CELEX: 62017CJ0174
Odvolanie
Žaloba o náhradu škody
Článok 340 druhý odsek ZFEÚ
Neprimeraná dĺžka konania v dvoch veciach prejednávaných Všeobecným súdom Európskej únie
Náhrada škody, ktorá údajne vznikla žalobkyniam
Majetková ujma
Náklady na bankovú záruku
Príčinná súvislosť
Úroky z omeškania

Svojimi odvolaniami Európska únia na jednej strane a Plásticos Españoles SA (ASPLA) (ďalej len „ASPLA“) a Armando Álvarez SA na strane druhej navrhujú zrušiť rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie zo 17. februára 2017, ASPLA a Armando Álvarez/Európska únia (T‑40/15, ďalej len „napadnutý rozsudok“,
EU:T:2017:105
), ktorým tento súd zaviazal Európsku úniu zaplatiť spoločnosti ASPLA náhradu škody vo výške 44951,24 eura a spoločnosti Armando Álvarez náhradu škody vo výške 111042,48 eura z dôvodu majetkovej ujmy vzniknutej týmto spoločnostiam v dôsledku nedodržania primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach, v ktorých boli vydané rozsudky zo 16. novembra 2011, ASPLA/Komisia (
T‑76/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:672
), a zo 16. novembra 2011, Álvarez/Komisia (
T‑78/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:673
) (spolu ďalej len „veci T‑76/06 a T‑78/06“), a v zostávajúcej časti žalobu zamietol.
Okolnosti predchádzajúce sporu
Návrhmi doručenými do kancelárie Všeobecného súdu 24. februára 2006 tak ASPLA, ako aj Armando Álvarez podali žaloby proti rozhodnutiu Komisie K(2005) 4634 z 30. novembra 2005 týkajúcemu sa konania podľa článku [101 ZFEÚ] (vec COMP/F/38.354 – Plastové vrecia) (ďalej len „rozhodnutie K(2005) 4634“). Tieto spoločnosti vo svojich žalobách v podstate navrhli, aby Všeobecný súd zrušil toto rozhodnutie v rozsahu, v akom sa ich týka, alebo, subsidiárne, aby znížil pokutu, ktorá im bola uložená.
Rozsudkami zo 16. novembra 2011, ASPLA/Komisia (
T‑76/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:672
), a zo 16. novembra 2011, Álvarez/Komisia (
T‑78/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:673
), Všeobecný súd tieto žaloby zamietol.
Návrhmi podanými 24. januára 2012 sa ASPLA a Armando Álvarez odvolali proti rozsudkom zo 16. novembra 2011, ASPLA/Komisia (
T‑76/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:672
), a zo 16. novembra 2011, Álvarez/Komisia (
T‑78/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:673
).
Súdny dvor rozsudkami z 22. mája 2014, ASPLA/Komisia (
C‑35/12 P
,
EU:C:2014:348
), a Armando Álvarez/Komisia (
C‑36/12 P
,
EU:C:2014:349
), tieto odvolania zamietol.
Konanie pred Všeobecným súdom a napadnutý rozsudok
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 27. januára 2015 ASPLA a Armando Álvarez podali na základe článku 268 ZFEÚ žalobu proti Európskej únii, zastúpenej Súdnym dvorom Európskej únie alebo Európskou komisiou, na dosiahnutie náhrady škody, ktorú tieto spoločnosti údajne utrpeli z dôvodu neprimeranej dĺžky konania pred Všeobecným súdom vo veciach T‑76/06 a T‑78/06.
Uznesením zo 4. marca 2016, ASPLA a Armando Álvarez/Európska únia (
T‑40/15
, neuverejnené,
EU:T:2016:133
), bola Komisia po čiastočnom späťvzatí návrhov žalobkýň vyškrtnutá v rámci tejto veci ako zástupkyňa Únie.
V napadnutom rozsudku Všeobecný súd rozhodol:
„1.
Európska únia, zastúpená Súdnym dvorom Európskej únie, je povinná zaplatiť spoločnosti ASPLA náhradu škody vo výške 44951,24 eura a spoločnosti Armando Álvarez náhradu škody vo výške 111042,48 eura ako náhradu majetkovej ujmy spôsobenej týmto spoločnostiam nedodržaním primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06. Každá z týchto náhrad škody sa navýši o kompenzačné úroky od 27. januára 2015 do vyhlásenia tohto rozsudku v ročnej miere inflácie stanovenej za dotknuté obdobie Eurostatom (Štatistický úrad Európskej únie) v členskom štáte, v ktorom sú tieto spoločnosti usadené.
2.
Každá z náhrad uvedených v bode 1 vyššie bude navýšená o úroky z omeškania plynúce odo dňa vyhlásenia tohto rozsudku až do ich úplného zaplatenia v sadzbe stanovenej Európskou centrálnou bankou (ECB) pre jej hlavné refinančné operácie, zvýšenej o dva percentuálne body.
3.
V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.
4.
ASPLA a Armando Álvarez na jednej strane a Európska únia, zastúpená Súdnym dvorom Európskej únie, na druhej strane znášajú svoje vlastné trovy konania.
5.
Európska komisia znáša svoje vlastné trovy konania.“
Návrhy účastníkov konania
Svojím odvolaním vo veci C‑174/17 P Európska únia navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil bod 1 výroku napadnutého rozsudku,
–
zamietol ako nedôvodný návrh, ktorý formulovali ASPLA a Armando Álvarez v prvostupňovom konaní s cieľom získať sumu 3495038,66 eura ako náhradu škody, ktorá im bola údajne spôsobená prekročením primeranej lehoty na rozhodnutie, a
–
rozhodol, že ASPLA a Armando Álvarez sú povinné nahradiť trovy konania.
ASPLA a Armando Álvarez navrhujú, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie a
–
uložil odvolateľke povinnosť nahradiť trovy konania.
Komisia navrhuje, aby Súdny dvor odvolaniu v celom rozsahu vyhovel.
Svojím odvolaním vo veci C‑222/17 P ASPLA a Armando Álvarez navrhujú, aby Súdny dvor:
–
vyhlásil toto odvolanie za prípustné,
–
zrušil napadnutý rozsudok,
–
uložil Európskej únii, zastúpenej Súdnym dvorom Európskej únie, povinnosť zaplatiť 3495038,66 eura (355118,67 eura zodpovedajúcich dodatočným bankovým poplatkom a 3139919,99 eura zodpovedajúcich dodatočným úrokom z pokuty) na náhradu škody z dôvodu, že Všeobecný súd porušil článok 47 druhý odsek Charty základných práv Európskej únie, pričom k tejto sume treba pripočítať kompenzačné úroky vo výške ročnej miery inflácie v Španielsku vypočítané Eurostatom pre obdobie od 27. januára 2015 do 17. februára 2017, ako aj úroky z omeškania v sadzbe uplatňovanej ECB na jej hlavné refinančné operácie, zvýšenej o dva percentuálne body, od tohto dátumu až do zaplatenia, a
–
uložil Európskej únii povinnosť nahradiť trovy konania.
Európska únia navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie ako buď čiastočne neprípustné a čiastočne nedôvodné, alebo ako nedôvodné a
–
zaviazal odvolateľky na náhradu trov konania.
Rozhodnutím predsedu prvej komory zo 17. apríla 2018 boli veci C‑174/17 P až C‑222/17 P spojené na účely prednesenia návrhov a vyhlásenia rozsudku.
O odvolaniach
Európska únia uvádza na podporu svojho odvolania vo veci C‑174/17 P dva odvolacie dôvody.
ASPLA a Armando Álvarez uvádzajú na podporu svojho odvolania vo veci C‑222/17 P päť odvolacích dôvodov.
O prvom odvolacom dôvode vo veci C‑174/17 P
Argumentácia účastníkov konania
Svojím prvým odvolacím dôvodom Európska únia tvrdí, že Všeobecný súd sa tým, že zastával názor, že existuje dostatočne priama príčinná súvislosť medzi porušením primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 a stratou, ktorá vznikla spoločnostiam ASPLA a Armando Álvarez z dôvodu uhradenia nákladov na bankovú záruku počas obdobia, ktoré zodpovedá prekročeniu tejto primeranej lehoty, dopustil nesprávneho právneho posúdenia pri výklade pojmu „príčinná súvislosť“.
Európska únia konkrétne zastáva názor, že Všeobecný súd vychádzal z nesprávneho predpokladu, že voľba zriadiť bankovú záruku sa viaže len na jeden časový okamih, a to na „pôvodné rozhodnutie“ zriadiť túto záruku. No vzhľadom na to, že povinnosť zaplatiť pokutu existovala počas celého konania pred súdmi Únie a dokonca aj po uplynutí tohto obdobia, keďže pokuta nebola zrušená, mali žalobkyne v prvostupňovom konaní možnosť zaplatiť pokutu a splniť si tak povinnosť, ktorá im bola v tejto súvislosti uložená. Tým, že mali možnosť zaplatiť pokutu v akomkoľvek okamihu, voľba žalobkýň nahradiť túto platbu bankovou zárukou je dlhodobou voľbou, ktorú uskutočňovali počas celého konania. Rozhodujúca príčina zaplatenia nákladov na bankovú záruku preto spočíva v ich vlastnej voľbe nezaplatiť pokutu a túto platbu nahradiť bankovou zárukou, a nie v porušení primeranej lehoty na rozhodnutie.
Komisia sa prikláňa k tvrdeniam uvedeným Európskou úniou.
ASPLA a Armando Álvarez tvrdia, že Všeobecný súd sa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia v bodoch 110 až 119 napadnutého rozsudku, a tiež, že rozhodujúca príčina zaplatenia nákladov na bankovú záruku nespočíva v ich „vlastnom rozhodnutí“, ako to zjavne tvrdí Európska únia, zastúpená Súdnym dvorom Európskej únie, ale je výsledkom uplatnenia článku 85 nariadenia Komisie (ES, Euratom) č. 2342/2002 z 23. decembra 2002, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá na vykonávanie nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Európskych spoločenstiev (
Ú. v. ES L 357, 2002, s. 1
; Mim. vyd. 01/004, s. 145).
V tejto súvislosti odporkyne po prvé uvádzajú, že zo znenia tohto ustanovenia nevyplýva, že možnosť zabezpečiť platbu by bola považovaná za výnimku zo všeobecného pravidla, ale že s cieľom požiadať o dodatočnú lehotu na vykonanie platby musia byť nevyhnutne splnené dve podmienky, a to zabezpečenie platby a zaplatenie úrokov. Po druhé žiadatelia sa môžu slobodne rozhodnúť medzi okamžitým zaplatením a zriadením bankovej záruky, pričom obe tieto možnosti sú rovnocenné v tom zmysle, že výber druhej z nich nemôže znamenať porušenie príčinnej súvislosti medzi ujmou a protiprávnym konaním. Po tretie uskutočnenie voľby vyplývajúcej z ustanovenia práva Únie, ktoré poskytuje osobe podliehajúcej súdnej právomoci alternatívu tým, že ju výslovne upravuje, nemôže narušiť príčinnú súvislosť.
ASPLA a Armando Álvarez teda navrhujú tento odvolací dôvod zamietnuť.
Posúdenie Súdnym dvorom
Treba pripomenúť, ako Súdny dvor už zdôraznil, že podmienka týkajúca sa príčinnej súvislosti stanovená v článku 340 druhom odseku ZFEÚ sa týka existencie dostatočne priamej príčinnej súvislosti medzi konaním inštitúcií Únie a škodou, pričom túto súvislosť musí preukázať žalobca tak, že vytýkané konanie musí byť rozhodujúcou príčinou ujmy (uznesenie z 31. marca 2011, Mauerhofer/Komisia,
C‑433/10 P
, neuverejnené,
EU:C:2011:204
, bod
a citovaná judikatúra).
Na preukázanie existencie príčinnej súvislosti medzi konaním vytýkaným Súdnemu dvoru a údajnou škodou treba teda zistiť, či porušenie primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 je rozhodujúcou príčinou ujmy vyplývajúcej zo zaplatenia nákladov na bankovú záruku v období zodpovedajúcom prekročeniu uvedenej lehoty.
V tejto súvislosti je potrebné poznamenať, že v žalobe o náhradu škody podanej proti Komisii, okrem iného na účely úhrady nákladov na záruku vynaložených žalobcami s cieľom získať pozastavenie rozhodnutí o vymáhaní dotknutých náhrad v prípade rozhodnutí, ktoré boli neskôr stiahnuté, Súdny dvor už rozhodol, že ak rozhodnutie ukladajúce povinnosť zaplatiť pokutu zahŕňa možnosť zložiť zábezpeku na zabezpečenie uvedenej platby a úrokov z omeškania až do vydania rozhodnutia o žalobe podanej proti tomuto rozhodnutiu, ujma spočívajúca v nákladoch na záruku nevyplýva z tohto rozhodnutia, ale z vlastnej voľby dotknutej osoby zriadiť záruku namiesto okamžitého splnenia povinnosti vrátiť uvedené náhrady. Za týchto podmienok Súdny dvor uviedol, že neexistuje priama príčinná súvislosť medzi konaním vytýkaným Komisii a údajnou ujmou (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. februára 2013, Inalca a Cremonini/Komisia,
C‑460/09 P
,
EU:C:2013:111
, body
a
).
Všeobecný súd však v bode 112 napadnutého rozsudku zastával názor, že skutkový stav vo veci, ktorú prejednáva, sa podstatne líši od skutkového stavu, z ktorého vychádza táto judikatúra, a to v tom zmysle, že súvislosť medzi prekročením primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 a uhradením nákladov na bankovú záruku v období, ktoré zodpovedá tomuto prekročeniu, nemohla byť narušená pôvodnou voľbou spoločností ASPLA a Armando Álvarez nezaplatiť okamžite pokutu uloženú rozhodnutím K(2005) 4634 a zriadiť bankovú záruku.
Konkrétne, ako vyplýva z bodov 110 a 111 napadnutého rozsudku, dvomi okolnosťami, z ktorých Všeobecný súd vychádzal, keď dospel k záveru uvedenému v bode 112 tohto rozsudku, je jednak to, že v čase, keď ASPLA a Armando Álvarez zriadili bankovú záruku, nebolo možné predvídať porušenie primeranej lehoty na rozhodnutie a tieto spoločnosti mohli legitímne očakávať, že ich žaloby budú prejednané v primeranej lehote, a jednak to, že k prekročeniu primeranej lehoty na rozhodnutie došlo po tom, čo ASPLA a Armando Álvarez uskutočnili svoje pôvodné rozhodnutie zriadiť túto záruku.
Obe okolnosti uvedené Všeobecným súdom v bodoch 110 a 111 napadnutého rozsudku však nie sú relevantné na vyvodenie záveru, že príčinná súvislosť medzi porušením primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 a ujmou vzniknutou spoločnostiam ASPLA a Armando Álvarez v dôsledku zaplatenia nákladov na bankovú záruku v období zodpovedajúcom prekročeniu uvedenej lehoty nemohla byť prerušená voľbou týchto podnikov zriadiť predmetnú záruku.
Bolo by to tak totiž len vtedy, ak by bolo zachovanie bankovej záruky povinné v tom zmysle, že podnik, ktorý podal žalobu proti rozhodnutiu Komisie, ktorým sa tomuto podniku ukladá pokuta, a zvolil si zriadenie bankovej záruky s cieľom vyhnúť sa okamžitému výkonu tohto rozhodnutia, by nemal právo pred vyhlásením rozsudku o tejto žalobe zaplatiť uvedenú pokutu a ukončiť tak bankovú záruku, ktorú zriadil (rozsudok z tohto dňa, C‑138/17 P a C‑146/17 P, Európska únia/Gascogne Sack Deutschland a Gascogne, bod 28).
Ako však uviedol generálny advokát v bodoch 37, 50 a 51 svojich návrhov a ako Súdny dvor už konštatoval, zachovanie bankovej záruky, rovnako ako jej zriadenie, spadá do diskrečnej právomoci dotknutého podniku so zreteľom na jeho finančné záujmy. Žiadne ustanovenie práva Únie totiž nebráni tomu, aby tento podnik kedykoľvek ukončil bankovú záruku, ktorú zriadil, a zaplatil uloženú pokutu, ak so zreteľom na vývoj okolností v porovnaní s okolnosťami existujúcimi v čase zriadenia tejto záruky sa uvedený podnik domnieva, že táto možnosť je preň výhodnejšia. Tak by to mohlo byť najmä v prípade, že na základe priebehu konania na Všeobecnom súde sa dotknutý podnik domnieva, že rozsudok bude vydaný neskôr, ako pôvodne predpokladal a v dôsledku toho budú náklady na bankovú záruku vyššie ako náklady, s ktorými počítal pri zriadení tejto záruky (rozsudok z tohto dňa, C‑138/17 P a C‑146/17 P, Európska únia/Gascogne Sack Deutschland a Gascogne, bod 29).
V tomto prípade vzhľadom na to, že na jednej strane k začatiu ústnej časti konania vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 došlo 23. novembra 2010, ako vyplýva z konštatovaní uvedených Všeobecným súdom v bode 65 napadnutého rozsudku, a na druhej strane, ako vyplýva z ich žaloby na prvom stupni, ASPLA a Armando Álvarez sa domnievali, že k začatiu ústnej časti konania malo dôjsť najneskôr vo februári 2009, pokiaľ ide o vec T‑76/06, a v októbri 2008, pokiaľ ide o vec T‑78/06, treba konštatovať, že od týchto dátumov ASPLA a Armando Álvarez nemohli nevedieť, že konania v uvedených veciach budú trvať dlhšie ako pôvodne predpokladali, a že tieto spoločnosti mohli prehodnotiť možnosť zachovania bankovej záruky vzhľadom na dodatočné náklady, ktoré si zachovanie tejto záruky mohlo vyžadovať.
Za týchto podmienok porušenie primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 nemôže byť rozhodujúcou príčinou ujmy, ktorá vznikla spoločnostiam ASPLA a Armando Álvarez z dôvodu zaplatenia nákladov na bankovú záruku v období, ktoré zodpovedalo prekročeniu tejto lehoty. Ako uviedol generálny advokát v bode 58 svojich návrhov, táto ujma vyplýva z vlastného rozhodnutia spoločností ASPLA a Armando Álvarez zachovať bankovú záruku počas konania v týchto veciach napriek finančným dôsledkom, ktoré toto zachovanie zahŕňalo.
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že Všeobecný súd sa tým, že zastával názor, že existuje dostatočne priama príčinná súvislosť medzi porušením primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 a stratou, ktorá vznikla spoločnostiam ASPLA a Armando Álvarez z dôvodu uhradenia nákladov na bankovú záruku počas obdobia, ktoré zodpovedá prekročeniu tejto lehoty, dopustil nesprávneho právneho posúdenia pri výklade pojmu „príčinná súvislosť“.
V dôsledku toho, keďže tento odvolací dôvod musí byť prijatý, je potrebné zrušiť bod 1 výroku napadnutého rozsudku, pričom nie je potrebné rozhodovať o druhom odvolacom dôvode, ktorý uviedla Európska únia na podporu svojho odvolania vo veci C‑174/17 P.
O treťom a piatom odvolacom dôvode vo veci C‑222/17 P
Tretí a piaty odvolací dôvod sú založené na nesprávnom právnom posúdení pri uplatnení zásady zákazu rozhodovať
ultra petita
, porušení práva spoločností ASPLA a Armando Álvarez na obhajobu, ako aj na rozpornom odôvodnení, pokiaľ ide obdobie, ktorého sa mala týkať náhrada škody.
Vzhľadom na to, že tieto odvolacie dôvody sa týkajú výšky náhrady škody priznanej Všeobecným súdom z dôvodu majetkovej ujmy, ktorú spoločnosti ASPLA a Armando Álvarez utrpeli v dôsledku zaplatenia nákladov na bankovú záruku počas obdobia zodpovedajúceho prekročeniu primeranej lehoty na rozhodnutie, a ako vyplýva z bodu 34 tohto rozsudku, bod 1 výroku napadnutého rozsudku sa zrušuje, už nie je potrebné skúmať uvedené odvolacie dôvody.
O druhom odvolacom dôvode vo veci C‑222/17 P
Argumentácia účastníkov konania
Svojím druhým odvolacím dôvodom, ktorý treba preskúmať pred prvým odvolacím dôvodom, ASPLA a Armando Álvarez tvrdia, že Všeobecný súd tým, že zamietol ich návrh na náhradu škody z titulu majetkovej ujmy, ktorá im údajne vznikla z dôvodu zaplatenia dodatočných úrokov z omeškania z výšky uloženej pokuty, keďže nepredložili žiaden dôkaz, ktorý by umožňoval preukázať, že počas obdobia zodpovedajúceho prekročeniu primeranej lehoty na rozhodnutie bola výška úrokov z omeškania vyššia ako výhoda, ktorú mohli mať v dôsledku toho, že počas uvedeného obdobia užívali sumu pokuty zvýšenú o úroky z omeškania, a teda nepreukázali, že im vznikla skutočná a určitá strata z dôvodu zaplatenia uvedených úrokov, sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia pri stanovení vzniknutej majetkovej ujmy.
Podľa spoločností ASPLA a Armando Álvarez toto preukázanie nie je nevyhnutné na účely dokázania existencie skutočnej škody. Dodatočná suma týkajúca sa pokuty, ktorá by zodpovedala úrokom z omeškania, je, podobne ako poplatky spojené s poskytnutím bankových záruk, skutočne znášaným finančným nákladom, ktorý by nevznikol bez protiprávneho konania Všeobecného súdu. V tejto súvislosti by bolo nekoherentné považovať takéto poplatky za „nahraditeľnú ujmu“ bez toho, aby sa požadoval dôkaz v zmysle uvedenom v bode 37 tohto rozsudku a zároveň nezohľadniť túto kvalifikáciu v súvislosti s finančnými nákladmi zodpovedajúcimi úrokom z omeškania.
Rovnako ako odvolateľky Európska únia tiež uznáva, že napadnutý rozsudok obsahuje rozpor, pokiaľ ide o hodnotenie jednak údajnej ujmy vyplývajúcej zo zaplatenia úrokov zo sumy pokuty a jednak údajnej ujmy vyplývajúcej z nákladov na bankovú záruku. Na rozdiel od odvolateliek sa však Európska únia domnieva, že napadnutý rozsudok obsahuje nesprávne právne posúdenie výlučne so zreteľom na vyhodnotenie tejto ujmy.
Posúdenie Súdnym dvorom
V prvom rade je potrebné pripomenúť, ako Všeobecný súd uviedol v bode 84 napadnutého rozsudku, že každá škoda, ktorej náhrada sa požaduje v rámci žaloby o mimozmluvnej zodpovednosti Únie na základe článku 340 druhého odseku ZFEÚ, musí byť skutočná a určitá (rozsudok z 30. mája 2017, Safa Nicu Sepahan/Rada,
C‑45/15 P
,
EU:C:2017:402
, bod
a citovaná judikatúra).
V tejto súvislosti treba uviesť, ako uviedol generálny advokát v bode 65 svojich návrhov, že pokiaľ akt alebo opomenutie inštitúcie Únie môže viesť k vzniku určitých nákladov pre podnik, zároveň však preň môže priniesť určité výhody, možno sa domnievať, že existuje ujma v zmysle článku 340 ZFEÚ len vtedy, ak je čistý rozdiel medzi nákladmi a príjmami vyplývajúcimi z konania vytýkaného tejto inštitúcii záporný.
Pokiaľ ide o údajnú ujmu vyplývajúcu zo zaplatenia úrokov z omeškania zo sumy pokuty počas obdobia zodpovedajúceho prekročeniu primeranej lehoty na rozhodnutie, v skutočnosti sa možno sa domnievať, že existuje skutočná a určitá ujma, len vtedy, ak úroky, ktoré vznikli počas tohto obdobia sú vyššie ako výhoda, ktorú mohli odvolateľky získať z toho, že počas uvedeného obdobia využívali sumu rovnajúcu sa výške pokuty zvýšenú o úroky z omeškania (rozsudok z tohto dňa, C‑150/17 P, Európska únia/Kendrion, bod 88).
Okrem toho Súdny dvor spresnil, že prináleží účastníkovi konania, ktorý sa dovoláva vzniku mimozmluvnej zodpovednosti Únie, aby predložil presvedčivé dôkazy tak o existencii, ako aj o rozsahu ujmy, na ktorú sa odvoláva (rozsudok z 30. mája 2017, Safa Nicu Sepahan/Rada,
C‑45/15 P
,
EU:C:2017:402
, bod
a citovaná judikatúra).
V prejednávanej veci však Všeobecný súd najskôr v bode 97 napadnutého rozsudku spresnil, že Armando Álvarez zaplatil celkovú sumu úrokov z omeškania, ktoré sa stali splatnými v priebehu konania vo veciach T‑76/06 a T‑78/06.
Následne v bode 100 napadnutého rozsudku Všeobecný súd konštatoval, že v priebehu konania vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 Armando Álvarez nezaplatila pokutu ani úroky z omeškania, takže v priebehu tohto konania mohla táto spoločnosť nakladať so sumou, ktorá zodpovedala danej pokute navýšenej o úroky z omeškania.
Napokon v bode 101 napadnutého rozsudku Všeobecný súd konštatoval, že žalobkyne nepredložili dôkazy umožňujúce preukázať, že počas obdobia zodpovedajúceho prekročeniu primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 boli úroky z omeškania, ktoré Armando Álvarez neskôr zaplatila Komisii, vyššie ako výhoda, ktorú mohla táto spoločnosť využívať z dôvodu možnosti nakladať so sumou rovnajúcou sa výške pokuty navýšenej o úroky z omeškania.
Za týchto podmienok, ako vyplýva z bodov 40 až 43 tohto rozsudku, Všeobecný súd v bode 102 napadnutého rozsudku správne konštatoval, že žalobkyne nepreukázali, že počas obdobia zodpovedajúceho prekročeniu primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06 bola spoločnosti Armando Álvarez spôsobená skutočná a určitá ujma v súvislosti so zaplatením úrokov z omeškania z nezaplatenej pokuty, a zároveň na základe toho v bode 103 napadnutého rozsudku správne zamietol návrh na náhradu škody, ktorá žalobkyniam údajne vznikla z tohto dôvodu.
V zostávajúcej časti v rozsahu, v akom odvolateľky v štádiu odvolania tvrdia, že utrpeli nepochybnú majetkovú ujmu zodpovedajúcu minimálne rozdielu medzi na jednej strane nákladmi spojenými s odkladom zaplatenia pokuty a úrokov z omeškania, a na druhej strane nákladmi spojenými s možnosťou okamžitého zaplatenia pokuty vďaka financovaniu na úverovom trhu, musí byť ich argumentácia zamietnutá ako neprípustná, keďže zahŕňa preskúmanie nového dôvodu v priebehu konania. Z ustálenej judikatúry totiž vyplýva, že ak by sa účastníkovi konania v konaní pred Súdnym dvorom umožnilo po prvýkrát uviesť dôvod, ktorý neuviedol v konaní pred Všeobecným súdom, umožnilo by sa mu tým predložiť Súdnemu dvoru spor v širšom rozsahu, ako bol ten, ktorým sa zaoberal Všeobecný súd. V rámci odvolania je právomoc Súdneho dvora v zásade obmedzená na preskúmanie toho, ako Všeobecný súd posúdil žalobné dôvody, ktoré boli v konaní pred ním uplatnené (rozsudok z 3. júla 2014, Electrabel/Komisia,
C‑84/13 P
, neuverejnený,
EU:C:2014:2040
, bod
a citovaná judikatúra).
V dôsledku toho musí byť druhý odvolací dôvod zamietnutý ako sčasti neprípustný a sčasti nedôvodný.
O prvom odvolacom dôvode vo veci C‑222/17 P
Argumentácia účastníkov konania
Prvý odvolací dôvod sa delí na dve časti.
V prvej časti svojho prvého odvolacieho dôvodu ASPLA a Armando Álvarez vytýkajú Všeobecnému súdu, že sa dopustil dvojakého nedostatku odôvodnenia, keď v bodoch 69 a 72 napadnutého rozsudku dospel na jednej strane k záveru, že obdobie 15 mesiacov medzi ukončením písomnej časti konania a začatím ústnej časti konania v zásade predstavuje primeranú lehotu na riešenie vecí, ktoré sa týkajú uplatnenia práva hospodárskej súťaže, a na druhej strane, že súbežné riešenie súvisiacich vecí môže odôvodniť predĺženie obdobia medzi ukončením písomnej časti konania a začatím ústnej časti konania o jeden mesiac za každú ďalšiu súvisiacu vec, pričom na podporu týchto záverov neposkytol odôvodnenie, ani žiadny konkrétny údaj.
V druhej časti prvého odvolacieho dôvodu ASPLA a Armando Álvarez v prvom rade vytýkajú Všeobecnému súdu, že vykonal rozporuplné odôvodnenie, keď najskôr v bode 72 napadnutého rozsudku konštatoval, že súvislosť medzi oboma konaniami odôvodňuje predĺženie o jeden mesiac, a ďalej v bode 80 napadnutého rozsudku vyvodil záver, že „obzvlášť úzka spojitosť medzi vecami T‑76/06 a T‑78/06 odôvodnila predĺženie obdobia od ukončenia písomnej časti konania do začatia ústnej časti konania vo veci T‑78/06 o dodatočnú dobu štyroch mesiacov“.
Európska únia spochybňuje túto argumentáciu odvolateliek.
Posúdenie Súdnym dvorom
Treba uviesť, že vo svojej žalobe v prvostupňovom konaní ASPLA a Armando Álvarez v podstate navrhovali, aby Všeobecný súd zaviazal Súdny dvor Európskej únie na zaplatenie náhrady škody vo výške 3495038,66 eura, a síce 355118,67 eura z dôvodu nákladov na bankovú záruku a 3139919,99 eura z titulu úrokov z omeškania, na účely náhrady ujmy, ktorá im bola spôsobená z dôvodu porušenia primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06.
V bode 1 výroku napadnutého rozsudku Všeobecný súd zaviazal Európsku úniu, zastúpenú Súdnym dvorom Európskej únie, na zaplatenie náhrady škody vo výške 44951,24 eura spoločnosti ASPLA a tiež náhrady škody vo výške 111042,48 eura spoločnosti Armando Álvarez z dôvodu majetkovej ujmy, ktorá v dôsledku uvedeného porušenia vznikla každej z týchto spoločností. Z bodov 129 až 134 napadnutého rozsudku vyplýva, že tieto sumy konkrétne zodpovedali nákladom na bankovú záruku vynaloženým týmito spoločnosťami v období od 16. marca 2010 do 14. januára 2011.
Vzhľadom na to, ako bolo uvedené v bode 34 tohto rozsudku, bolo prvému odvolaciemu dôvodu vo veci C‑174/17 P vyhovené, pričom bod 1 výroku napadnutého rozsudku bol zrušený.
Okrem toho druhý odvolací dôvod vo veci C‑222/17 P, ktorý sa týka údajnej majetkovej ujmy vyplývajúcej zo zaplatenia úrokov z omeškania počas obdobia zodpovedajúceho prekročeniu primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06, bol v bode 49 tohto rozsudku zamietnutý ako nedôvodný.
Za týchto podmienok, ako uviedol generálny advokát v bodoch 83 a 84 svojich návrhov, aj za predpokladu, že by obe časti prvého odvolacieho dôvodu boli dôvodné, a teda Všeobecný súd by sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia pri stanovení dĺžky prekročenia primeranej lehoty, neviedlo by to ani k zrušeniu napadnutého rozsudku, ani k priznaniu vyššej kompenzácie z dôvodu majetkovej ujmy, ktorá spoločnostiam ASPLA a Armando Álvarez údajne vznikla, keďže odvolateľky okrem nákladov na bankovú záruku a úrokov zaplatených zo sumy pokuty neuviedli žiadnu inú ujmu.
Vzhľadom na to je potrebné zamietnuť prvý odvolací dôvod v celom rozsahu ako nedôvodný.
Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že odvolanie vo veci C‑222/17 P musí byť zamietnuté v celom rozsahu.
O žalobe pred Všeobecným súdom
V súlade s článkom 61 prvým odsekom Štatútu Súdneho dvora Európskej únie ak je odvolanie dôvodné, Súdny dvor zruší rozhodnutie Všeobecného súdu. Súdny dvor môže vydať konečný rozsudok sám, ak to stav konania dovoľuje, alebo môže vec vrátiť na rozhodnutie Všeobecného súdu.
V prejednávanej veci sa Súdny dvor domnieva, že je potrebné právoplatne rozhodnúť o žalobe o náhradu škody podanej na Všeobecný súd spoločnosťami ASPLA a Armando Álvarez v rozsahu, v akom sa týka náhrady ujmy vyplývajúcej zo zaplatenia nákladov na bankovú záruku po uplynutí primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry vznik mimozmluvnej zodpovednosti Únie v zmysle článku 340 druhého odseku ZFEÚ je podmienený súčasným splnením podmienok, ktorými sú protiprávnosť konania vytýkaného inštitúcii Únie, existencia škody a existencia príčinnej súvislosti medzi uvádzaným konaním tejto inštitúcie a údajnou škodou (rozsudok z 20. septembra 2016, Ledra Advertising a i./Komisia a ECB,
C‑8/15 P až C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, bod
, ako aj citovaná judikatúra).
Ako pripomenul Všeobecný súd v bode 55 napadnutého rozsudku, vzhľadom na to, že jedna z týchto podmienok nie je splnená, žaloba musí byť zamietnutá v celom rozsahu bez toho, aby bolo potrebné preskúmať ďalšie podmienky mimozmluvnej zodpovednosti Únie (rozsudok zo 14. októbra 1999, Atlanta/Európske spoločenstvo,
C‑104/97 P
,
EU:C:1999:498
, bod
a citovaná judikatúra). Súd Únie okrem toho nie je povinný pri skúmaní týchto podmienok dodržiavať určité poradie (rozsudok z 18. marca 2010, Trubowest Handel a Makarov/Rada a Komisia,
C‑419/08 P
,
EU:C:2010:147
, bod
, ako aj citovaná judikatúra).
Z dôvodov uvedených v bodoch 23 až 33 tohto rozsudku musí byť žaloba o náhradu škody, ktorú spoločnosti ASPLA a Armando Álvarez podali na Všeobecný súd a ktorej cieľom je získať náhradu škody vo výške 3495038,66 eura z titulu majetkovej ujmy vzniknutej v dôsledku uhradenia nákladov na bankovú záruku po uplynutí primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach T‑76/06 a T‑78/06, zamietnutá.
O trovách
Podľa článku 184 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora ak je odvolanie dôvodné a Súdny dvor sám rozhodne s konečnou platnosťou vo veci samej, potom rozhodne aj o trovách konania.
Podľa článku 138 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku uplatniteľného na konanie o odvolaní na základe článku 184 ods. 1 uvedeného rokovacieho poriadku je účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
Vzhľadom na to, že Európska únia navrhla zaviazať ASPLA a Armando Álvarez na náhradu trov konania a tieto spoločnosti nemali úspech vo svojich dôvodoch tak v konaní o odvolaní vo veci C‑174/17 P, ako aj vo veci C‑222/17 P, je opodstatnené zaviazať ich, aby znášali svoje vlastné trovy konania a nahradili všetky trovy konania, ktoré v rámci konania o týchto dvoch odvolaniach vynaložila Európska únia.
Podľa článku 138 ods. 3 rokovacieho poriadku Európska únia na jednej strane a ASPLA a Armando Álvarez na strane druhej znášajú svoje vlastné trovy konania súvisiace s konaním v prvom stupni.
Článok 140 ods. 1 rokovacieho poriadku, ktorý je tiež uplatniteľný na konanie o odvolaní podľa článku 184 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku, stanovuje, že členské štáty a inštitúcie, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci konania, znášajú svoje vlastné trovy konania. Okrem toho podľa článku 184 ods. 4 rokovacieho poriadku ak vedľajší účastník konania v prvom stupni, ktorý sa zúčastnil na písomnej alebo ústnej časti konania pred Súdnym dvorom, sám nepodal odvolanie, Súdny dvor môže rozhodnúť, že tento vedľajší účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.
Komisia, ktorá bola vedľajším účastníkom konania v prvostupňovom konaní a zúčastnila sa na písomnej časti odvolacieho konania vo veci C‑174/17 P, znáša svoje vlastné trovy konania tak v prvostupňovom konaní, ako aj v rámci odvolacieho konania vo veci C‑174/17 P.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

1.
Bod 1 výroku rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie zo 17. februára 2017, ASPLA a Armando Álvarez/Európska únia (
T‑40/15
,
EU:T:2017:105
), sa zrušuje.

2.
Odvolanie vo veci C‑222/17 P, ktoré podali Plásticos Españoles SA (ASPLA) a Armando Álvarez SA, sa zamieta.

3.
Žaloba o náhradu škody podaná spoločnosťami Plásticos Españoles SA (ASPLA) a Armando Álvarez SA, ktorej cieľom je získať náhradu škody vo výške 3495038,66 eura z titulu majetkovej ujmy vzniknutej z dôvodu prekročenia primeranej lehoty na rozhodnutie vo veciach, v ktorých boli vydané rozsudky zo 16. novembra 2011, ASPLA/Komisia (
T‑76/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:672
), a zo 16. novembra 2011, Álvarez/Komisia (
T‑78/06
, neuverejnený,
EU:T:2011:673
), sa zamieta.

4.
Plásticos Españoles SA (ASPLA) a Armando Álvarez SA znášajú svoje vlastné trovy konania a sú povinné nahradiť všetky trovy konania, ktoré vznikli Európskej únii, zastúpenej Súdnym dvorom Európskej únie, v rámci konania o týchto odvolaniach, a takisto znášajú svoje vlastné trovy konania na prvom stupni.

5.
Európska únia, zastúpená Súdnym dvorom Európskej únie, znáša svoje vlastné trovy konania vynaložené v konaní na prvom stupni.

6.
Európska komisia znáša svoje vlastné trovy konania tak v prvostupňovom, ako aj v odvolacom konaní vo veci C‑174/17 P.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: španielčina.