CELEX: 62016TJ0688
Civildienests
Ierēdņi
Pieņemšana darbā
Paziņojums par vakanci
Komisijas mediators
Kompetentā iecēlējinstitūcija
Pilnvaru deleģēšana
Tiesvedība
Apspriešanās ar personāla komiteju
Atbildība

Tiesvedības priekšvēsture
1977. gadā Eiropas Kopienu Komisija nolēma izveidot mediācijas dienestu. Šī dienesta uzdevums ir piedāvāt veidu, kā bez birokrātijas atrisināt darba vidē radušās problēmas, lai cik vien iespējams ierobežotu pirmstiesas procedūru un tiesvedības izmantošanu. Efektīva šī uzdevuma izpilde lika Komisijai “formalizēt” attiecīgā dienesta darbību. Tādējādi Komisija pieņēma Lēmumu C(2002) 601 (2002. gada 4. marts) par pastiprinātu mediācijas dienestu (turpmāk tekstā – “lēmums par pastiprinātu mediācijas dienestu”). Saskaņā ar šī lēmuma 6. panta 3. punktu “Komisijas priekšsēdētājs ieceļ mediatoru, pamatojoties uz priekšlikumu, ko ir izteicis personāla un administrācijas ģenerāldirektors pēc apspriešanās ar personāla komiteju”.
Ar Komisijas priekšsēdētāja 2012. gada 8. marta lēmumu prasītāja
Mercedes Janssen-Cases
tika iecelta par mediatora vietnieci mediācijas dienestā, kas izveidots Komisijas Ģenerālsekretariātā.
Papildus mediatora vietnieces pienākumiem prasītāja no 2013. gada 28. februāra darbojās arī kā mediatora vietas izpildītāja, pēc tam atbilstoši 2013. gada 16. decembra lēmumam viņa ieņēma to pašu amatu pagaidu pārcelšanas kārtībā Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 7. panta 2. punkta izpratnē ar atpakaļejošu spēku no 2013. gada 1. marta.
Ar Komisijas 2013. gada 16. oktobra lēmumu galvenā padomdevēja “mediatora” amats kļuva par AD 13/AD 14 pakāpes nodaļas vadītāja amatu.
2014. gada 10. februārī Komisija publicēja paziņojumu par vakanci COM/2014/366 attiecībā uz mediatora/nodaļas vadītāja amatu mediācijas dienestā (AD 13/AD 14 pakāpe). Prasītāja savu kandidatūru attiecīgajam amatam pieteica 2014. gada 27. februārī.
Ar 2014. gada 7. maija paziņojumu, kas bija adresēts Komisijas Cilvēkresursu un drošības ģenerāldirektorāta (ĢD) ģenerāldirektorei, Komisijas Centrālā personāla komiteja lūdza tai nosūtīt izraudzīto kandidātu
curriculums vitæ
, kā arī atlases komitejas izmantoto novērtēšanas tabulu. Centrālā personāla komiteja lūdza šo informāciju, lai varētu sniegt atzinumu, kas lēmuma par pastiprinātu mediācijas dienestu 6. panta 3. punktā ir paredzēts kā atlases procedūras posms.
Ar 2014. gada 20. jūnija paziņojumu Centrālā personāla komiteja lūdza Komisijas priekšsēdētāju neapstiprināt Komisijas Cilvēkresursu un drošības ĢD ģenerāldirektores priekšlikumu par iecelšanu mediatora amatā tikmēr, kamēr tā nespēj sniegt atzinumu, jo tai nav paziņota lūgtā informācija.
Ar 2014. gada 17. oktobra paziņojumu, kas bija adresēts Cilvēkresursu un drošības ĢD ģenerāldirektorei, Centrālā personāla komiteja sniedza nelabvēlīgu atzinumu attiecībā uz minētās ģenerāldirektores piedāvāto kandidātu.
Ar 2015. gada 22. jūlija paziņojumu Cilvēkresursu un drošības ĢD prasītāju informēja par Komisijas priekšsēdētāja lēmumu slēgt atlases procedūru, nevienu no kandidātiem neieceļot mediatora amatā.
2015. gada 16. septembrī Komisija nolēma mediatora funkcijas piesaistīt galvenā padomdevēja rangam (AD 14/AD 15 pakāpe), kā arī apstiprināt un publicēt paziņojumu par vakanci uz minēto amatu saskaņā ar Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) un iii) punktu. Saskaņā ar šo lēmumu lēmums, kas ļauj aizpildīt šo amata vietu, tikšot pieņemts saskaņā ar lēmuma par pastiprinātu mediācijas dienestu 6. panta 3. punktu. 2015. gada 7. oktobrī Komisija publicēja paziņojumu par vakanci COM/2015/1801 attiecībā uz AD 14/AD 15 pakāpes galvenā padomdevēja amatu, lai aizpildītu mediatora amata vietu. Minētajā paziņojumā bija precizēts, ka Komisijas priekšsēdētājs mediatoru ieceļ amatā, pamatojoties uz Cilvēkresursu un drošības ĢD ģenerāldirektores priekšlikumu, pēc apspriešanās ar Centrālo personāla komiteju.
Prasītāja savu kandidatūru mediatora amatam pieteica 2015. gada 16. oktobrī un bija viena no trim kandidātiem, kas tika izraudzīti, lai piedalītos pārbaudījumos un intervijās, kurus paredzēts rīkot priekšatlases komitejā, kā arī padomdevējā komitejā amatā iecelšanas jautājumos. Tā kā W, kas tolaik bija Cilvēkresursu un drošības ĢD Medicīnas dienesta vadītājs, bija vienīgais kandidāts, kuram bija prasītās kvalifikācijas, padomdevēja komiteja amatā iecelšanas jautājumos 2016. gada 25. februārī sniedza viņam labvēlīgu atzinumu mediatora amata ieņemšanai.
Ar 2016. gada 13. maija paziņojumu, kas adresēts
K. Georgieva
– Komisijas priekšsēdētāja vietniecei, kura ir atbildīga par personālu, – Centrālā personāla komiteja sniedza atbildi uz lūgumu sniegt atzinumu par W iecelšanu mediatora amatā, ko 2016. gada 20. aprīlī bija izteikusi Komisijas Cilvēkresursu un drošības ĢD ģenerāldirektore. Šajā ziņā Centrālā personāla komiteja sūdzējās par to, ka lūgums sniegt atzinumu attiecas tikai uz piedāvāto kandidātu, kā arī par to, ka tai nav informācijas par noraidītajiem kandidātiem un ka tādējādi tai nav iespējas sniegt lietderīgu atzinumu.
Ar 2016. gada 15. jūnija lēmumu Komisija iecēla W mediatora amatā un ar 2016. gada 16. jūnija paziņojumu informēja prasītāju par atlases procedūras iznākumu (turpmāk tekstā kopā – “apstrīdētie lēmumi”).
2016. gada 15. septembrī prasītāja saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu par apstrīdētajiem lēmumiem iesniedza sūdzību. Ar 2017. gada 5. janvāra lēmumu Komisija minēto sūdzību noraidīja.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā saskaņā ar Civildienesta noteikumu 91. panta 4. punktu iesniegts 2016. gada 28. septembrī, prasītāja cēla šo prasību.
Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts tajā pašā dienā, prasītāja iesniedza lūgumu apturēt lēmuma par W iecelšanu mediatora amatā izpildi.
2016. gada 7. oktobrī saskaņā ar Civildienesta noteikumu 91. panta 4. punktu tiesvedība tika apturēta, līdz tiks pieņemts tiešs vai netiešs lēmums noraidīt sūdzību, ko prasītāja bija iesniegusi 2016. gada 15. septembrī. Tiesvedība pēc nepārprotamas minētās sūdzības noraidīšanas tika atsākta 2017. gada 17. janvārī.
Ar 2017. gada 17. februāra rīkojumu Janssen-Cases/Komisija (
T‑688/16 R
, nav publicēts,
EU:T:2017:107
) Vispārējās tiesas priekšsēdētājs noraidīja lūgumu apturēt lēmuma par W iecelšanu mediatora amatā izpildi.
Pēc piektās palātas priekšlikuma Vispārējā tiesa atbilstoši Reglamenta 28. pantam nolēma nosūtīt lietu izskatīšanai palātā paplašinātā sastāvā.
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdētos lēmumus;
–
kā atlīdzību par nodarīto mantisko un morālo kaitējumu piespriest Komisijai samaksāt summu 100000 EUR apmērā;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
prasību noraidīt;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Par prasību atcelt apstrīdētos lēmumus
Par pieņemamību
Saskaņā ar 2008. gada oktobra Pamatnostādnēm Komisijas dienestiem par augstākā līmeņa ierēdņu iecelšanu amatā tikai paziņojums neizraudzītajam kandidātam vai neizraudzītajiem kandidātiem ir nelabvēlīgs akts. Tomēr ir jākonstatē, ka, lai gan šī paziņošana ir jāuzskata par formālu attiecīgās kandidatūras noraidījumu, no kura sāk skaitīt sūdzības iesniegšanai paredzēto termiņu Civildienesta noteikumu 90. panta izpratnē, ir jāsecina, ka akts, ar kuru tiek pabeigta atlases procedūra, izvēloties kādu kandidātu, kas ir vienīgais akts, kurš ir paredzēts strīdīgajā paziņojumā par vakanci, rada arī juridiskas sekas un tā neizbēgamas sekas ir iepriekš minētais formālais noraidījums (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1983. gada 30. jūnijs, Schloh/Padome,
85/82
,
EU:C:1983:179
,
40.
punkts).
No tā izriet, ka prasījumi par atcelšanu, ko prasītāja ir izvirzījusi savā prasībā, ir pilnībā pieņemami.
Par lietas būtību
Savas prasības pamatojumam prasītāja izvirza četrus pamatus, kas attiecas uz:
–
lēmuma par pastiprinātu mediācijas dienestu 6. panta 3. punkta pārkāpumu;
–
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 27. panta pārkāpumu;
–
pilnvaru un procedūras nepareizu izmantošanu;
–
acīmredzamu kļūdu vērtējumā, pareizas vadības, labas pārvaldības, tiesiskās paļāvības aizsardzības un samērīguma principu pārkāpumu, kā arī vienlīdzīgu iespēju politikas pārkāpumu.
Argumentācijai, ko prasītāja pauž pirmā pamata ietvaros, ir divas daļas. Pirmajā daļā prasītāja norāda, ka komisāru kolēģijas kompetencē nebija pieņemt lēmumu par W iecelšanu mediatora amatā, jo šis lēmums ir jāpieņem Komisijas priekšsēdētājam saskaņā ar lēmuma par pastiprinātu mediācijas dienestu 6. panta 3. punktu. Otrā daļa attiecas uz šīs tiesību normas pārkāpumu tāpēc, ka apspriešanās ar personāla komiteju bija prettiesiska.
It īpaši pirmā pamata pirmās daļas ietvaros prasītāja norāda, ka saskaņā ar lēmuma par pastiprinātu mediācijas dienestu 6. panta 3. punktu Komisijas mediatora iecelšana ir tās priekšsēdētāja, kas ir izraudzīts kā iecēlējinstitūcija šajā jautājumā saskaņā ar Civildienesta noteikumu 2. panta 1. punktu, kompetencē. Šī Komisijas priekšsēdētāja kompetence esot minēta paziņojumā par vakanci, atbilstoši kuram tika uzsākta strīdīgā atlases procedūra. Šajā gadījumā Komisija, proti, iestāde, kurai šajā ziņā neesot bijis kompetences, esot pieņēmusi apstrīdētos lēmumus, lai gan tai iepriekš nebija piešķirtas ar to saistītās pilnvaras.
Otrajā daļā prasītāja norāda, ka, tā kā Centrālajai personāla komitejai nebija paziņota visu sākotnēji izraudzīto kandidātu dokumentācija, lēmuma par pastiprinātu mediācijas dienestu 6. panta 3. punktā paredzētā apspriešanās ar komiteju neesot bijusi likumīga. Attiecīgās apspriešanās mērķis esot bijis sniegt Cilvēkresursu un drošības ĢD ģenerāldirektorei uz informāciju balstītu atzinumu par dažādu kandidātu nopelniem, kompetenci un kvalifikāciju. Ar to, ka tika sniegts atzinums tikai par vienu Komisijas priekšsēdētājam piedāvātu kandidātu, šai apspriedei esot atņemta tās lietderīgā iedarbība un tā esot pārveidota par vienkāršu Cilvēkresursu un drošības ĢD ģenerāldirektores priekšlikuma apstiprinājumu, un to Centrālā personāla komiteja vispār neesot akceptējusi.
Runājot par iebildumu, kas attiecas uz apstrīdēto lēmumu autora kompetences neesamību, Komisija apgalvo, ka pilnvaras iecelt amatā mediatoru tā savam priekšsēdētājam ir deleģējusi saskaņā ar lēmuma par pastiprinātu mediācijas dienestu 6. panta 3. punktu. Nekas Komisijai neliedzot šīs pilnvaras īstenot pašai konkrētā gadījumā, kad, kā tas ir šajā gadījumā, tā uzņemas iecēlējinstitūcijas lomu, ņemot vērā pakāpi, kādai ir piesaistīta aizpildāmā amata vieta saskaņā ar tās Lēmumu C(2013) 3288
final
(2013. gada 4. jūnijs) par pilnvarām, ko saskaņā ar Civildienesta noteikumiem piešķir iecēlējinstitūcijai un ko saskaņā ar Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību piešķir iestādei, kura pilnvarota slēgt darba līgumus. Šis lēmums esot izraisījis konkrētas netiešas izmaiņas lēmumā par pastiprinātu mediācijas dienestu. Katrā ziņā prasītāja neesot pierādījusi, ka viņai būtu nodarīts kaitējums tāpēc, ka komisāru kolēģija pieņēma apstrīdētos lēmumus. Turklāt lēmuma par pastiprinātu mediācijas dienestu 6. panta 3. punktā Komisijai neesot uzlikts pienākums apspriesties ar Centrālo personāla komiteju par visiem sākotnēji izraudzītajiem kandidātiem. No šīs tiesību normas savukārt izrietot, ka ar Centrālo personāla komiteju ir jāapspriežas tikai par priekšlikumu, ko Komisijas priekšsēdētājam ir iesniedzis Cilvēkresursu un drošības ĢD ģenerāldirektors, un tam, kā šķiet, piekrīt pati minētā komiteja.
Runājot par pirmo daļu, no lēmuma par pastiprinātu mediācijas dienestu 6. panta 3. punkta izriet, ka mediatoru amatā ieceļ Komisijas priekšsēdētājs. Līdz ar to attiecīgā tiesību norma ir jāuzskata par aktu, saskaņā ar kuru Komisija noteica attiecīgajā jautājumā kompetento iecēlējinstitūciju Civildienesta noteikumu 2. panta 1. punkta izpratnē.
Šajā ziņā ir jākonstatē – Komisijas argumentam, ka saskaņā ar lēmuma par pastiprinātu mediācijas dienestu 6. panta 3. punktu tā pilnvaras iecelt amatā mediatoru ir “deleģējusi” savam priekšsēdētājam un tādēļ minētās pilnvaras var īstenot pati, ja tā to uzskata par lietderīgu, nevar piekrist.
Kompetences deleģēšana ir akts, kas deleģētājai iestādei atņem kompetenci, kura ir nodota iestādei, kam tā tiek deleģēta (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1958. gada 13. jūnijs, Meroni/Augstā iestāde,
10/56
,
EU:C:1958:8
, 77. un 78. lpp.). Tādējādi kompetences deleģēšanas sekas ir pilnvaru nodošana, kas liedz deleģētājai iestādei atsaukties uz nodoto kompetenci, jo pretējā gadījumā tās lēmums būs pieņemts, nepastāvot kompetencei. Deleģētāja iestāde kompetenci no jauna var īstenot tikai tad, ja tā iepriekš pieņem aktu, saskaņā ar kuru tā atgūst deleģēto kompetenci. Tāpat kā kompetences deleģēšanai ir vajadzīga skaidra akta pieņemšana, ar ko tiek nodotas attiecīgās pilnvaras (spriedums, 1958. gada 13. jūnijs, Meroni/Augstā iestāde,
9/56
,
EU:C:1958:7
, 42. lpp.), tiesiskās noteiktības princips, kas pamato kompetences deleģēšanas darbību formālo raksturu, paredz, ka tās atsaukšana notiek, pieņemot skaidru aktu.
Tādējādi, ja pieņem, ka Civildienesta noteikumu 2. panta 1. punktā paredzētais kompetentās iecēlējinstitūcijas noteikšanas mehānisms ir jākvalificē kā kompetences deleģēšana vai jāpielīdzina šādai deleģēšanai, Komisija, neievērojot pilnvaru zaudēšanu, ko izraisa šāda “deleģēšana”, apgalvo, ka tās kompetencē ir sava priekšsēdētāja vietā pašai īstenot pilnvaras iecelt amatā mediatoru, kad tā to uzskata par lietderīgu.
Tomēr ir jānorāda, ka saskaņā ar šī sprieduma 28. punktā minēto Lēmumu C(2013) 3288
final
, kurš ir pieņemts saskaņā ar Civildienesta noteikumu 2. panta 1. punktu, komisāru kolēģija ir iecēlējinstitūcija, kuras kompetencē ir iecelt amatā galveno padomdevēju atbilstoši Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) un iii) punktam.
Taču, kā tas ir izklāstīts šī sprieduma 10. punktā, ar 2015. gada 16. septembra lēmumu Komisija nolēma mediatora funkcijas piesaistīt galvenā padomdevēja rangam (AD 14/AD 15 pakāpe).
Ņemot vērā šīs izmaiņas, kas notika pēc lēmuma par pastiprinātu mediācijas dienestu pieņemšanas, iecēlējinstitūcija, kuras kompetencē ir iecelt amatā Komisijas mediatoru, ir komisāru kolēģija. Šādā kontekstā 2015. gada 16. septembra lēmumā izdarītā atsauce uz lēmuma par pastiprinātu mediācijas dienestu 6. panta 3. punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka tā attiecas nevis uz iestādi, kuras kompetencē ir iecelt amatā mediatoru, bet gan uz noteikumiem, kādi šai iestādei, proti, Komisijai, ir jāievēro procedūrā, atbilstoši kurai amatā tiek iecelts mediators, it īpaši saistībā ar apspriešanos ar personāla komiteju. Tāpat arī ir interpretējama šajā ziņā paziņojumā par vakanci izdarītā atsauce.
Tādējādi Komisija bija iecēlējinstitūcija, kuras kompetencē bija pieņemt 2016. gada 15. jūnija lēmumu iecelt W mediatora amatā, jo šis lēmums turklāt, kā tas izriet no Komisijas 2173. sanāksmes protokola, tika pieņemts pēc tās priekšsēdētāja priekšlikuma. No tā izriet, ka pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
Runājot par pirmā pamata otro daļu, ir jāatgādina, ka saskaņā ar lēmuma par pastiprinātu mediācijas dienestu 6. panta 3. punktu lēmējinstitūcija mediatoru ieceļ amatā “pēc apspriešanās ar personāla komiteju”.
Šajā ziņā, kā tas ir izklāstīts šī sprieduma 35. un 36. punktā, lai gan Komisija bija iecēlējinstitūcija, kuras kompetencē bija pieņemt lēmumu iecelt W mediatora amatā, pārējās lēmuma par pastiprinātu mediācijas dienestu 6. panta 3. punktā paredzētās procesuālās prasības joprojām bija piemērojamas. Komisija turklāt neapstrīd lēmējinstitūcijas pienākumu apspriesties ar personāla komiteju saskaņā ar šo pēdējo minēto tiesību normu.
Kā to norāda pati Komisija, lēmuma par pastiprinātu mediācijas dienestu 6. panta 3. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tajā ir paredzēts, ka ar personāla komiteju apspriežas institūcija, kam ir uzdots pieņemt galīgo lēmumu, ar kuru procedūra tiek pabeigta. Turklāt, lai gan šo apspriešanos veido vienkārši tiesības tikt uzklausītam, nepiešķirot personāla komitejai tiesības pieņemt kopīgu lēmumu ar lēmējinstitūciju, tai ir jāspēj ietekmēt pieņemtā akta saturu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2001. gada 6. marts, Dunnett u.c./EIB,
T‑192/99
,
EU:T:2001:72
,
89.
un
90.
punkts), jo pēdējais minētais ir saistīts ar būtiskas rīcības brīvības īstenošanu (spriedums, 1987. gada 12. februāris, Bonino/Komisija,
233/85
,
EU:C:1987:82
,
5.
punkts).
Šajā kontekstā attiecīgās apspriešanās efektivitāte var tikt garantēta tikai tad, ja tās priekšmets sakrīt ar to, uz kuru attieksies tās institūcijas vērtējums, kas pieņems galīgo lēmumu. Tādējādi apspriedēm ar personāla komiteju ir jāattiecas uz tiem pašiem kandidātiem, saistībā ar kuriem attiecīgajai institūcijai ir jāveic vērtējums. Šīs apspriešanās efektivitāte zustu, ja personāla komitejai būtu jāsniedz atzinums tikai attiecībā uz vienu kandidātu, jo lēmējinstitūcijas uzdevums ir novērtēt vairākus kandidātus un pēc tam izvēlēties vienu no viņiem.
Šajā gadījumā, pirmkārt, no padomdevējas komitejas 2016. gada 25. februāra atzinuma izriet, ka tā izskatīja trīs kandidatūras un strīdīgajam amatam nolēma piedāvāt izvēlēties W kandidatūru (skat. šī sprieduma 11. punktu). Tajā ir arī norādīts, ka minētā komiteja komisāru kolēģijai nosūtīja trīs kandidātu vērtējuma lapas, kā arī viņu
curriculums vitæ
.
Otrkārt, ir jāatgādina, ka iecēlējinstitūcijai, kura pieņem galīgo lēmumu par iecelšanu amatā, ir jāsniedz iespēja uzzināt un pašai novērtēt elementus, kas katrā atlases procedūras norises posmā dažādos administratīvajos līmeņos, kuros notiek konsultācijas, piemēram, padomdevēju komitejā, ir pamats tai iesniegto konsultatīvo atzinumu pieņemšanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 15. oktobris, Revīzijas palāta/BF,
T‑663/13 P
,
EU:T:2014:883
,
25.
punkts).
Šādā kontekstā Komisijas 2173. sanāksmes, kurā tika pieņemts 2016. gada 15. jūnija lēmums iecelt amatā W, protokolā, kas saskan ar padomdevējas komitejas 2016. gada 25. februāra atzinumu, ir norādīts, ka komisāru kolēģijai tika iesniegta dokumentācija par trim kandidātiem, kurus pēdējā minētā komiteja bija pārbaudījusi saistībā ar strīdīgo amata vietu. Saskaņā ar to pašu protokolu Komisija it īpaši ņēma vērā padomdevējas komitejas 2016. gada 25. februāra atzinumu un veica kandidātu nopelnu salīdzinošu vērtējumu, ņemot vērā amata īpatnības. Šajā ziņā attiecīgajā protokolā ir norādīts, ka Komisija ņēma vērā viņu kompetenci, viņu sniegumu un viņu uzvedību darbā un ka tā amatam izvēlējās W.
Treškārt, no 2016. gada 13. maija paziņojuma, kuru Centrālā personāla komiteja bija nosūtījusi Komisijas priekšsēdētāja vietniekam, kas ir atbildīgs par personālu, izriet, ka 2016. gada 20. aprīlī, proti, pēc tam, kad padomdevēja komiteja komisāru kolēģijai bija iesniegusi priekšlikumu, minētā komiteja bija saņēmusi Cilvēkresursu un drošības ĢD ģenerāldirektores lūgumu sniegt atzinumu un ka šis lūgums sniegt atzinumu attiecās tikai uz kandidātu, kuru komisāru kolēģijai bija piedāvāts iecelt amatā, nevis uz trim kandidatūrām, kas bija nodotas pēdējai minētajai.
Komisija neapstrīd, ka Centrālās personāla komitejas atzinums attiecās tikai uz elementiem, kuri bija saistīti ar W kandidatūru. Tādējādi komisāru kolēģija savu rīcības brīvību īstenoja attiecībā uz priekšmetu, kas nesakrita ar to, kurš bija definēts saistībā ar apspriešanos ar Centrālo personāla komiteju (skat. šī sprieduma 12. punktu).
Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka minimālās prasības, kas garantē apspriešanās ar personāla komiteju lietderīgo iedarbību un kas paredz, ka tā var sniegt atzinumu par kandidātiem, kurus lēmējinstitūcija novērtēs, lai pieņemtu galīgo lēmumu, nav izpildītas.
No tā izriet, kā prasītāja to norāda pirmā pamata otrajā daļā, ka 2016. gada 15. jūnija lēmums Komisijas mediatora amatā iecelt W tika pieņemts, pārkāpjot lēmuma par pastiprinātu mediācijas dienestu 6. panta 3. punktu saistībā ar apspriešanos ar personāla komiteju, un ka tādēļ tas ir jāatceļ, nepārbaudot citus prasības pamatošanai izvirzītos pamatus.
Tā kā 2016. gada 16. jūnija paziņojums, ar kuru prasītāja tika informēta par procedūras pabeigšanu un viņai nelabvēlīgu iznākumu, kas arī ir apstrīdēts (skat. šī sprieduma 13. un 22. punktu), skaidri ir balstīts uz cita kandidāta izvēli un tā kā lēmumā, kurā ir ietverta attiecīgā izvēle, ir pieļauts lēmuma par pastiprinātu mediācijas dienestu 6. panta 3. punkta pārkāpums, kas izraisa tā atcelšanu, arī šis paziņojums ir jāatceļ.
Par prasību par zaudējumu atlīdzību
Prasītāja norāda, ka, ņemot vērā lietu skaitu, ko viņa ir izskatījusi kā mediatora vietniece, mediatora vietas izpildītāja vai mediatore pagaidu pārcelšanas kārtībā, apstrīdētie lēmumi rada kaitējumu viņas reputācijai, kā arī viņas profesionālajai uzticamībai. Turklāt tie viņai liedz jebkādu iespēju piekļūt AD 14 pakāpei. Ņemot vērā, ka vairāk nekā trīs gadus viņa minētās funkcijas veica apstākļos, kurus noteica raizes un nenoteiktība, viņa uzskata, ka zaudējumu atlīdzība 100000 EUR apmērā ir atbilstoša, lai atlīdzinātu morālo un mantisko kaitējumu, kas ir radīts ar Komisijas rīcību.
Komisija savukārt uzstāj uz visu savu darbību likumīgumu, lai gan strīdīgās prasības par zaudējumu atlīdzību pamatojumam nevar atsaukties ne uz kādu nelikumību, kas būtu cieši saistīta ar prasību atcelt apstrīdētos lēmumus.
Strīdos, kas ir saistīti ar iestāžu un to ierēdņu attiecībām, tiesības uz zaudējumu atlīdzību tiek atzītas, ja ir izpildīti trīs nosacījumi, proti, iestādēm pārmestā rīcība ir prettiesiska, zaudējumi faktiski pastāv un pastāv cēloņsakarība starp rīcību un apgalvotajiem zaudējumiem (spriedums, 2011. gada 12. jūlijs, Komisija/Q,
T‑80/09 P
,
EU:T:2011:347
,
42.
punkts).
Pirmkārt, prasītāja norāda uz cēloņsakarību starp apstrīdētajiem lēmumiem un iespējamo morālo kaitējumu, jo minētie lēmumi radīja iespaidu, ka izvēlētais kandidāts ir ar augstāku kvalifikāciju nekā viņa.
Tomēr tas, ka tādam amatam kā aplūkotais varēja tikt izraudzīts cits kandidāts, pats par sevi nevar radīt kaitējumu kandidātiem, kas galu galā netika izvēlēti. Pat ja šī izvēle nozīmē, ka tika uzskatīts, ka šajā gadījumā citam kandidātam ir lielāki nopelni, tas nenozīmē nekādu negatīvu nopelnu vērtējumu attiecībā uz citiem kandidātiem, vēl jo vairāk tad, ja viņi tika ierakstīti sarakstā, ko izskatīja padomdevēja komiteja, kā tas ir prasītājas gadījumā.
Katrā ziņā, lai gan ir tiesa, ka savas prasības pamatojumam prasītāja ir izvirzījusi pamatu, šajā gadījumā ceturto pamatu, kas attiecas uz viņas nopelnu vērtējumu salīdzinājumā ar W nopelnu vērtējumu, tomēr ir jāsecina, ka 2016. gada 15. jūnija lēmums pēdējo minēto iecelt mediatora amatā saskaņā ar šo spriedumu tiek atcelts tā iemesla dēļ, ko prasītāja ir minējusi pirmajā pamatā. Šajā kontekstā akts, kas ietver secinājumu par šajā gadījumā veiktu nopelnu salīdzinošu vērtējumu, tiek atzīts par spēkā neesošu saskaņā ar LESD 264. panta pirmo daļu un Komisijai turpmāk ir jāveic pasākumi, kas ir saistīti ar šī sprieduma izpildi saskaņā ar LESD 266. pantu.
No tā izriet, ka šobrīd iespējamais prasītājas minētais morālais kaitējums katrā ziņā nav droši zināms.
Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka viņas kandidatūras noraidījums viņai prettiesiski liedza iespēju piekļūt AD 14 pakāpei.
Tomēr šajā ziņā pietiek norādīt, ka nekas negarantē, ka konstatētā pārkāpuma neesamības gadījumā prasītāja būtu bijusi izvēlēta strīdīgajam amatam, ne arī, ka līdz ar to viņa būtu piekļuvusi AD 14 pakāpei. Tādējādi šai kaitējuma daļai katrā ziņā nav tiešas cēloņsakarības ar konstatēto pārkāpumu.
Turklāt, tā kā attiecīgos apgalvojumus var saprast kā tādus, kas attiecas uz tāda kaitējuma atlīdzināšanu, kurš izriet nevis no apstrīdētajiem lēmumiem, bet gan no rīcības, ko Komisija īstenoja pirms paziņojuma par vakanci COM/2015/1801 pieņemšanas, ir jānorāda, ka tie nav pieņemami, jo nav īstenota pirmstiesas procedūra. Izjautāta šajā ziņā tiesas sēdē, prasītāja apgalvoja, ka šī rīcība bija cieši saistīta ar apstrīdētajiem lēmumiem. Jākonstatē, ka attiecīgā rīcība pēc sava rakstura atšķiras no izvēles, kas izdarīta saskaņā ar 2016. gada 15. jūnija lēmumu mediatora amatā iecelt W. Līdz ar to prasītājas sūdzības 192.–194. punkts, kas attiecas uz šo rīcību, ir jāaplūko kā lūgums Civildienesta noteikumu 90. panta izpratnē. Pēc šī lūguma, kas tika noraidīts ar 2017. gada 5. janvāra lēmumu (skat. šī sprieduma 14. punktu), netika iesniegta sūdzība.
Katrā ziņā saskaņā ar Civildienesta noteikumu 7. panta 2. punktu pagaidu pārcelšana, protams, ir ierobežota ar vienu gadu, izņemot gadījumus, kad pagaidu pārcelšanas mērķis ir aizstāt ierēdni, kurš dienesta interesēs ir iecelts citā amatā, ir iesaukts militārajā dienestā vai ir ilgstošā slimības atvaļinājumā. Ir arī tiesa, ka prasītāja no 2013. gada 1. marta līdz 2016. gada 1. oktobrim ieņēma mediatora vietas izpildītājas amatu, taču iemesli, kas izraisīja pagaidu pārcelšanu, nav nevieni no tiem, kas var pamatot tās pagarināšanu ilgāk nekā uz gadu.
Tomēr no Civildienesta noteikumu 7. panta 2. punkta izriet, ka, sākot no pagaidu pārcelšanas ceturtā mēneša, ierēdnim ir tiesības uz diferencētu piemaksu, kas izslēdz jebkādu cēloņsakarību ar finanšu kaitējumu.
Visbeidzot, runājot par morālo kaitējumu, kas radies nenoteiktības stāvokļa dēļ, kādā esot bijusi prasītāja, ir jānorāda, ka atlases procedūra, kura tika uzsākta saskaņā ar paziņojumu par vakanci COM/2014/366, tika pabeigta, neatlasot kandidātu, un tā bija labvēlīga situācija prasītājai, kura nebija šajā gadījumā piedāvātā kandidāte un kura tādējādi varēja turpināt veikt savus mediatora vietas izpildītāja pienākumus. Turklāt tas, ka prasītāja savas funkcijas veica laikā, kad norisinājās procedūra, kas bija uzsākta ar paziņojumu par vakanci COM/2015/1801, ir raksturīgi ikvienai situācijai, kura ir saistīta ar konkursa norisi, lai aizpildītu amata vietu. Šādai situācijai ir raksturīga arī nenoteiktība, ko šī konkursa procedūra izraisa visiem kandidātiem, kuri tajā piedalās.
Šādā kontekstā tas, ka prasītājas kolēģi nesaprot iemeslus, kuru dēļ Komisija laikus nebija sekmīgi pabeigusi procedūras, kas ļauj aizpildīt mediatora amata vietu, ja pieņem, ka tas ir pierādīts, nevar radīt kaitējumu prasītājas tēlam.
No tā izriet, ka prasība atlīdzināt zaudējumus ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijai spriedums ir galvenokārt nelabvēlīgs, atbilstoši prasītājas prasījumiem ir jāpiespriež tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp ar pagaidu noregulējuma tiesvedību saistītos tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (piektā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:

1)
Eiropas Komisijas 2016. gada 15. jūnija lēmumu par W iecelšanu Komisijas mediatora amatā un 2016. gada 16. jūnija paziņojumu, ar kuru Komisija
Mercedes Janssen-Cases
informēja par šī amata kandidātu atlases procedūras iznākumu atcelt.

2)
Prasību pārējā daļā noraidīt.

3)
Eiropas Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus, tostarp tos, kas ir saistīti ar pagaidu noregulējuma tiesvedību.

Van der Woude
Gratsias
Labucka
Dittrich
Ulloa Rubio
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2018. gada 22. novembrī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.