CELEX: 62020TJ0165
Arbitražna klavzula
Mednarodni pogodbeni uslužbenec misije EUCAP Somalia
Misija skupne zunanje in varnostne politike
Odpoved pogodbe o zaposlitvi za določen čas med poskusno dobo
Vročitev odpovedi pogodbe s priporočenim pismom s povratnico
Pošiljanje na nepopoln naslov
Začetek teka roka za vložitev notranjega pravnega sredstva pred uvedbo sodnega postopka
Določitev prava, ki se uporablja
Obvezne določbe nacionalnega delovnega prava
Ničnost določbe o poskusni dobi
Nepravilna vročitev obvestila o odpovednem roku
Nadomestilo za čas odpovednega roka
Retroaktivno plačilo plače
Nasprotna tožba

)
Tožeča stranka, oseba JC, s tožbo na podlagi člena 272 PDEU po eni strani predlaga razglasitev ničnosti dopisa z dne 4. novembra 2019 (v nadaljevanju: dopis z dne 4. novembra 2019) in dopisa z dne 3. decembra 2019 (v nadaljevanju: dopis z dne 3. decembra 2019) (v nadaljevanju skupaj: akta o vročitvi obvestila o odpovednem roku), s katerima ji je misija EUCAP Somalia vročila odločbo o odpovedi njene pogodbe o zaposlitvi, ter po potrebi odločbe z dne 24. januarja 2020, s katero je ta zavrnila njeno nedisciplinsko notranje pravno sredstvo (v nadaljevanju: odločba z dne 24. januarja 2020) zoper odločbo o odpovedi njene pogodbe o zaposlitvi, kakor je bila vročena z dopisom z dne 3. decembra 2019, po drugi strani pa predlaga, naj se misiji EUCAP Somalia naloži retroaktivno plačilo njene plače do datuma dokončnega, pravilnega in zakonitega prenehanja njunega pogodbenega delovnega razmerja.
I.

Dejansko stanje
Misija EUCAP Somalia, nekdanja misija EUCAP NESTOR, je misija Evropske unije, ki spada na področje skupne zunanje in varnostne politike (SZVP) in je bila ustanovljena s Sklepom Sveta 2012/389/SZVP z dne 16. julija 2012 o misiji Evropske unije za krepitev regionalnih pomorskih zmogljivosti v [Somaliji (EUCAP Somalia)] (
UL 2012, L 187, str. 40
), sprejetim na podlagi poglavja 2 naslova V Pogodbe EU v zvezi s SZVP. V skladu s členom 2 Sklepa 2012/389, kakor je bil spremenjen s Sklepom Sveta (SZVP) 2020/663 z dne 18. maja 2020 (
UL 2020, L 157, str. 1
), je cilj misije EUCAP Somalia pomoč Somaliji pri krepitvi njenih zmogljivosti za pomorsko varnost, da bi lahko učinkoviteje izvrševala pomorsko pravo.
Po ponudbi za zaposlitev, ki jo je podala kadrovska služba misije EUCAP Somalia in jo je tožeča stranka prejela 25. julija 2019, je bila zadnjenavedena zaposlena kot upravni in finančni vodja na podlagi pogodbe o zaposlitvi za določen čas, ki jo je 20. avgusta 2019 podpisal vodja misije EUCAP Somalia (v nadaljevanju: vodja misije), 21. avgusta pa tožeča stranka (v nadaljevanju: pogodba).
Člen 17.1 pogodbe je določal nastop zaposlitve tožeče stranke 8. septembra 2019, trajanje dvanajstih mesecev in možnost obnovitve s tihim podaljšanjem. Poleg tega je člen 17.2 pogodbe vseboval določbo o poskusni dobi, v kateri je bilo navedeno:
„Poskusna doba traja tri (3) mesece. Med poskusno dobo ali ob njenem izteku se [u]službenec, če ni izkazal zadostnega poklicnega znanja, odpusti. Če je bil [u]službenec ob podpisu pogodbe zaposlen na istem delovnem mestu, poskusne dobe ni.“
Člen 18.1 pogodbe je določal, da „je [p]ogodbo [lahko] odpovedal bodisi [d]elodajalec bodisi [u]službenec s pisnim enomesečnim odpovednim rokom, vključno z razlogom za odpoved. Preden se sprejme taka odločitev, [je moral] [u]službenca zaslišati namestnik vodje misije, pri čemer je vodja misije vedno obveščen.“
Člen 21.1 pogodbe je določal, da „je [u]službenec pri [d]elodajalcu [lahko] vložil notranje pravno sredstvo zoper akt, ki negativno vpliva na njegove interese, v [enem] mesecu od datuma tega akta […] Preden se sprejme taka odločitev, [je moral] [u]službenca zaslišati namestnik vodje misije, pri čemer je vodja misije vedno obveščen.“
Člen 22.1 pogodbe je določal, da „[so bili] spori, ki izhajajo iz pogodbe ali se nanjo nanašajo, v pristojnosti Sodišča Evropske unije v skladu s členom 272 [PDEU]“. Poleg tega je člen 22.2 pogodbe določal, da „je [bilo] treba izčrpati nedisciplinsko notranje pravno sredstvo iz člena [21] pogodbe, preden se vloži tožba pri Sodišču Evropske unije“.
Pred napotitvijo tožeče stranke je zadnjenavedena 9. avgusta 2019 misiji EUCAP Somalia posredovala zdravniško potrdilo svojega lečečega zdravnika z dne 31. julija 2019, v katerem je ugotovljeno „dobro zdravstveno stanje“ in njena zmožnost „za delo kjer koli na svetu“. Poleg tega je misiji EUCAP Somalia 10. avgusta 2019 posredovala različne lastnoročno izpolnjene upravne obrazce, od katerih sta se dva nanašala po eni strani na njene osebne kontaktne podatke in po drugi strani na njeno zdravstveno stanje.
Glede obrazca o njenem zdravstvenem stanju, tožeča stranka je v zdravstvenem vprašalniku, priloženem temu obrazcu, zlasti navedla, da je imela leta 2016 presaditev ledvic in je deležna rednega četrtletnega zdravniškega spremljanja. Poleg tega je navedla, da je njeno zdravniško poročilo zelo dobro in da jemlje pet zdravil. V nadaljevanju je potrdila, da niti ni trpela niti ne trpi za ledvično boleznijo ter da ima sekundarni diabetes, ki je pod zdravniškim nadzorom. Tožeča stranka je potrdila, da je na vprašanja v zdravstvenem vprašalniku odgovorila popolno, resnično in po svojem najboljšem vedenju. Zavezala se je, da bo medicinsko enoto takoj obvestila o kakršni koli morebitni spremembi v posredovanih zdravstvenih podatkih.
Vodja oddelka „Podpora misiji“ je 6. septembra 2019 tožeči stranki poslala elektronski dopis, s katerim jo je obvestila o začasnem zadržanju datuma njene dejanske napotitve zaradi nepredvidenih okoliščin. V njem je bilo pojasnjeno, da naj bi bilo plačilo plače, ki ustreza dogovorjenim storitvam na podlagi pogodbe, zagotovljeno.
Tožeča stranka ji je 7. septembra 2019 odgovorila prek elektronske pošte, pri čemer je poudarila, da zdravstveni razlogi ne upravičujejo tega začasnega zadržanja. Tožeča stranka je navedla, da je istega dne dobila sporočilo uradnega zdravnika misije EUCAP Somalia, naj dopolni obvezne informacije, ki se zahtevajo za zdravstveno pripravo njene napotitve, in nanj odgovorila. Spomnila je, da je že 10. avgusta 2019 predložila izpolnjen zdravstveni vprašalnik, priložen k obrazcu o njenem zdravstvenem stanju. Pojasnila je, da je med postopkom zaposlovanja, ki se je začel marca 2019, posredovala vse informacije, ki jih je zahtevala misija EUCAP Somalia.
Vodja oddelka „Podpora misiji“ je z elektronskim dopisom z dne 15. septembra 2019 tožečo stranko obvestila, da ji ne more dati podrobnih pojasnil, pri čemer je navedla, da je vodja misije nameraval ponovno razmisliti o njeni napotitvi, da bi spoštoval svojo dolžnost skrbnega ravnanja v zvezi z osebjem misije EUCAP Somalia.
Odvetnica tožeče stranke je 17. septembra 2019 misiji EUCAP Somalia poslala elektronski dopis, da bi ji zadnjenavedena potrdila, da bo tožeči stranki plačala plačo in ustrezne dnevnice, dokler ne bo sprejeta dokončna odločba glede njene napotitve.
Zdravniški izvedenec je 24. septembra 2019 uradnemu zdravniku misije EUCAP Somalia podal mnenje o zdravstvenih pogojih in omejenem dostopu do zdravstvenih virov v Somaliji, ki pomeni zdravstveno oviro za to, da se na somalijsko ozemlje, zlasti v Garowe (Somalija), pošljejo osebe, ki potrebujejo doživljenjsko farmakološko zdravljenje z velikim številom zdravil, med katerimi so imunosupresivna zdravila in vsakodnevne injekcije inzulina zaradi sladkorne bolezni, ali ki imajo druge kronične bolezni, zaradi katerih so potrebni redni zdravniški pregledi.
Namestnik vodje misije je 25. septembra 2019 tožeči stranki poslal elektronski dopis, v katerem je v bistvu pojasnil, da ima vodja misije ob upoštevanju informacij glede splošnih zdravstvenih razmer v Somaliji in svoje dolžnosti skrbnega ravnanja v zvezi z osebjem misije EUCAP Somalia precejšnje skrbi glede izvajanja pogodbe glede na fizično stanje tožeče stranke, opisano v zdravstvenih vprašalnikih, ki jih je izpolnila zadnjenavedena, in veliko omejenost zdravniške pomoči, ki je na voljo na severu Somalije. Tožečo stranko je povabil na razgovor, na katerem bi razpravljala o pogojih načrtovane napotitve, ki bi lahko pomenila dejansko in znatno tveganje za njeno zdravje.
Tožeča stranka je istega dne kadrovski službi misije EUCAP Somalia posredovala obrazec s svojimi bančnimi podatki za plačilo plač, pri čemer je ta obrazec vseboval njen naslov s hišno številko.
Med tožečo stranko, odvetnico tožeče stranke, namestnikom vodje misije, uradnim zdravnikom Civilne zmogljivosti za načrtovanje in izvajanje operacij (v nadaljevanju: CPCC), pravno službo CPCC in pravnim svetovalcem misije EUCAP Somalia je bil 14. oktobra 2019 organiziran razgovor, da bi se tožeči stranki predstavilo stanje zdravstvene infrastrukture v Somaliji in dolžnost skrbnega ravnanja misije ter izpostavili morebitni razlogi za možno odpoved pogodbe. Na koncu razgovora je bila tožeča stranka obveščena, da bo misija EUCAP Somalia stopila v stik z njo v enem tednu.
Vodja misije je tožeči stranki z dopisom z dne 4. novembra 2019, poslanim 8. novembra 2019 s priporočeno pošto s povratnico, vročil odločbo o odpovedi pogodbe z enotedenskim odpovednim rokom, ki je začel teči s ponedeljkom, 18. novembra 2019. Ta dopis je bil tožeči stranki poslan na naslov, ki ga je 10. avgusta 2019 navedla v obrazcu z osebnimi kontaktnimi podatki. Ta naslov ni vseboval hišne številke.
Tožeča stranka je 19. novembra 2019 namestniku vodje misije, vodji oddelka „Podpora misiji“ in kadrovski službi EUCAP Somalia poslala elektronski dopis, naj ji posredujejo potrdilo o zaposlitvi in plačilna lista za prejšnja dva meseca.
Tožeča stranka je 26. novembra 2019 prek svoje odvetnice pravnega svetovalca misije EUCAP Somalia obvestila, da je misiji EUCAP Somalia že sporočila svoj popolni naslov v obrazcu z bančnimi podatki, ki ga je posredovala 25. septembra 2019.
Vodja misije je z dopisom z dne 3. decembra 2019, poslanim istega dne s priporočeno pošto s povratnico, ki ga je tožeča stranka prejela 5. decembra 2019, zadnjenavedeno obvestil o odločitvi misije EUCAP Somalia, da odpove pogodbo, v katerem je navedeno:
„Da bi ohranili pravice in interese misije [EUCAP Somalia] in če želite uveljavljati neveljavnost dopisa o [odpovedi] z dne 8. [n]ovembra 2019, vas obveščamo – s pridržkom in brez priznavanja odgovornosti – o odločitvi o prenehanju delovnega razmerja med misijo EUCAP Somalia in vami z enotedenskim odpovednim rokom, ki začne teči s ponedeljkom, 9. [d]ecembra 2019.“
Pravni svetovalec misije EUCAP Somalia je 10. decembra 2019 odgovoril na elektronski dopis odvetnice tožeče stranke z dne 26. novembra 2019. V tem odgovoru je bilo pojasnjeno, da se za izmenjave med misijo in njenimi zaposlenimi upoštevajo le podatki, navedeni v obrazcu z osebnimi kontaktnimi podatki. Tako je bila tožeča stranka obveščena, da je misija EUCAP Somalia 8. novembra 2019 upravičeno poslala dopis z dne 4. novembra 2019 le na podlagi teh podatkov, ne da bi bilo za to mogoče upoštevati poznejši bančni obrazec. V tem elektronskem dopisu je pravni svetovalec misije EUCAP Somalia dodal, da če je tožeča stranka želela dopolniti svoje podatke v obrazcu z osebnimi kontaktnimi podatki, bi morala misiji ponovno poslati ta popravljen obrazec. Zato se je v skladu z istim dopisom nepopolnost navedenih podatkov štela za krivdo tožeče stranke.
Kadrovska služba misije EUCAP Somalia je 16. decembra 2019 tožeči stranki posredovala potrdilo o zaposlitvi, v katerem je bilo po eni strani navedeno, da je med 8. septembrom in 25. novembrom 2019 obstajalo pogodbeno delovno razmerje, in po drugi strani, da pogodba ni bila izvedena.
Tožeča stranka je prek svoje odvetnice 23. decembra 2019 izpodbijala obdobje zaposlitve, navedeno v tem potrdilu, pri čemer je poudarila, da je prejela le en dopis z dne 3. decembra 2019, v katerem je bil določen enotedenski odpovedni rok, ki je začel teči 9. decembra 2019. Poudarila je pomen te informacije glede na njeno uporabnost za prijavo natančnega obdobja zaposlitve pri belgijski zavarovalnici za primer brezposelnosti. Poleg tega je zahtevala, naj se ji posreduje kopija dopisa z dne 4. novembra 2019, ki ga ni dobila.
Tožeča stranka je 2. januarja 2020 prek svoje odvetnice v elektronskem dopisu, poslanem med drugim vodji osebja kot namestniku vodje misije EUCAP Somalia, vložila zahtevek na podlagi člena 21 pogodbe glede postopka nedisciplinskega notranjega pravnega sredstva (v nadaljevanju: notranje pravno sredstvo) zoper odločbo misije EUCAP Somalia o odpovedi pogodbe, kakor je bila vročena z dopisom z dne 3. decembra 2019.
Vodja osebja misije EUCAP Somalia je z dopisom z dne 24. januarja 2020, ki ga je tožeča stranka prejela 31. januarja 2020, zavrnil zahtevek tožeče stranke z dne 2. januarja 2020, pri čemer ga med drugim ni opredelil kot notranje pravno sredstvo, ker zadnjenavedeno ni bilo vloženo v enomesečnem roku, določenem v členu 21.1 pogodbe, od datuma izpodbijanega akta. Vendar je z utemeljitvijo „prizadevanja za dobro upravljanje“ navedel, da bo odgovoril na zahtevek tožeče stranke. Tako je pojasnil, da mu dolžnost skrbnega ravnanja nalaga odpoved pogodbe ob upoštevanju fizičnega neskladja tožeče stranke z delovnim mestom glede na njeno zdravstveno stanje in stanje zdravstvene infrastrukture v Somaliji.
II.

Predlogi strank
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
dopis z dne 4. novembra 2019 razglasi za ničen;
–
dopis z dne 3. decembra 2019 razglasi za ničen;
–
po potrebi razglasi za nično odločbo z dne 24. januarja 2020;
–
misiji EUCAP Somalia naloži retroaktivno plačilo njene plače do datuma dokončnega, pravilnega in zakonitega prenehanja njunega pogodbenega delovnega razmerja;
–
te zneske poveča za obresti po obrestni meri, ki jo Evropska centralna banka (ECB) določi za svoje operacije glavnega refinanciranja, povečani za 3,5 odstotne točke;
–
plačilo stroškov naloži misiji EUCAP Somalia.
Misija EUCAP Somalia Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
primarno, tožbo v celoti zavrže kot nedopustno ali vsekakor zavrne kot očitno brez pravne podlage;
–
podredno in v obliki nasprotne tožbe pogodbo razglasi za nično zaradi napake volje;
–
skrajno podredno in v obliki nasprotne tožbe razglasi odstop od pogodbe zaradi višje sile iz zdravstvenih razlogov;
–
plačilo stroškov naloži tožeči stranki.
III.

Pravo
Pred analizo tožbe in nasprotne tožbe, ki jo je vložila misija EUCAP Somalia, je treba preučiti pristojnost Splošnega sodišča za odločanje o tem sporu in določiti pravo, ki se uporablja.
[…]
B.

Pravo, ki se uporablja
Tožeča stranka v svojih pisanjih in v odgovoru na pisno vprašanje Splošnega sodišča o tem poudarja, da je pravo, ki se uporablja, kadar je tožba vložena na podlagi arbitražne klavzule, nacionalno pravo, ki ga določa pogodba ali stranki. Poleg tega navaja, da mora za njen zahtevek v delu, v katerem se nanaša na odločbo o odpovedi pogodbe o zaposlitvi, veljati materialno delovno pravo, ki se uporablja. V zvezi s tem opozarja, da se je misija EUCAP Somalia v odločbi z dne 24. januarja 2020 sklicevala na belgijsko pravo. Dodaja, da ne nasprotuje uporabi tega prava za zadevno pogodbeno razmerje v skladu s členom 3(1) in členom 8(1) Uredbe (ES) št. 593/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I) (
UL 2008, L 177, str. 6
, v nadaljevanju: Uredba Rim I) ter vsaj s členom 3(2) in členom 8(4) te uredbe. Tako se tožeča stranka sklicuje na uporabo, primarno, pogodbenih določil in prava Unije ter, podredno, belgijskega prava in zlasti loi relative aux contrats de travail (zakon o pogodbah o zaposlitvi) z dne 3. julija 1978 (
Moniteur belge
z dne 22. avgusta 1978, str. 9277) (v nadaljevanju: zakon o pogodbah o zaposlitvi). Tožeča stranka poleg tega trdi, da morajo imeti obvezne določbe belgijskega prava prednost pred pogodbenimi določili, ki so v nasprotju z njimi.
Misija EUCAP Somalia trdi, da je treba primarno uporabiti avtonomno pravo civilnih misij Unije, ki spadajo na področje SZVP, in sicer pogodbo, kodeks ravnanja in discipline ter standardne operativne postopke v skladu s členom 1.1 pogodbe. Sklicuje se tudi na uporabo prava Unije in dodatno nacionalnega materialnega delovnega prava, ki se uporablja za pogodbo, in sicer v obravnavani zadevi belgijskega prava, ki je pravo stalnega prebivališča tožeče stranke, na podlagi Uredbe Rim I in zlasti člena 8(4) te uredbe. Misija EUCAP Somalia je poleg tega v bistvu trdila, da mora imeti uporaba pogodbe v primeru položaja, ki ga določa, prednost pred vsem, tako da Splošno sodišče, kadar njegova pristojnost temelji na členu 272 PDEU, mora uporabiti določbo pogodbe, tudi če je ta določba v nasprotju z obveznimi določbami nacionalnega prava, ki se uporablja za to pogodbo.
Stranki sta potrdili, da je nacionalno materialno pravo, ki se uporablja za pogodbo, belgijsko pravo in da je treba za preučitev morebitne pogodbene obveznosti misije EUCAP Somalia primarno uporabiti določila pogodbe in njenih prilog, podredno pa belgijsko pravo v zvezi z vprašanji, ki v pogodbi niso obravnavana. Stranki pa sta ponovno izrazili nestrinjanje v zvezi s prednostjo uporabe obveznih določb nacionalnega prava, ki se uporablja za pogodbo, pred določili, ki so v nasprotju z njimi.
Najprej je treba opozoriti, da v skladu s členom 340(1) PDEU pogodbeno odgovornost Unije določa pravo, ki se uporablja za zadevno pogodbo.
Spore, ki nastanejo med izvajanjem pogodbe, je treba načeloma rešiti na podlagi pogodbenih določb (glej sodbo z dne 18. novembra 2015, Synergy Hellas/Komisija,
T‑106/13
,
EU:T:2015:860
, točka
in navedena sodna praksa). Razlaga pogodbe glede na določbe nacionalnega prava, ki se uporablja za pogodbo, je utemeljena le v primeru dvoma o vsebini pogodbe ali o pomenu nekaterih njenih določb ali kadar pogodba sama ne omogoča rešitve vseh vidikov spora. Zato je treba utemeljenost tožbe presoditi ob upoštevanju zgolj pogodbenih določil in se na nacionalno pravo, ki se uporablja za pogodbo, opreti le, če ta določila ne omogočajo rešitve spora (glej v tem smislu sodbo z dne 13. julija 2017, Talanton/Komisija,
T‑65/15
, neobjavljena,
EU:T:2017:491
, točka
in navedena sodna praksa).
Vendar to načelo ne sme privesti do tega, da uporaba določb pogodbe strankama omogoča, da spodkopljeta obvezne določbe nacionalnega materialnega prava, ki se uporablja, od katerih ni mogoče odstopati in v skladu s katerimi morajo biti ali so bile izvedene obveznosti, ki izhajajo iz pogodbe.
Poleg tega, kadar institucije, organi, uradi ali agencije Unije izvajajo pogodbo, zanje še vedno veljajo obveznosti iz Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) in splošnih načel prava Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 16. julija 2020ADR Center/Komisija,
C‑584/17 P
,
EU:C:2020:576
, točka
). Če se tako stranke v pogodbi z arbitražno klavzulo odločijo, da bodo sodišču Unije dodelile pristojnost za odločanje o sporih v zvezi s to pogodbo, bo to sodišče ne glede na pravo, ki se uporablja in ki je dogovorjeno v navedeni pogodbi, pristojno za preučitev morebitnih kršitev Listine in splošnih načel prava Unije (sodba z dne 16. julija 2020, Inclusion Alliance for Europe/Komisija,
C‑378/16 P
,
EU:C:2020:575
, točka
).
Če v pogodbi ni nič določeno, mora sodišče Unije po potrebi določiti pravo, ki se uporablja, tako, da uporabi pravila, določena v Uredbi Rim I (glej v tem smislu sodbo z dne 18. februarja 2016, Calberson GE/Komisija,
T‑164/14
,
EU:T:2016:85
, točka
).
V zvezi s tem člen 3(1) in (2) Uredbe Rim I določa:
„1.   Pogodbo ureja pravo, ki ga izbereta pogodbeni stranki. Izbira pogodbenih strank mora biti izražena izrecno ali mora jasno izhajati iz pogodbenih določil ali okoliščin primera. Pogodbeni stranki se lahko dogovorita, da se izbrano pravo uporablja za pogodbo v celoti ali le za njen del.
2.   Pogodbeni stranki se lahko kadar koli dogovorita, da se za pogodbo uporablja drugo pravo, kot se je prej uporabljalo na podlagi prejšnje izbire v skladu s tem členom ali na podlagi drugih določb te uredbe. Če se pogodbeni stranki po sklenitvi pogodbe dogovorita za spremembo prava, ki naj se uporablja za pogodbo, to ne posega v formalno veljavnost pogodbe v smislu člena 11 ali v pravice tretjih oseb.“
Člen 8 Uredbe Rim I, ki se uporablja za individualne pogodbe o zaposlitvi, določa:
„1.   Za individualne pogodbe o zaposlitvi se uporablja pravo, ki ga v skladu s členom 3 izbereta pogodbeni stranki. Vendar pa taka izbira prava delavca ne sme prikrajšati za zaščito, ki mu jo zagotavljajo določbe, od katerih ni dovoljeno odstopati z dogovorom, po pravu, ki bi se uporabljalo v skladu z odstavki 2, 3 in 4 tega člena, če pogodbeni stranki ne bi bili izbrali drugega prava.
2.   Če pogodbeni stranki nista izbrali prava, ki naj se uporablja za individualno pogodbo o zaposlitvi, se za pogodbo uporablja pravo države, v kateri oziroma iz katere delavec v izpolnjevanju pogodbe običajno opravlja svoje delo. Če delavec začasno opravlja delo v drugi državi, se ne šteje, da se je država, v kateri običajno opravlja delo, spremenila.
3.   Če prava, ki naj se uporablja, ni mogoče določiti v skladu z odstavkom 2, se za pogodbo uporablja pravo države, v kateri se nahaja poslovna enota, ki je delavca zaposlila.
4.   Kadar iz vseh okoliščin izhaja, da je pogodba v tesnejši zvezi z drugo državo kot z državo iz odstavka 2 ali 3, se uporablja pravo te druge države.“
V obravnavani zadevi pogodba ne določa prava, ki se zanjo uporablja. Vendar se stranki strinjata o določitvi belgijskega prava kot nacionalnega prava, ki se uporablja za pogodbo. Zato je v skladu z načeli iz člena 3 Uredbe Rim I, na katera se sklicuje člen 8(1) iste uredbe, belgijsko pravo nacionalno pravo, ki se uporablja za pogodbo.
Vsekakor, kot pravilno trdi misija EUCAP Somalia, ne da bi ji tožeča stranka ugovarjala, iz vseh okoliščin izhaja, da ima pogodba najtesnejšo povezavo z Belgijo. Res je, da je bil kraj izvajanja iz člena 5.1 pogodbe mesto Garowe. Vendar ni sporno, da pogodba ni bila izvedena v dejanskem kraju napotitve v Somaliji, da je tožeča stranka v obdobju zaposlitve ostala v Belgiji, da ima belgijsko državljanstvo in stalno prebivališče v Belgiji, da sta se postopek zaposlovanja in podpis pogodbe odvila v Belgiji ter, nazadnje, da merilo stalnega prebivališča za določitev prava, ki se uporablja za obveznosti za socialno varnost na podlagi člena 13 pogodbe, omogoča določitev Belgije. Zato bi tudi ob domnevi, da je treba uporabiti člen 8(4) Uredbe Rim I namesto njenih določb, navedenih zgoraj v točki 43, belgijsko pravo ostalo nacionalno pravo, ki se uporablja za pogodbo.
V teh okoliščinah je treba v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 37 zgoraj, ta spor primarno preučiti na podlagi pogodbe in podredno na podlagi belgijskega nacionalnega prava v primeru dvoma o vsebini pogodbe ali o pomenu nekaterih njenih določb ali kadar pogodba sama ne omogoča rešitve vseh vidikov spora. Poleg tega uporaba določb pogodbe strankama ne sme omogočiti, da spodkopljeta obvezne določbe belgijskega prava, od katerih ni mogoče odstopati in v skladu s katerimi morajo biti ali so bile izvedene obveznosti, ki izhajajo iz pogodbe.
C.

Tožba
Predlogi tožeče stranke po eni strani zajemajo predlog, naj se akta o vročitvi obvestila o odpovednem roku in po potrebi odločba z dne 24. januarja 2020 razglasijo za nične, po drugi strani pa odškodninski zahtevek.
1.

Dopustnost tožbe
Misija EUCAP Somalia uveljavlja dva ugovora nedopustnosti, pri čemer prvi izhaja iz pomanjkanja jasnosti in natančnosti tožbe, drugi pa iz neobstoja izčrpanja notranjega pravnega sredstva, določenega v pogodbi.
[…]
b)

Ugovor nedopustnosti zaradi neobstoja izčrpanja notranjega pravnega sredstva
Misija EUCAP Somalia zatrjuje, da ta tožba ni dopustna, ker naj tožeča stranka pred tem ne bi vložila notranjega pravnega sredstva v enomesečnem roku iz člena 21.1 pogodbe, šteto od 8. novembra 2019, ko je bil poslan dopis z dne 4. novembra 2019. Posledično naj tožeča stranka ne bi izčrpala pogodbenega postopka z notranjim pravnim sredstvom iz člena 22.2 pogodbe.
Opozoriti je treba, da člen 22.2 pogodbe pogojuje predložitev zadeve sodišču Unije z izčrpanjem postopka z notranjim pravnim sredstvom iz člena 21.1 pogodbe, ki mora biti obvezno vloženo v enem mesecu od datuma akta, ki negativno vpliva na interese tožeče stranke.
Zato je treba dopustnost te tožbe presojati glede na povezano razlago členov 21.1 in 22 pogodbe. Splošno sodišče mora na podlagi teh določil preveriti, ali je tožeča stranka upoštevala izčrpanje pogodbenega postopka z notranjim pravnim sredstvom. Zlasti je treba ugotoviti, ali je tožeča stranka to pravno sredstvo vložila v enomesečnem roku od datuma odločbe, ki negativno vpliva na njene interese.
Kot je bilo navedeno v točki 39 zgoraj, za upravo Unije, kadar izvaja pogodbo, še vedno veljajo obveznosti iz Listine.
V zvezi s tem je treba zagotoviti, da se preučijo vsa dejanska in pravna vprašanja, upoštevna za spor, zato da se zagotovi učinkovito sodno varstvo iz člena 47 Listine (glej v tem smislu sodbo z dne 16. julija 2020, Inclusion Alliance for Europe/Komisija,
C‑378/16 P
,
EU:C:2020:575
, točka
), v skladu s katerim ima „[v]sakdo […] pravico, da o njegovi zadevi […] odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom ustanovljeno sodišče“.
Iz tega izhaja, da kadar pogodba, ki vsebuje arbitražno klavzulo v korist sodišča Unije na podlagi člena 272 PDEU, vključuje določilo, v skladu s katerim mora stranka pred predložitvijo zadeve Splošnemu sodišču izčrpati notranje pravno sredstvo, mora biti zagotovljeno, da se lahko zadnjenavedeno izvaja v okoliščinah, v katerih zainteresirani stranki ni odvzeta pravica do učinkovitega sodnega varstva.
Poleg tega v skladu s sodno prakso Sodišča obstaja temeljno načelo pravnega reda Unije, ki zahteva, da akta javnih organov ni mogoče uveljavljati zoper fizične in pravne osebe, dokler te nimajo možnosti, da se z njim seznanijo (glej v tem smislu sodbo z dne 25. januarja 1979, Racke,
98/78
,
EU:C:1979:14
, točka
).
Zato je treba sklicevanje na datum zadevnega akta, ki je določen v členu 21.1 pogodbe in pomeni začetek teka enomesečnega roka, ki je pogoj za pravilno vložitev – v smislu pogodbe – notranjega pravnega sredstva, razlagati tako, da se nanaša na datum, ko se je tožeča stranka lahko ustrezno seznanila z vsebino tega akta.
Za določitev natančnega datuma seznanitve tožeče stranke z odločbo o odpovedi pogodbe je treba opozoriti, da mora stranka, ki se sklicuje na prepozno vložitev pravnega sredstva, dokazati datum, ko je bila izpodbijana odločba vročena, in vsekakor datum, ko se je zainteresirana stranka z njo seznanila, če ukrep zadeva neko določeno osebo (glej po analogiji sodbo z dne 29. novembra 2018, WL/ERCEA,
T‑493/17
, neobjavljena,
EU:T:2018:852
, točka
). V obravnavani zadevi mora to torej dokazati misija EUCAP Somalia.
Tožeča stranka je z dopisom z dne 2. januarja 2020 na podlagi člena 21.1 pogodbe vložila notranje pravno sredstvo zoper dopis z dne 3. decembra 2019, ki pomeni vročitev odločbe o odpovedi pogodbe, s katero je bila dejansko seznanjena 5. decembra 2019.
Misija EUCAP Somalia pa trdi, da je bila tožeča stranka z odločbo o odpovedi pogodbe že seznanjena od njene vročitve, ki je bila opravljena tako, da je bil 8. novembra 2019 s priporočeno pošto s povratnico na naslov njenega stalnega prebivališča poslan dopis z dne 4. novembra 2019. Tako naj bi morala na podlagi členov 21.1 in 22.2 pogodbe tožeča stranka vložiti notranje pravno sredstvo zoper to odločbo najpozneje 8. decembra 2019, njenega dopisa z dne 2. januarja 2020 pa naj se ne bi smelo šteti za akt, s katerim je bilo vloženo ustrezno notranje pravno sredstvo.
V zvezi s tem misija EUCAP Somalia navaja, da iz spisa, ki se nanaša na prošnjo za brezplačno pravno pomoč, ki jo je vložila tožeča stranka pred vložitvijo te tožbe in jo je predsednik Splošnega sodišča zavrnil s sklepom z dne 9. septembra 2020, izhaja več nedoslednih elementov. Ti elementi naj bi dokazovali, da je bila ta seznanjena z odločbo o odpovedi pogodbe od novembra in decembra 2019. Tožeča stranka naj bi zlasti prejemala nadomestila za brezposelnost že od 1. decembra 2019, potem ko je misiji EUCAP Somalia 19. novembra 2019 poslala prošnjo za pridobitev potrdila o zaposlitvi. Po navedbah misije EUCAP Somalia je treba registracijo pri belgijskih organih, pristojnih za področje brezposelnosti, načeloma opraviti v osmih dneh po prvem dnevu brezposelnosti ter tem organom predložiti dokaz o odločbi o odpovedi pogodbe, kar pomeni seznanjenost s to odločbo.
Poleg tega misija EUCAP Somalia nasprotuje temu, da se tožeča stranka lahko sklicuje na to, da ni prejela dopisa z dne 4. novembra 2019, ker naj bi bil ta poslan na nepopoln naslov. Ta dopis naj bi bil namreč poslan na naslov, ki ga je tožeča stranka navedla v obrazcu z osebnimi kontaktnimi podatki, ki je edini obrazec, ki ga je treba upoštevati za poštne izmenjave med strankama. Tako naj bi bilo morebitno pošiljanje na nepopoln naslov posledica neopravičljive napake tožeče stranke, ki je ni mogoče pripisati misiji EUCAP Somalia.
Na prvem mestu, v zvezi z domnevno seznanjenostjo tožeče stranke novembra 2019 z vsebino dopisa z dne 4. novembra 2019 je treba ugotoviti, da čeprav se je misija EUCAP Somalia odločila, da dopis z dne 4. novembra 2019 vroči s priporočeno pošto 8. novembra 2019, ni predložila dokaza o tej vročitvi, zlasti s predložitvijo povratnice priporočene pošte, ki bi jo podpisala tožeča stranka, ali z obvestilom o prispelem pismu, ki bi se pustilo na zadnjem naslovu, ki ga je navedla zadnjenavedena. Tako ni mogoče ugotoviti, da je dopis z dne 4. novembra 2019 prispel do tožeče stranke novembra 2019 in da se je ta na ta datum tako lahko ustrezno seznanila z odločbo o odpovedi pogodbe.
Poleg tega dejstvo, da je tožeča stranka 23. decembra 2019 izpodbijala obdobje zaposlitve, navedeno v potrdilu o zaposlitvi z dne 16. decembra 2019 (glej točko 24 zgoraj), in sicer da datum prenehanja pogodbe, ki je v njem naveden, to je 25. november 2019, ne ustreza datumu izteka odpovednega roka iz dopisa z dne 3. decembra 2019, ter da je ob tem zahtevala, naj se ji posreduje kopija dopisa z dne 4. novembra 2019, ki je naveden v dopisu z dne 3. decembra 2019, potrjuje to, da decembra 2019 ni bila seznanjena z vsebino prvega dopisa.
Res je, da je misija EUCAP Somalia ta dopis poslala na naslov, ki ga je tožeča stranka navedla v obrazcu z osebnimi kontaktnimi podatki, in med strankama ni sporno, da je bil ta naslov nepopoln, ker tožeča stranka ni navedla hišne številke.
Vendar po eni strani iz spisa izhaja, da je tožeča stranka pred spornim pošiljanjem misiji EUCAP Somalia posredovala popoln naslov, vključno s hišno številko, v dveh drugih obrazcih, od katerih se je eden nanašal na navedbo identitete upravičenca v primeru smrti in je bil posredovan istočasno kot obrazec z osebnimi kontaktnimi podatki, drugi pa se je nanašal na njene bančne podatke in je bil posredovan z elektronskim dopisom z dne 25. septembra 2019.
Tako bi misija EUCAP Somalia lahko s skrbnim ravnanjem tožeči stranki omogočila, da se ustrezno seznani z vsebino dopisa z dne 4. novembra 2019, tako da bi poiskala njen popolni naslov, ki je bil med informacijami, ki jih je ta predložila. Zato se v posebnih okoliščinah obravnavane zadeve misija EUCAP Somalia ne more sklicevati na to, da ji je tožeča stranka v obrazcu z osebnimi kontaktnimi podatki posredovala naslov brez hišne številke.
Poleg tega, glede trditev misije EUCAP Somalia iz spisa glede brezplačne pravne pomoči tožeče stranke, drži, da iz tega spisa izhaja, da je tožeča stranka prejemala nadomestilo za brezposelnost, ki so ga plačevali pristojni belgijski organi za ves december. Vendar je dokument, ki dokazuje to plačilo, datiran 16. januarja 2020. Poleg tega je ob branju tožbe, ki jo je tožeča stranka vložila 2. januarja 2020, razvidno, da je na ta datum navedla, da ni bila upravičena do teh nadomestil zaradi nepopolnosti njenega upravnega spisa. Zato ni mogoče izključiti, da je bilo nadomestilo za brezposelnost plačano retroaktivno po 2. januarju 2020 ter na podlagi potrdila o zaposlitvi, ki ga je misija EUCAP Somalia tožeči stranki poslala 16. decembra 2019 in v katerem je bil naveden enak datum izteka obdobja zaposlitve kot datum izteka odpovednega roka iz dopisa z dne 4. novembra 2019. Zato iz tega retroaktivnega plačila ni dovolj jasno, da je tožeča stranka lahko pred 16. ali 23. decembrom 2019 oziroma pred 2. januarjem 2020 belgijske organe obvestila o odločbi o odpovedi pogodbe, kakor je bila vročena z dopisom z dne 4. novembra 2019.
Prav tako na podlagi tega, da je tožeča stranka 26. novembra 2019 misiji EUCAP Somalia sporočila svoje popolne podatke, ni mogoče šteti, da je bila na ta datum seznanjena z dopisom z dne 4. novembra 2019. To obvestilo tožeče stranke za misijo EUCAP Somalia, da bi se prepričala, da je bila ali bo kakršna koli vročitev poslana na pravi naslov, je mogoče pojasniti z vsebino informacij, ki jih je prejela med razgovorom 14. oktobra 2019, zaradi katerega je pričakovala poznejšo vročitev odločbe misije EUCAP Somalia na svojem stalnem prebivališču. Na tem razgovoru je misija EUCAP Somalia tožečo stranko namreč obvestila, da namen te faze z njene strani ni, da takoj sprejme odločitev glede pogodbe, ampak predvsem, da ji da priložnost pridobiti pojasnila o življenjskih razmerah v kraju opravljanja dela, da zbere njene pripombe in vprašanja ter da jo obvesti o tem, da bo misija EUCAP Somalia ponovno stopila v stik z njo glede predvidenih nadaljnjih ukrepov v roku enega tedna. Tako s tem sporočilom samim po sebi ni mogoče dokazati, da je bila tožeča stranka 26. novembra 2019 seznanjena z dopisom z dne 4. novembra 2019.
Ob upoštevanju vsega navedenega je treba ugotoviti, da misija EUCAP Somalia ni predložila dokaza, da se je tožeča stranka novembra 2019 ustrezno seznanila z vsebino dopisa z dne 4. novembra 2019. Poleg tega iz spisa izhaja, da je imela tožeča stranka možnost, da se ustrezno seznani z njim, 31. januarja 2020, ko ji je misija EUCAP Somalia dejansko posredovala navedeni dopis v prilogi k odločbi z dne 24. januarja 2020.
Na drugem mestu, v zvezi z datumom, ko se je tožeča stranka dejansko seznanila z vsebino z dopisa z dne 3. decembra 2019, med strankama ni sporno, da je bila odločba o odpovedi pogodbe tožeči stranki vročena tako, da ji je bil ta dopis poslan na njen popolni naslov, da ga je ustrezno prejela in se seznanila z njim 5. decembra 2019.
Ker je odločba o odpovedi pogodbe, kakor je bila vročena z dopisom z dne 3. decembra 2019, posamični ukrep, ki prizadene tožečo stranko, se je zadnjenavedena upravičeno sklicevala na člen 21.1 pogodbe in z dopisom z dne 2. januarja 2020 vložila pravno sredstvo, pri čemer je treba to pravno sredstvo opredeliti kot notranje pravno sredstvo zoper to odločbo.
Ker je tožeča stranka to notranje pravno sredstvo vložila v enem mesecu od seznanitve z dopisom z dne 3. decembra 2019, ki posega v njen položaj, v skladu s členom 21.1 pogodbe, je ta tožba, vložena v skladu s členom 22.2 pogodbe, dopustna. Torej je treba ugovor nedopustnosti, na katerega se v zvezi s tem sklicuje misija EUCAP Somalia, zavrniti.
2.

Kršitve glede aktov o vročitvi obvestila o odpovednem roku in glede odločbe z dne 24. januarja 2020
Tožeča stranka v okviru tožbe ne izpodbija odločbe o odpovedi pogodbe same po sebi oziroma, povedno drugače, pravice misije EUCAP Somalia, da prekine delovno razmerje.
Tožeča stranka, nasprotno, predlaga, da se akta o vročitvi obvestila o odpovednem roku in po potrebi odločba z dne 24. januarja 2020 razglasijo za nične v delu, v katerem je bilo kršeno več določil pogodbe in pravo Unije ter, kjer je ustrezno, nacionalno pravo, ki se uporablja.
a)

Akta o vročitvi obvestila o odpovednem roku
Tožeča stranka se v podporo predlogu, naj se akta o vročitvi obvestila o odpovednem roku razglasita za nična, v bistvu sklicuje, prvič, na kršitev obveznosti obrazložitve, drugič, zlasti v zvezi z dopisom z dne 4. novembra 2019 na „neobstoj učinka in veljavnosti“ tega dopisa ter na kršitev člena 21 pogodbe in pravice do izjave med postopkom notranjega pravnega sredstva, tretjič, na kršitev člena 18.1 in člena 17.2 pogodbe, ter četrtič, na kršitev zakona o pogodbah o zaposlitvi, če bi se uporabljalo belgijsko pravo.
Splošno sodišče bo zaporedoma preučilo prve tri očitke tožeče stranke. Četrti očitek je bil v bistvu naveden v podporo drugemu in tretjemu očitku ter bo preučen v tem okviru.
[…]
2)

Neobstoj veljavnosti in učinka vročitve odločbe o odpovedi pogodbe z dopisom z dne 4. novembra 2019 in kršitev pravice do izjave, določene v členu 21 pogodbe
Tožeča stranka zahteva razglasitev ničnosti dopisa z dne 4. novembra 2019, ker je zanj izvedela šele prek odločbe o zavrnitvi njenega notranjega pravnega sredstva. V podporo tej trditvi po eni strani navaja, da ji ta dopis ni bil ustrezno vročen in ne izpolnjuje pogojev formalne veljavnosti, ki jih v zvezi s tem določa belgijsko pravo. Po drugi strani navaja, da je misija EUCAP Somalia kršila člen 21 pogodbe in pravico do izjave med postopkom notranjega pravnega sredstva.
Tožeča stranka v zvezi s pravilnostjo vročitve dopisa z dne 4. novembra 2019 trdi, da pošiljanje tega dopisa ni bilo pravilno, ker je bil poslan 8. novembra 2019 s priporočeno pošto z nepopolnim naslovom. Dodaja, da zgolj potrdilo o plačilu priporočene pošte ni zadosten dokaz o pošiljanju, ampak je v belgijskem pravu verodostojno dokazilo o prejemu pošte. Poleg tega to, da je misija EUCAP Somalia pozneje, januarja 2020, posredovala dopis z dne 4. novembra 2019, ne more pomeniti popravka prvotnega pošiljanja tega dopisa na napačen naslov in torej ne more upravičiti retroaktivne uporabe odpovednega roka, ki je v njem določen.
Zato naj bi bilo treba dopis z dne 4. novembra 2019 šteti za ničen in neveljaven, enotedenski odpovedni rok, ki ga določa, pa naj bi bil absolutno ničen, pri čemer naj v skladu s členom 37(1), četrti pododstavek, zakona o pogodbah o zaposlitvi ne bi mogel imeti učinkov na določeni datum. Tožeča stranka še pojasnjuje, da se ta ničnost nanaša le na vročitev odpovedi z odpovednim rokom, ne vpliva pa na obstoj odpovedi, tako da dopisa z dne 4. novembra 2019 ni mogoče uporabiti proti njej za izpodbijanje njene zahteve za dodelitev nadomestila za čas odpovednega roka.
Misija EUCAP Somalia pa meni, da je bila tožeča stranka formalno obveščena o odpovedi pogodbe z verjetnim prejemom dopisa z dne 4. novembra 2019, potem ko je bil poslan 8. novembra 2019. Poleg tega trdi, da je bil ta dopis tožeči stranki posredovan s priporočeno pošto s povratnico na naslov, ki ga je sama navedla v obrazcu z osebnimi kontaktnimi podatki, izpolnjenem 10. avgusta 2019. Zato naj bi bila na podlagi belgijskega delovnega prava in zlasti člena 37(1) zakona o pogodbah o zaposlitvi vročitev navedenega dopisa veljavna, saj naj bi bilo mogoče nepopolno navedbo naslova na njem pripisati neopravičljivi napaki tožeče stranke. Misija EUCAP Somalia vsekakor trdi, da je z dopisom z dne 3. decembra 2019 v skladu z belgijskim pravom popravila vročitev obvestila o odpovednem roku.
V obravnavani zadevi pogodba ne vsebuje določb, na podlagi katerih bi bilo mogoče neposredno rešiti del spora v zvezi s spoštovanjem pravil formalne veljavnosti, ki se uporabljajo za vročitev odločbe o odpovedi pogodbe tožeči stranki s strani misije EUCAP Somalia. Zato je treba ob upoštevanju sodne prakse, navedene v točki 37 zgoraj, uporabiti pravila belgijskega prava za preučitev utemeljenosti trditev, ki jih tožeča stranka navaja v okviru tega očitka.
Člen 40(2), drugi pododstavek, zakona o pogodbah o zaposlitvi v povezavi s členom 37(1) tega zakona med drugim določa, da se lahko odpoved, ki jo poda delodajalec, vroči le s priporočenim pismom po pošti, ki učinkuje tretji delovni dan po datumu odpreme, ali s sodnim izvršiteljem, sicer je odpoved nična.
V zvezi s tem, najprej, je delodajalec tisti, ki mora dokazati, da je priporočeno pismo prispelo do naslovnika. Če se vročitev obvestila o odpovednem roku pošlje s priporočenim pismom po pošti, ga je treba poslati na pravi naslov. Če se priporočeno pismo pošlje na napačen naslov, ne more imeti učinka. Neučinkovitosti vročitve ni mogoče popraviti s predložitvijo kopije dopisa delavcu. Tako je obvestilo o odpovednem roku, poslano s priporočeno pošto, nično, če je naslov na potrdilu o oddaji napačen (delovno sodišče v Bruslju, sodba z dne 7. novembra 2016, št. 2015/AB/742). Poleg tega zgolj to, da delodajalec predloži dokazilo o plačilu priporočene pošte, ne zadostuje (glej v tem smislu delovno sodišče v Bruslju, sodba z dne 22. aprila 2016, št. 2014/AB/765).
Dalje, obvestilo o odpovednem roku je treba vročiti na zadnji naslov, s katerim je bil delodajalec seznanjen, sicer je odpovedni rok ničen (arbeidshof Brussel (delovno sodišče v Bruslju), sodba z dne 19. oktobra 2012, št. 2011/AB/1014). Povedano drugače, če je bilo obvestilo o odpovednem roku poslano na napačen naslov, čeprav je delodajalec poznal ali bi moral poznati novi naslov, ta vročitev ni pravilna in delodajalec mora plačati nadomestilo za čas odpovednega roka (delovno sodišče v Gentu, sodba z dne 14. novembra 2011, J.T.T. 2012, 1124, 1589). Vendar delodajalcu ni mogoče očitati, da ni izpolnil obveznosti, da obvestilo o odpovednem roku vroči na pravi naslov, če je to poslano na napačen naslov zaradi napake ali malomarnosti delavca (delovno sodišče v Liègeu, sodba z dne 2. marca 2005, J.T.T. 2005, 926, 383). V zvezi s tem mora delavec svojega delodajalca pravočasno obvestiti o spremembi naslova. Tako je bilo razsojeno, da je v primeru, da delavec ni predložil dokaza, da je delodajalca obvestil o spremembi naslova, obvestilo o odpovednem roku, vročeno na prejšnjem naslovu delavca, veljavno vročeno, tako da je lahko odpovedni rok začel teči na datum, ki ga je določil delodajalec (delovno sodišče v Liègeu, sodba z dne 14. januarja 2004, št. 27.452-98). Vendar ni izključeno, da lahko delodajalec upošteva druge indice ali naslove, ki jih je delavec predložil v drugem okviru (glej v tem smislu delovno sodišče v Liègeu, sodba z dne 2. marca 2005, J.T.T. 2005, 926, 383).
Poleg tega je po belgijskem pravu posledica napake, ki jo delodajalec stori pri navedbi naslova delavca pri pošiljanju dopisa o odpovedi pogodbe o zaposlitvi, absolutna ničnost odpovednega roka, navedenega v tem dopisu, ki je delavec ne more kriti. Odpoved je v tem primeru takojšnja, razen če sodišče po razumnem roku meni, da sta se stranki odpovedali pravici do takojšnje odpovedi (kasacijsko sodišče, sodba z dne 28. januarja 2008, R.G. št. S.07.0056.N; glej tudi delovno sodišče v Bruslju, sodba z dne 7. novembra 2016, št. 2015/AB/742). Povedano drugače, ničnost odpovednega roka ne vpliva na obstoj odpovedi (kasacijsko sodišče, sodba z dne 6. januarja 1997, J.T.T. 1997, 119). Delavec z ničnim odpovednim rokom se lahko takoj, ko izve za ničnost odpovednega roka, med drugim sklicuje na odpoved in zahteva takojšnje plačilo nadomestila za čas odpovednega roka ali nadaljuje z izvajanjem pogodbe do konca nepravilno vročenega odpovednega roka in uveljavlja pravico do nadomestila za čas odpovednega roka ob njegovem izteku (delovno sodišče v Liègeu, sodba z dne 15. januarja 2008, J.T.T. 2008, 1004, 160).
Nazadnje, dokler se delavec ne sklicuje na ničnost odpovednega roka, da bi izkoristil možnost takojšnje odpovedi, mu lahko delodajalec vroči nov odpovedni rok v skladu z zakonskimi zahtevami (delovno sodišče v Liègeu, sodbi z dne 15. januarja 2008, R.G. št. 8356/2007, in z dne 17. oktobra 2013, št. 2012/AL/332). V takem primeru v skladu s členom 37/1 zakona o pogodbah o zaposlitvi odpovedni rok začne teči od ponedeljka, ki sledi tednu, v katerem je bilo vročeno novo obvestilo o odpovednem roku.
Prvič, v obravnavani zadevi je bilo v točkah od 67 do 78 zgoraj po eni strani ugotovljeno, da misija EUCAP Somalia ni predložila dokaza o dejanskih posledicah vročitve dopisa z dne 4. novembra 2019, zlasti s predložitvijo povratnice s podpisom tožeče stranke ali obvestila o prispelem pismu na zadnjem naslovu, ki ga je navedla zadnjenavedena, ter da po drugi strani ni mogoče dokazati, da je ta dopis tožeči stranki omogočil, da se 8. novembra 2019 ustrezno seznani z odločbo o odpovedi pogodbe in odpovednim rokom, določenim za to.
V teh okoliščinah je na podlagi sodne prakse, navedene v točki 105 zgoraj, vročitev dopisa z dne 4. novembra 2019, poslanega na napačen naslov, kot je razvidno iz potrdila o oddaji, na katerem je naveden nepopoln naslov, nepravilna, kar povzroči absolutno ničnost odpovednega roka iz tega dopisa, ki je ni mogoče popraviti s poznejšim posredovanjem navedenega dopisa tožeči stranki s strani misije EUCAP Somalia 24. januarja 2020.
Drugič, iz točke 73 zgoraj prav tako izhaja, da je misija EUCAP Somalia dopis z dne 4. novembra 2019 poslala na napačen naslov, ker tožeča stranka v obrazcu z osebnimi kontaktnimi podatki neupravičeno ni navedla hišne številke.
Res je, da bi v skladu z belgijskim pravom, navedenim v točki 106 zgoraj, ta neupravičena opustitev tožeče stranke misijo EUCAP Somalia lahko razbremenila odgovornosti za to, da ni izpolnila obveznosti vročitve obvestila o odpovednem roku na natančen naslov tožeče stranke. Toda kot je bilo ugotovljeno v točki 74 zgoraj, je tožeča stranka pred spornim pošiljanjem misiji EUCAP Somalia sporočila svoj popolni naslov v obrazcu z navedbo identitete upravičenca v primeru smrti, ki je bil posredovan istočasno kot obrazec z osebnimi kontaktnimi podatki, ter v obrazcu z bančnimi podatki. V teh okoliščinah bi misija EUCAP Somalia, ki je imela dostop do teh informacij, lahko poiskala najpopolnejši naslov tožeče stranke med drugimi informacijami, ki jih je zadnjenavedena predložila. Zato malomarnost tožeče stranke v teh okoliščinah misije EUCAP Somalia ne razbremeni odgovornosti glede nepravilnosti vročitve dopisa z dne 4. novembra 2019 in posledično ni ovira za ničnost odpovednega roka iz tega dopisa.
Tretjič, poudariti je treba, da je misija EUCAP Somalia 3. decembra 2019 tožeči stranki poslala drugi dopis, s katerim jo je obvestila o odločbi o odpovedi pogodbe „z enotedenskim odpovednim rokom, ki [je] zač[el] teči s ponedeljkom, 9. decembra 2019“. Tožeča stranka ne izpodbija, da je prejela ta dopis in se seznanila z njegovo vsebino, ki je bil poslan s priporočeno pošto na njen popolni naslov. Na podlagi sodne prakse, navedene v točki 108 zgoraj, je treba torej šteti, da dopis z dne 3. decembra 2019 pomeni, da je misija EUCAP Somalia na dan, ko ga je tožeča stranka prejela, to je 5. decembra 2019, popravila napako, ki jo je storila pri vročitvi obvestila o odpovednem roku z dopisom z dne 4. novembra 2019.
V zvezi s trditvijo tožeče stranke, ki jo je navedla v fazi pisnih odgovorov na vprašanja Splošnega sodišča in s katero izpodbija pravilnost drugega odpovednega roka zaradi njegove pogojnosti, je treba opozoriti, da v skladu s členom 84(1) Poslovnika Splošnega sodišča navajanje novih tožbenih predlogov med postopkom ni dovoljeno, razen če ti izhajajo iz pravnih in dejanskih okoliščin, ki so se pojavile med postopkom. V skladu s sodno prakso se ta določba uporablja tudi za očitke in trditve (glej sodbo z dne 14. julija 2021, AQ/eu-LISA,
T‑164/19
, neobjavljena,
EU:T:2021:456
, točka
in navedena sodna praksa). Vendar je treba tožbeni predlog ali trditev, ki pomeni razširitev tožbenega predloga, ki je bil neposredno ali posredno že naveden v začetni vlogi in ki je z njim tesno povezan, razglasiti za dopusten (glej sodbo z dne 15. decembra 2021, Oltchim/Komisija,
T‑565/19
,
EU:T:2021:904
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi je treba navesti, da po eni strani navedena trditev ne izhaja iz okoliščin, ki so se pojavile med postopkom, in da po drugi strani ni tesno povezana s trditvijo, navedeno v tožbi. Poleg tega je treba ugotoviti, da ta trditev, čeprav je bila podana v okviru odgovora tožeče stranke na vprašanje Splošnega sodišča, presega obseg tega vprašanja (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 7. februarja 2019, RK/Svet,
T‑11/17
,
EU:T:2019:65
, točka
). Zato je treba to trditev zavreči kot nedopustno.
Iz vseh teh elementov izhaja, da misija EUCAP Somalia dopisa z dne 4. novembra 2019 tožeči stranki ni pravilno vročila, saj ni izpolnjevala pogojev formalne veljavnosti, ki jih v zvezi s tem določa belgijsko pravo, zaradi česar je v njem določen odpovedni rok absolutno ničen. Nasprotno pa iz tega izhaja tudi, da je misija EUCAP Somalia popravila to napako s pravilno vročitvijo dopisa z dne 3. decembra 2019, ki torej za tožečo stranko polno učinkuje.
Zato je treba sprejeti očitek tožeče stranke, ki se nanaša na neobstoj veljavnosti in učinka vročitve odločbe o odpovedi pogodbe z dopisom z dne 4. novembra 2019, v podporo prvemu od njenih tožbenih predlogov, ne da bi bilo treba obravnavati njeno trditev, ki se nanaša na kršitev člena 21 pogodbe in njeno pogodbeno pravico do izjave. Ta trditev je bila namreč navedena v podporo prvemu tožbenemu predlogu, ki se mu ugodi. Poleg tega s to domnevno kršitvijo ni povezan noben odškodninski zahtevek.
3)

Kršitev členov 17.2 in 18.1 pogodbe
Tožeča stranka po eni strani meni, da glede na to, da ji ni bila ponujena možnost dejanskega dela, njenega opravljanja dela ni mogoče šteti za nezadostno in ni mogoče sklepati, da ni izkazala zadostnega poklicnega znanja za delovno mesto v smislu člena 17.2 pogodbe. Zato misija EUCAP Somalia ne bi smela uporabiti člena 17.2 pogodbe, ampak njen člen 18.1, ki določa pravico katere koli stranke, da kadar koli odpove pogodbo ob upoštevanju enomesečnega odpovednega roka. Z odločitvijo, da uporabi enotedenski odpovedni rok, naj bi misija EUCAP Somalia kršila tako pogoje iz člena 17.2 pogodbe, ki ne določa obveznega odpovednega roka, kot iz člena 18.1 pogodbe, ki določa enomesečni odpovedni rok.
Po drugi strani tožeča stranka poudarja, da belgijsko pravo od 1. januarja 2014 prepoveduje odstopanja od odprave določb o poskusni dobi v pogodbah o zaposlitvi, sicer so nične. Če bi se to načelo uporabilo v obravnavani zadevi, bi bil člen 17.2 pogodbe, na katerega se je misija EUCAP Somalia oprla pri odpovedi pogodbe, ničen. Zato bi morala biti določba o poskusni dobi iz člena 17.2 pogodbe brez učinka in bi bilo treba uporabiti le člen 18.1 pogodbe, ki določa enomesečni odpovedni rok. Poleg tega tožeča stranka opozarja, da naj bi domnevna neustreznost vročitve dopisa z dne 4. novembra 2019 v skladu z belgijskim pravom povzročila ničnost enotedenskega odpovednega roka, ki ga ta določa. Tožeča stranka trdi, da v takem primeru to pravo pomeni takojšnjo prekinitev pogodbe s plačilom nadomestila za čas odpovednega roka.
Zato naj bi bila odločba o odpovedi pogodbe, kakor je bila vročena z dopisoma z dne 4. novembra in 3. decembra 2019, nična zaradi kršitve pogodbenih določb in določb belgijskega prava.
Misija EUCAP Somalia opozarja, da je bila tožeča stranka v času odločbe o odpovedi pogodbe v trimesečni poskusni dobi od 8. septembra do 8. decembra 2019. Posledično naj bi bil člen 17.2 pogodbe edina pogodbena podlaga za odločbo o odpovedi pogodbe.
V zvezi s tem misija EUCAP Somalia najprej priznava, da belgijsko delovno pravo ne vsebuje več določb o poskusni dobi, vendar meni, da bi Splošno sodišče v okviru svoje pristojnosti, ki temelji na členu 272 PDEU, moralo uporabiti določbo pogodbe, tudi če bi se izkazalo, da je ta določba v nasprotju z nacionalnim pravom, ki se uporablja za pogodbo, saj bi morala imeti prednost uporaba določb, svobodno sklenjenih med njo in tožečo stranko. Zato naj bi bilo treba kljub določitvi belgijskega prava kot prava, ki se uporablja za pogodbo, uporabiti člen 17.2 pogodbe.
Dalje, misija EUCAP Somalia meni, da ni storila nobene napake, ko je na podlagi tega člena menila, da tožeča stranka zaradi zdravstvenih ovir nima fizičnih sposobnosti za ustrezno izvajanje pogodbe.
Nazadnje, poudarja, da je kljub temu dodatno uporabila belgijsko pravo ter v tem okviru v skladu s členom 37(2) in členom 40(2) zakona o pogodbah o zaposlitvi določila enotedenski odpovedni rok, čeprav člen 17.2 pogodbe od nje tega ni zahteval. Misija EUCAP Somalia je še pojasnila, da je mehanizem iz člena 17.2 pogodbe, ki določa možnost enostranske odpovedi pogodbe v prvih treh mesecih delovnega razmerja, podoben belgijskemu pravu, ki omogoča enostransko prekinitev pogodbe o zaposlitvi za določen čas v prvi polovici dogovorjenega trajanja pogodbe v okviru prvih šestih mesecev.
V obravnavani zadevi je bila v zvezi z belgijskim pravom, ki se uporablja za pogodbo (glej točko 45 zgoraj), po eni strani z loi concernant l’introduction d’un statut unique entre ouvriers et employés en ce qui concerne les délais de préavis et le jour de carence ainsi que de mesures d’accompagnement (zakon o uvedbi enotnega statusa delavcev in zaposlenih glede odpovednih rokov in dneva počitka ter spremljevalnih ukrepov) z dne 26. decembra 2013 (
Moniteur belge
z dne 31. decembra 2013, str. 104147) od 1. januarja 2014 odpravljena pravica, da se v pogodbe o zaposlitvi vključi določba o poskusni dobi. Ta odprava je veljavna pod grožnjo relativne ničnosti vseh nasprotnih določb na podlagi člena 6 zakona o pogodbah o zaposlitvi, ki določa, da je vsaka določba, ki je v nasprotju z določbami zakona in njegovih izvedbenih odlokov, nična, če je njen namen omejiti pravice delavcev ali poslabšati njihove obveznosti. Po drugi strani je bila s to odpravo uvedena možnost, da lahko delodajalec in delavec v prvi polovici trajanja pogodbe o zaposlitvi za določen čas in v največ šestih mesecih odpovesta pogodbo ob upoštevanju novih odpovednih rokov, določenih v členu 37/2(1) zakona o pogodbah o zaposlitvi.
Te belgijske zakonske določbe, ki urejajo in zagotavljajo zaščito delavcev, so torej obvezne.
Tretjič, res je, da sta se stranki svobodno dogovorili o obstoju trimesečne poskusne dobe od 8. septembra do 8. decembra 2019 in o pogojih iz člena 17.2 pogodbe, ki v ta namen določa določbo o poskusni dobi.
Vendar je treba navesti, da ta svobodno dogovorjena določba o poskusni dobi ne določa odpovednega roka v primeru odpovedi pogodbe med poskusno dobo, kar omejuje pravice tožeče stranke in razširja njene obveznosti v nasprotju s členoma 6 in 37/2 zakona o pogodbah o zaposlitvi.
Kot pa izhaja iz točke 45 zgoraj, z navedeno določbo o poskusni dobi ni mogoče spodkopati obveznih določb belgijskega materialnega delovnega prava, ki se uporablja za pogodbo, sicer je nična.
Zato je treba, kot v bistvu predlaga tožeča stranka, določbo o poskusni dobi, določeno med strankama v členu 17.2 pogodbe, razglasiti za nično in izključiti njeno uporabo za rešitev tega spora.
Tako je res, da se v obravnavani zadevi z uporabo člena 40(2) zakona o pogodbah o zaposlitvi v povezavi s členom 37(1) ter členoma 37/1 in 37/2 tega zakona od misije EUCAP Somalia zahteva upoštevanje enotedenskega odpovednega roka, saj tožeča stranka spada v kategorijo delavcev z manj kot tremi meseci delovne dobe.
Vendar iz povezanega branja členov 6, 37/2 in 40 zakona o pogodbah o zaposlitvi izhaja, da lahko sopogodbenici pogodbe o zaposlitvi za določen čas določita določbo, v skladu s katero za odpoved te pogodbe kot odstopanje velja odpovedni rok, daljši od tistega, ki ga določa člen 37/2 tega zakona, če bi se s tako določbo povečale pravice in zmanjšale obveznosti delavca.
Tako je v obravnavani zadevi. Opozoriti je treba namreč, da je člen 18.1 pogodbe, katerega besedilo je povzeto v točki 5 zgoraj, določal možnost enostranske prekinitve pogodbe z upoštevanjem enomesečnega odpovednega roka.
Posledično je treba ugotoviti, da bi morala misija EUCAP Somalia uporabiti odpovedni rok iz člena 18.1 pogodbe, saj ta odpovedni rok bolj varuje tožečo stranko kot enotedenski rok, določen na podlagi določb zakona o pogodbah o zaposlitvi.
Zato je treba sprejeti očitek tožeče stranke, ki se nanaša na kršitev členov 17.2 in 18.1 pogodbe, ne da bi se bilo treba izreči o dodatnih trditvah, ki jih je tožeča stranka navedla v zvezi s tem.
V zvezi s posledicami te kršitve za dopis z dne 3. decembra 2019 je treba opozoriti, da je misija EUCAP Somalia pravilno vročila odločbo o odpovedi pogodbe z dopisom z dne 3. decembra 2019, ki ga je tožeča stranka prejela 5. decembra 2019 (glej točko 113 zgoraj). Tako je odločba o odpovedi pogodbe 5. decembra 2019 postala pravilna, veljavna in izvršljiva za tožečo stranko, ob izteku veljavnega odpovednega roka pa je ta odločba postala dokončna. Poleg tega iz člena 40(2) zakona o pogodbah o zaposlitvi v bistvu izhaja, da v skladu z belgijskim pravom, če je odpoved pogodbe o zaposlitvi z odpovednim rokom veljavno vročena v pisni obliki z navedbo odpovednega roka, vendar je ta prekratek, odpovedni rok ni ničen. Zaradi neupoštevanja pogodbenega odpovednega roka se zato namesto zakonskega enotedenskega odpovednega roka, določenega v tem dopisu, uporabi pogodbeni enomesečni odpovedni rok, določen v členu 18.1 pogodbe.
[…]
IV.

Sklepna ugotovitev o celotnem sporu
Glede na vse navedeno je treba po eni strani sprejeti očitka tožeče stranke, ki se nanašata na neobstoj veljavnosti in učinka vročitve odločbe o odpovedi pogodbe z dopisom z dne 4. novembra 2019 ter kršitev členov 17.2 in 18.1 pogodbe. Zato je treba ugotoviti, da ima tožeča stranka pravico do plače za obdobje od 26. novembra do 8. decembra 2019 in do nadomestila za čas odpovednega roka na tej podlagi. Tožbi se torej ugodi v zvezi s prvim in četrtim tožbenim predlogom, v preostalem pa se zavrne. Po drugi strani se nasprotna tožba misije EUCAP Somalia, ki je bila vložena podredno, zavrne.
V.

Stroški
V skladu s členom 134(1) Poslovnika se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Ker misija EUCAP Somalia v bistvenem ni uspela, se ji v skladu s predlogi tožeče stranke naloži plačilo stroškov.

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (sedmi senat)
razsodilo:

1.
Vročitev obvestila o odpovednem roku iz dopisa z dne 4. novembra 2019 je nična.

2.
Odpoved pogodbe, ki je bila 21. avgusta 2019 sklenjena med misijo EUCAP Somalia in osebo JC, je pravilna, veljavna in izvršljiva za zadnjenavedeno 5. decembra 2019 ter postane dokončna ob izteku enomesečnega odpovednega roka, ki je začel teči 9. decembra 2019, v skladu s členom 18.1 te pogodbe.

3.
Misiji EUCAP Somalia se naloži, da osebi JC plača po eni strani znesek, ki ustreza njeni plači, kakor je določena v členu 12.2 navedene pogodbe, razen dnevnic iz člena 15 pogodbe, za obdobje od 26. novembra do vključno 8. decembra 2019, ter po drugi strani znesek, ki ustreza nadomestilu za čas enomesečnega odpovednega roka v višini te plače, za obdobje od 9. decembra 2019 do 9. januarja 2020, pri čemer se tema zneskoma prištejejo zakonske obresti v skladu z belgijskim pravom.

4.
Tožba se v preostalem zavrne.

5.
Nasprotna tožba misije EUCAP Somalia se zavrne.

6.
Misiji EUCAP Somalia se naloži plačilo stroškov.

Da Silva Passos
Truchot
Sampol Pucurull
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 13. julija 2022.
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.
(
)	Navedene so le točke te sodbe, za katere Splošno sodišče meni, da je njihova objava koristna.