui. Vidaus nuostatais reguliuojami tik nacionalinių draudikų biurų tarpusavio santykiai ir jie nėra tiesiogiai taikytini nacionalinių draudikų biurų ir trečiųjų asmenų santykiams. Nei Transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės privalomojo draudimo įstatyme, nei Direktyvoje 2009/103 nenumatyta, kad, atlyginus kitos valstybės narės nacionaliniam draudikų biurui šio išmokėtą kompensaciją, atitinkamos valstybės narės nacionaliniam draudikų biurui šios sumos gali būti priteistos iš žalą padariusio asmens nevertinant jų pagrįstumo.
Lietuvos Aukščiausiasis Teismas, gavęs Biuro „B“ kasacinį skundą dėl 2014 m. spalio 7 d. Kauno apygardos teismo sprendimo, pažymėjo, kad šis sprendimas iš esmės atitinka jo paties jurisprudenciją, be kita ko, kiek joje nustatyta atitinkamos valstybės narės nacionalinio draudikų biuro pareiga įrodyti priežastinį ryšį tarp eismo įvykyje dalyvavusio asmens veiksmų ir sukeltos žalos.
Tačiau Biuras „B“ teigia, kad Vidaus nuostatai reguliuoja ne tik draudikų biurų, bet ir jų bei trečiųjų asmenų santykius. Todėl, Biurui „B“ pagal Vidaus nuostatus kompensavus Biuro „A“ išmokėtas sumas, atsakovams pagrindinėje byloje kyla pareiga jas atlyginti. Šiomis aplinkybėmis būtent jie turi pareigą įrodyti minėto priežastinio ryšio nebuvimą. Tai nepažeistų atsakovų pagrindinėje byloje teisės į gynybą, nes jie galėjo įstoti į Vokietijoje nagrinėtas bylas ir ginti šią savo teisę.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kilo abejonių dėl šių argumentų pagrįstumo ir jis, visų pirma, pažymi, kad nagrinėjamu atveju Biuras „A“ nėra įpareigotas pranešti atsakovams pagrindinėje byloje apie žalos administravimo procedūrą. Iš tiesų, nei Direktyvoje 2009/103, nei Vidaus nuostatuose aiškiai neįtvirtintas toks informavimo mechanizmas ir tvarka.
Be to, G. Dockevičius visą laiką ginčijo savo civilinę atsakomybę dėl eismo įvykio, o byloje esantys duomenys neleidžia daryti priešingos išvados. Pagaliau K. Floros patirta žala atlyginta pagal taikos sutartį, kurią sudarant G. Dockevičius nedalyvavo ir kuri neįrodo jo civilinės atsakomybės.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar tokiomis aplinkybėmis G. Dockevičius gali būti laikomas atsakingu už Biuro „B“ patirtas išlaidas.
Tokiomis aplinkybėmis Lietuvos Aukščiausiasis Teismas nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Direktyvos 2009/103 2 straipsnis, 10 straipsnio 1, 4 dalys, 24 straipsnio 2 dalis, Vidaus nuostatų 3 straipsnio 4 dalis, 5 straipsnio 1 ir 4 dalys, 6 straipsnio 1 dalis, 10 straipsnis, Chartijos 47 straipsnis (kartu ar atskirai, bet šiomis nuostatomis neapsiribojant) turi būti suprantami ir aiškinami taip, kad kai:
—
nacionalinis draudikų biuras (Biuras „A“) atlygina žalą asmeniui, nukentėjusiam per eismo įvykį šio biuro buveinės vietos valstybėje narėje, dėl to, kad už šią žalą atsakingas kitos valstybės narės pilietis nebuvo apdraudęs savo civilinės atsakomybės,
—
dėl šio atlyginimo Biuras „A“ perima nukentėjusiojo asmens teises ir eismo įvykio kaltininko kilmės nacionaliniam draudikų biurui (Biuras „B“) pareiškia reikalavimą atlyginti patirtas žalos sureguliavimo išlaidas,
—
Biuras „B“, neatlikęs savarankiško tyrimo ar neužklausęs papildomos informacijos, patenkina Biuro „A“ prašymą,
—
Biuras „B“ atsakovams (kaltininkui ir transporto priemonės savininkui) pareiškia ieškinį teisme atlyginti jo patirtas išlaidas,
šiame teismo procese ieškovas (Biuras „B”) savo reikalavimą atsakovams (kaltininkui ir transporto priemonės savininkui) gali grįsti tik lėšų apmokėjimo Biurui „A ” aplinkybe ir jam (ieškovui) nekyla pareiga įrodinėti atsakovo – kaltininko – civilinės atsakomybės sąlygų (šio kaltės, neteisėtų veiksmų, priežastinio ryšio ir žalos dydžio) bei tinkamo užsienio teisės taikymo atlyginant žalą nukentėjusiajam?
2.
Ar Direktyvos 2009/103 24 straipsnio 1 dalies 5 pastraipos c papunktis ir Vidaus nuostatų 3 straipsnio 1 ir 4 dalys (kartu ar atskirai, bet šiomis nuostatomis neapsiribojant) turi būti suprantami ir aiškinami taip, kad Biuras „A“ prieš galutinį sprendimą atlyginti žalą nukentėjusiajam privalo aiškiai ir suprantamai (įskaitant duomenų pateikimo kalbą) informuoti kaltininką ir transporto priemonės savininką (kai šie nesutampa) apie pradėtą žalos administravimo procesą ir jo eigą bei suteikti jiems pakankamai laiko tam, jog šie galėtų pateikti savo pastabas ar prieštaravimus dėl priimsimo sprendimo atlyginti žalą ir (ar) žalos dydžio?
3.
Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų neigiamas (t. y. atsakovai (kaltininkas ir transporto priemonės savininkas) iš ieškovo (Biuras „B“) galėtų reikalauti įrodyti ar jam kelti bet kokius kitus prieštaravimus ar abejones dėl,
inter alia
, eismo įvykio aplinkybių, kaltininko civilinės atsakomybės teisinio reguliavimo taikymo, žalos dydžio ir jo apskaičiavimo), ar Direktyvos 2009/103 2 straipsnis, 10 straipsnio 1 dalis, 24 straipsnio 2 dalis ir Vidaus nuostatų 3 straipsnio 4 dalies 2 pastraipa (kartu ar atskirai, bet šiomis nuostatomis nepasiribojant) turi būti suprantami ir aiškinami taip, kad, nepriklausomai nuo to, kad Biuras „B“ Biurui „A“ prieš galutinį sprendimą nepateikė prašymo informuoti apie autoavarijos šalyje taikomų teisės aktų aiškinimą ir žalos sureguliavimą, bet kokiu atveju Biuras „A“ pagal vėlesnį Biuro „B“ prašymą privalo pateikti šiuos duomenis bei bet kokią kitą informaciją, reikalingą pagrįsti [regresinį] reikalavimą atsakovams (kaltininkui ir transporto priemonės savininkui)?
4.
Jei atsakymas į antrąjį klausimą būtų teigiamas (t. y. Biuras „A“ privalo kaltininką bei transporto priemonės savininką informuoti apie žalos sureguliavimo procesą ir suteikti jiems galimybę pateikti prieštaravimus dėl kaltės ar žalos dydžio), kokie padariniai kyla dėl to, kad Biuras „A“ neįvykdė informavimo pareigos:
a)
Biuro „B“ prievolei patenkinti Biuro „A“ prašymą atlyginti pastarojo patirtas išlaidas;
b)
kaltininko ir transporto priemonės savininko prievolei atlyginti Biuro „B“ patirtas išlaidas?
5.
Ar Vidaus nuostatų 5 straipsnio 1 dalis ir 10 straipsnis turi būti suprantami ir aiškinami taip, kad nukentėjusiajam Biuro „A“ atlyginta suma laikytina jo paties prisiimta ir nekompensuotina rizika (nebent šią riziką prisiima Biuras „B“), bet ne kito eismo įvykyje dalyvavusio asmens pinigine prievole, atsižvelgiant į nagrinėjamos bylos aplinkybes
a fortiori
:
—
žalos atlyginimo įstaiga (Biuras „A“) nukentėjusiojo pretenziją atlyginti žalą iš pradžių atmeta,
—
dėl to nukentėjęs asmuo paduoda ieškinį teisme dėl žalos atlyginimo,
—
šis ieškinys prieš Biurą „A“ žemesnės instancijos teismuose atmetamas kaip nepagrįstas ir neįrodytas,
—
taikus susitarimas tarp nukentėjusiojo ir Biuro „A“ pasiekiamas tik aukštesnės instancijos teisme, kai šis šalims nurodo, kad jei jos atsisakys taikiai susitarti, byla bus grąžinta nagrinėti iš naujo,
—
Biuras „A“ sprendimą sudaryti taikų susitarimą iš esmės grindžia siekiu išvengti papildomų proceso išlaidų dėl užsitęsusio bylinėjimosi,
—
šiame procese nė vienas teismas nenustatė atsakovo, dalyvavusio eismo įvykyje, atsakomybės (kaltės)?“
Procesas Teisingumo Teisme
2016 m. liepos 25 d. raštu Teisingumo Teismas perdavė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui 1987 m. spalio 6 d. Sprendimo Demouche ir kt. (
152/83
,
EU:C:1987:421
) tekstą vokiečių, anglų ir prancūzų kalbomis, nes šis sprendimas nebuvo išverstas į lietuvių kalbą; kartu buvo pateiktas klausimas, ar, atsižvelgdamas į šio sprendimo 17–21 punktus, šis teismas pageidauja atsisakyti savo prašymo priimti prejudicinį sprendimą, ar ne.
2016 m. rugsėjo 20 d. raštu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patvirtino, kad savo prašymo neatsisako.
Dėl prejudicinių klausimų
Savo klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Vidaus nuostatų 3 straipsnio 4 dalis, 5 straipsnio 1 ir 4 dalys, 6 straipsnio 1 dalis ir 10 straipsnis, Direktyvos 2009/103 2 straipsnis, 10 straipsnio 1 ir 4 dalys bei 24 straipsnio 2 dalis ir (arba) Chartijos 47 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad nagrinėjamu atveju jiems prieštarauja pasekmės, kylančios iš šio teismo jurisprudencijos, pagal kurią reiškiant regresinį ieškinį pareiga įrodyti visus atsakovų pagrindinėje byloje civilinės atsakomybės už 2006 m. liepos 20 d. eismo įvykį elementus iš esmės tenka Biurui „B“.
Visų pirma, kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo prašo išaiškinti Vidaus nuostatus, reikia priminti, kad pagal SESV 267 straipsnį Teisingumo Teismo jurisdikcijai priklauso priimti prejudicinį sprendimą dėl Sutarčių išaiškinimo ir Sąjungos institucijų, įstaigų ar organų aktų galiojimo ir išaiškinimo.
Dėl iki nurodytų nuostatų galiojusių tokio pat pobūdžio aktų Teisingumo Teismas jau turėjo progos konstatuoti, kad jie nelaikytini Sąjungos institucijų, įstaigų ar organų priimtais aktais (šiuo klausimu žr. 1987 m. spalio 6 d. Sprendimo Demouche ir kt.,
152/83
,
EU:C:1987:421
,
punktą ir 1992 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Fournier,
C‑73/89
,
EU:C:1992:431
,
ir
punktus).
Teisingumo Teismas pažymėjo, kad šiuos aktus parengė ir priėmė privatinės teisės subjektai, nedalyvaujant jokiai Sąjungos institucijai ar įstaigai (šiuo klausimu žr. 1987 m. spalio 6 d. Sprendimo Demouche ir kt.,
152/83
,
EU:C:1987:421
,
ir
punktus).
Be to, Teisingumo Teismas kaip neturinčias reikšmės nurodytų aktų pobūdžiui atmetė aplinkybes, kad, pirma, jų priėmimas buvo numatytas kaip Direktyvos 72/166 įgyvendinimo sąlyga, antra, šios direktyvos taikymo terminą lėmė nagrinėjamų aktų taikymo terminas, trečia, Komisija rekomendacijoje ir vėliau priimtuose visuose sprendimuose konstatavo šių aktų atitiktį nurodytos direktyvos reikalavimams ir, ketvirta, šie aktai buvo pridėti prie Komisijos sprendimų ir kartu su jais paskelbti
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(šiuo klausimu žr. 1987 m. spalio 6 d. Sprendimo Demouche ir kt.,
152/83
,
EU:C:1987:421
,
ir
punktus).
Taigi konstatuotina, kad tie patys argumentai taikytini Vidaus nuostatams, kuriuos parengė ir priėmė privatinės teisės subjektai, nedalyvaujant jokiai Sąjungos institucijai, įstaigai ar organui.
Vadinasi, Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos priimti prejudicinio sprendimo dėl tų prašymą priimti tokį sprendimą pateikusio teismo pateiktų klausimų, kurie susiję su Vidaus nuostatų aiškinimu.
Antra, kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo prašo išaiškinti Direktyvos 2009/103 nuostatas, viena vertus, reikia konstatuoti, kad ji netaikoma pagrindinei bylai
ratione temporis
, atsižvelgiant į jos įsigaliojimo datą ir į eismo įvykio, dėl kurio iškelta ši byla, datą.
Kita vertus, kadangi K. Floros kreipėsi į Biurą „A“, kuris Vokietijoje yra ne kompetentinga institucija, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 84/5 1 straipsnio 4 ir 7 dalis, o žaliosios kortelės sistemai priklausantis biuras, akivaizdu, kad pagrindinė byla susijusi su šia sistema, o ne su sistema, sukurta, be kita ko, pagal direktyvas 72/166, 84/5 ir 2000/26.
Be to, kadangi, kaip matyti iš Direktyvos 2000/26 1 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos, jos 6 straipsniu reglamentuojamos procedūros dėl žalos atlyginimo tik nukentėjusiesiems, nuolat gyvenantiems ne toje valstybėje narėje, kurioje įvyko eismo įvykis, o įvykis, dėl kurio iškelta pagrindinė byla, įvyko K. Floros nuolatinės gyvenamosios vietos valstybėje narėje, ši nuostata bet kuriuo atveju negali būti taikoma pagrindinei bylai. Tas pats pasakytina ir apie Direktyvos 72/166 2 straipsnį, kurio vienintelis ryšys su šia byla yra tai, kad jame minimi Vidaus nuostatai, kurių aiškinti Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos.
Trečia, šiomis aplinkybėmis nematyti jokio pagrindinės bylos ryšio su Sąjungos teisės įgyvendinimu, kaip tai suprantama pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį, todėl jos 47 straipsnis taip pat negali būti taikomas pagrindinei bylai.
Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, į pateiktus klausimus reikia atsakyti:
—
Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos priimti prejudicinio sprendimo dėl tų prašymą priimti tokį sprendimą pateikusio teismo pateiktų klausimų, kurie susiję su Vidaus nuostatų aiškinimu,
—
Direktyva 2009/103 netaikoma pagrindinei bylai
ratione temporis
,
—
direktyvos 72/166, 84/5 ir 2000/26 netaikomos šiai bylai
ratione materiae
, taigi
—
minėtai bylai taip pat netaikomas Chartijos 47 straipsnis, nes nėra įgyvendinama Sąjungos teisė, kaip tai suprantama pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį,
todėl pirmiau nurodytos direktyvos ir Chartijos 47 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad nagrinėjamu atveju jiems neprieštarauja pasekmės, kylančios iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo jurisprudencijos, pagal kurią reiškiant regresinį ieškinį pareiga įrodyti visus atsakovų pagrindinėje byloje civilinės atsakomybės už 2006 m. liepos 20 d. eismo įvykį elementus iš esmės tenka Biurui „B“.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos priimti prejudicinio sprendimo dėl tų prašymą priimti tokį sprendimą pateikusio teismo pateiktų klausimų, kurie susiję su Biurų tarybos vidaus nuostatų, priimtų Europos ekonominės erdvės valstybių narių ir kitų asocijuotų valstybių nacionalinių draudikų biurų 2002 m. gegužės 30 d. susitarimu, – šis susitarimas pridėtas prie 2003 m. liepos 28 d. Europos Komisijos sprendimo dėl Tarybos direktyvos 72/166/EEB taikymo tikrinant motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimą, – aiškinimu.

—
2009 m. rugsėjo 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/103/EB dėl motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo patikrinimo netaikoma pagrindinei bylai
ratione temporis
,

—
1972 m. balandžio 24 d. Tarybos direktyva 72/166/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo įgyvendinimu, suderinimo, iš dalies pakeista 2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/14/EB, 1983 m. gruodžio 30 d. Tarybos direktyva 84/5/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo, iš dalies pakeista Direktyva 2005/14, ir 2000 m. gegužės 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2000/26/EB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo ir iš dalies keičianti Tarybos direktyvas 73/239/EEB ir 88/357/EEB netaikomos šiai bylai
ratione materiae
, taigi

—
minėtai bylai taip pat netaikomas Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnis, nes nėra įgyvendinama Sąjungos teisė, kaip tai suprantama pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį,

todėl pirmiau nurodytos direktyvos ir Chartijos 47 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad nagrinėjamu atveju jiems neprieštarauja pasekmės, kylančios iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo jurisprudencijos, pagal kurią reiškiant regresinį ieškinį pareiga įrodyti visus atsakovų pagrindinėje byloje civilinės atsakomybės už 2006 m. liepos 20 d. eismo įvykį elementus iš esmės tenka Lietuvos Respublikos transporto priemonių draudikų biurui.

Silva de Lapuerta
Regan
Arabadjiev
Fernlund
Rodin
Paskelbta 2017 m. birželio 15 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris
A. Calot Escobar
Pirmosios kolegijos pirmininkė
R. Silva de Lapuerta
(
)	Proceso kalba: lietuvių.