CELEX: 62021CJ0183
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Teisės aktų derinimas
Prekių ženklai
Direktyva (ES) 2015/2436
19 straipsnis
Prekių ženklo naudojimas iš tikrųjų
Įrodinėjimo pareiga
Prašymas panaikinti registraciją dėl nenaudojimo
Nacionalinės proceso teisės norma, įpareigojanti ieškovą atlikti rinkos tyrimą dėl prekių ženklo naudojimo

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2008 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/95/EB valstybių narių teisės aktams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (
OL L 299, 2008, p. 25
) 12 straipsnio 1 dalies ir 2015 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2015/2436 valstybių narių teisės aktams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (
OL L 336, 2015, p. 1
) 16, 17 ir 19 straipsnių išaiškinimo.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant
Maxxus Group GmbH & Co. KG
(toliau –
Maxxus
) ir
Globus Holding GmbH & Co. KG
(toliau –
Globus
) ginčą dėl pastarosios teisių į du Vokietijoje įregistruotus prekių ženklus panaikinimo.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyva 2008/95
Direktyvos 2008/95 10 straipsnyje „Prekių ženklo naudojimas“ numatyta:
„1.   Jeigu per penkerius metus po registravimo procedūros pabaigos savininkas nepradėjo valstybėje narėje iš tikrųjų prekių ženklu žymėti prekių ar paslaugų, kurioms jis buvo įregistruotas, arba jeigu ženklo naudojimas buvo sustabdytas penkerius metus iš eilės, ženklui taikomos šia direktyva numatytos sankcijos, išskyrus atvejus, kai buvo nenaudojama dėl tinkamų priežasčių.
Taikant pirmą pastraipą naudojimu taip pat laikoma:
a)
prekių ženklo naudojimas tokia forma, kuri skiriasi savo elementais, jeigu išlieka nepakitę įregistruoto ženklo skiriamieji požymiai;
b)
prekių arba jų pakuočių toje valstybėje narėje žymėjimas šiuo prekių ženklu išimtinai eksporto tikslu.
2.   Jeigu prekių ženklas naudojamas turint jo savininko arba bet kurio kito asmens, kuris turi teisę naudoti kolektyvinį, garantijos ar sertifikacijos ženklą, sutikimą, laikoma, kad jį naudoja pats savininkas.
<...>“
Šios direktyvos 12 straipsnio „Panaikinimo pagrindai“ 1 dalyje nustatyta:
„Prekių ženklas gali būti panaikintas, jeigu penkerius metus iš eilės jis nebuvo faktiškai naudojamas valstybėje narėje žymėti prekes arba paslaugas, kurioms jis buvo įregistruotas, ir jeigu nebuvo tinkamų priežasčių jo nenaudoti.
Tačiau niekas negali reikalauti, kad būtų panaikintos savininko teisės į prekių ženklą, jeigu laikotarpiu nuo penkerių metų nenaudojimo pasibaigimo ir prašymo panaikinti registraciją pateikimo iš tikrųjų buvo pradėtas arba atnaujintas prekių ženklo naudojimas.
Neatsižvelgiama į naudojimą, pradėtą ar atnaujintą per trijų mėnesių laikotarpį iki prašymo panaikinti registraciją pateikimo, kuris prasidėjo ne anksčiau nei pasibaigus nepertraukiamam penkerių metų nenaudojimo laikotarpiui, jeigu savininkas ėmėsi priemonių dėl pradėjimo ar atnaujinimo tik sužinojęs apie galimą prašymo panaikinti registraciją pateikimą.“
Direktyva 2015/2436
Direktyvos 2015/2436 10 konstatuojamoji dalis išdėstyta taip:
„labai svarbu užtikrinti, kad įregistruoti prekių ženklai būtų vienodai apsaugoti pagal visų valstybių narių teisines sistemas. <...>“
Šios direktyvos 16 straipsnyje „Prekių ženklo naudojimas“ nustatyta:
„1.   Jeigu per penkerius metus po to, kai užbaigiama registravimo procedūra, savininkas nepradėjo valstybėje narėje iš tikrųjų prekių ženklu žymėti prekių ar paslaugų, kurioms jis buvo įregistruotas, arba jeigu toks naudojimas buvo sustabdytas per nepertraukiamą penkerių metų laikotarpį, prekių ženklui taikomi 17 straipsnyje, 19 straipsnio 1 dalyje, 44 straipsnio 1 ir 2 dalyse ir 46 straipsnio 3 bei 4 dalyse numatyti apribojimai ir sankcijos, išskyrus atvejus, kai jis nebuvo naudojamas dėl svarbių priežasčių.
<...>
5.   Taikant 1 dalį naudojimu taip pat laikoma:
a)
prekių ženklo naudojimas tokia forma, kuri skiriasi savo elementais, jeigu išlieka nepakitę įregistruoto ženklo skiriamieji požymiai, nepriklausomai nuo to, ar tokios formos, kokia yra naudojamas, prekių ženklas taip pat įregistruotas savininko vardu, ar ne;
b)
prekių arba jų pakuočių toje valstybėje narėje žymėjimas šiuo prekių ženklu išimtinai eksporto tikslu.
6.   Jeigu prekių ženklas naudojamas turint jo savininko sutikimą, laikoma, kad jį naudoja pats savininkas.“
Minėtos direktyvos 17 straipsnyje „Nenaudojimas kaip gynybos priemonė teisių pažeidimo byloje“ numatyta:
„Prekių ženklo savininkas turi teisę uždrausti naudoti žymenį tik jeigu tuo metu, kai pateikiamas ieškinys dėl teisių pažeidimo, savininko teisių negalima panaikinti pagal 19 straipsnį. Jei atsakovas prašo, prekių ženklo savininkas pateikia įrodymų, kad per penkerių metų laikotarpį iki ieškinio pateikimo prekių ženklas iš tikrųjų buvo naudojamas, kaip numatyta 16 straipsnyje, žymint prekes ar paslaugas, kurioms jis įregistruotas ir kuriomis pagrindžiamas ieškinys, arba kad yra svarbių priežasčių jo nenaudoti, jei ieškinio pateikimo dieną yra praėję ne mažiau nei penkeri metai nuo prekių ženklo įregistravimo procedūros pabaigos.“
Tos pačios direktyvos 19 straipsnyje „Panaikinimas tuo pagrindu, kad ženklas iš tikrųjų nenaudojamas“ nustatyta:
„1.   Prekių ženklas gali būti panaikintas, jeigu nepertraukiamą penkerių metų laikotarpį jis nebuvo iš tikrųjų naudojamas valstybėje narėje žymėti prekėms arba paslaugoms, kurioms jis buvo įregistruotas, ir jeigu nėra svarbių priežasčių jo nenaudoti.
2.   Niekas negali reikalauti, kad būtų panaikintos savininko teisės į prekių ženklą, jeigu laikotarpiu nuo penkerių metų laikotarpio pabaigos iki prašymo panaikinti prekių ženklą padavimo prekių ženklo naudojimas iš tikrųjų buvo pradėtas arba atnaujintas.
3.   Neatsižvelgiama į naudojimą, pradėtą ar atnaujintą per trijų mėnesių laikotarpį iki prašymo panaikinti prekių ženklą padavimo, kuris prasidėjo ne anksčiau nei pasibaigus nepertraukiamam penkerių metų nenaudojimo laikotarpiui, jeigu savininkas ėmėsi priemonių dėl naudojimo pradėjimo ar atnaujinimo tik sužinojęs apie galimą prašymo panaikinti prekių ženklą padavimą.“
Direktyvos 2015/2436 54 straipsnyje „Perkėlimas į nacionalinę teisę“ nurodyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad įsigaliotų įstatymai ir kiti teisės aktai, būtini, kad 3–6 straipsnių, 8–14 straipsnių, 16, 17 ir 18 bei 22–39, 41, 43, 44 ir 46–50 straipsnių būtų laikomasi ne vėliau kaip nuo 2019 m. sausio 14 d. Valstybės narės užtikrina, kad įsigaliotų įstatymai ir kiti teisės aktai, siekiant, kad 45 straipsnio būtų laikomasi ne vėliau kaip nuo 2023 m. sausio 14 d. Jos nedelsdamos pateikia Komisijai tų teisės aktų nuostatų tekstą.
<...>“
Šios direktyvos 55 straipsnyje „Panaikinimas“ numatyta:
„[Direktyva 2008/95] panaikinama nuo 2019 m. sausio 15 d. nedarant poveikio valstybių narių pareigoms, susijusioms su [1988 m. gruodžio 21 d. Pirmąja Tarybos direktyva 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (
OL L 40, 1989, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 92)], nurodyta [Direktyvos 2008/95] I priedo B dalyje.
Nuorodos į panaikintą direktyvą laikomos nuorodomis į šią direktyvą ir skaitomos pagal priede pateiktą atitikties lentelę.“
Vokietijos teisė
1994 m. spalio 25 d.
Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen
(
Markengesetz
) (Prekių ženklų ir kitų skiriamųjų žymenų apsaugos įstatymas) (
BGBl
. 1994 I, p. 3082) 49 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad, pateikus prašymą, prekių ženklas išbraukiamas iš registro dėl registracijos panaikinimo, jei jis nebuvo naudotas per nepertraukiamą penkerių metų laikotarpį.
Pagal šio įstatymo 55 straipsnio 2 dalies 1 punktą kiekvienas asmuo gali pateikti ieškinį dėl prekių ženklo registracijos panaikinimo pagal minėto įstatymo 49 straipsnį tiek, kiek jis remiasi šio prekių ženklo nenaudojimu.
Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės ir prejudicinis klausimas
Globus
yra žodinio prekių ženklo MAXUS savininkė. 1996 m. liepos mėn. šis prekių ženklas buvo įregistruotas
Deutsches Patent- und Markenamt
(Vokietijos patentų ir prekių ženklų tarnyba, Vokietija) įvairioms peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 1–9 ir 11–34 klasių prekėms.
Be to,
Globus
yra šio 1996 m. gegužės mėn. Vokietijos patentų ir prekių ženklų tarnyboje įregistruoto vaizdinio prekių ženklo, naudojamo 1–9 ir 11–34 klasių prekėms žymėti, savininkė:
2019 m. lapkričio 28 d.
Maxxus
pateikė ieškinį
Landgericht Saarbrücken
(Sarbriukeno apygardos teismas, Vokietija), kuris yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas; juo iš esmės prašė pripažinti, kad
Globus
teisės, susijusios su šio sprendimo 13 ir 14 punktuose nurodytais prekių ženklais, būtų panaikintos dėl nenaudojimo.
Grįsdama savo reikalavimą
Maxxus
tvirtina, kad per pastaruosius penkerius metus
Globus
nenaudojo šių prekių ženklų taip, kad užtikrintų jais suteikiamų teisių išlaikymą.
Maxxus
teigia atlikusi paiešką internete, įskaitant
Globus
interneto svetainę, kurioje nebuvo jokios informacijos apie tokį naudojimą. Į
Globus
interneto svetainės vidaus paieškos priemonę įvedus žodį „MAXUS“, buvo rodomi du rezultatai, kuriais daroma nuoroda į su „Globus“ susijusios bendrovės eksploatuojamą gėrimų parduotuvę Freilasinge (Vokietija). Tačiau iš internete atliktų paieškų matyti, kad aptariamos bendrovės parduodami gėrimai pažymėti ne prekių ženklu „MAXUS“, o kitais trečiųjų šalių gamintojų prekių ženklais. Tai patvirtino
Maxxus
įgaliotos detektyvų agentūros atliktos paieškos aptariamoje parduotuvėje.
Globus
ginčija šiuos teiginius ir tvirtina, kad abu nagrinėjami prekių ženklai buvo naudojami taip, kad užtikrintų jais suteikiamų teisių išlaikymą.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal
Bundesgerichtshof
(Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija) jurisprudenciją byloje dėl prekių ženklo registracijos panaikinimo dėl nenaudojimo reikia atskirti faktinių aplinkybių pateikimo pareigą (vok.
Darlegungslast
) ir įrodinėjimo pareigą. Kiek tai susiję su faktinių aplinkybių pateikimu, ieškovas turi pateikti pagrįstų argumentų dėl prekių ženklo nenaudojimo. Todėl ši šalis turi savo priemonėmis atlikti tyrimą, kuris leistų nustatyti, ar savininkas naudojo atitinkamą prekių ženklą taip, kad užtikrintų juo suteikiamų teisių išlaikymą. Kadangi ieškovas paprastai nežino apie prekių ženklo savininko prekybos procesą, pastarajam gali tekti vadinamoji „antrinė“ faktinių aplinkybių pateikimo pareiga. Kiek tai susiję su įrodinėjimo pareiga dėl nenaudojimo, ji tenka ieškovui.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad, priėmus 2020 m. spalio 22 d. Sprendimą Ferrari (
C‑720/18 ir C‑721/18
,
EU:C:2020:854
,
punktas), kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, kad pareiga įrodyti, jog prekių ženklas buvo „iš tikrųjų naudojamas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2008/95 12 straipsnio 1 dalį, tenka šio prekių ženklo savininkui, minėta
Bundesgerichtshof
(Aukščiausiasis Federalinis Teismas) jurisprudencija dėl įrodinėjimo pareigos jau nebegali būti taikoma. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad klausimas, ar pagal nacionalinę teisę faktinių aplinkybių pateikimo pareiga ir toliau gali būti perkeliama ieškovui, lieka neatsakytas. Jo požiūriu, į šį klausimą reikia atsakyti teigiamai.
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paaiškina, koks Vokietijoje teisėje yra skirtumas tarp faktinių aplinkybių pateikimo pareigos ir įrodinėjimo pareigos. Faktinių aplinkybių pateikimo pareiga reiškia, kad šalis turi nurodyti kuo tikslesnius argumentus ir, jei šios pareigos neįvykdo, rizikuoja pralaimėti bylą. Vokietijos proceso teisėje atsakovas taip pat turi antrinę pareigą pateikti faktines aplinkybes. Kiekviena šalis turi atlikti paiešką savo veiklos srityje. Šios įvairios prievolės ir įpareigojimai skiriasi nuo įrodinėjimo pareigos. Faktinių aplinkybių pateikimo pareiga nuo įrodinėjimo pareigos skiriasi tuo, kad kiekviena šalis privalo pateikti pastabas dėl jai žinomų faktinių aplinkybių arba aplinkybių, kurias galima nustatyti dedant deramas pastangas.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad pagal Sąjungos teisę, būtent pagal Direktyvą 2015/2436, nedraudžiama faktinių aplinkybių pateikimo pareigą perkelti šaliai, kuri prašo panaikinti prekių ženklo registraciją dėl nenaudojimo. Ši pareiga gali būti pateisinama palyginus atitinkamų šalių interesus. Per prekių ženklo registracijos panaikinimo dėl nenaudojimo procesą ieškovas turi pagal galimybes patikrinti, ar atsakovas iš tikrųjų naudojo savo prekių ženklą. Tik atlikus tokią paiešką ir pateikus jos rezultatus, atsakovas privalo atskleisti, kaip naudojamas jo prekių ženklas. Kadangi pateikiant prašymą panaikinti prekių ženklo registraciją dėl nenaudojimo nereikia jokio konkretaus suinteresuotumo pareikšti ieškinį, bet kuris asmuo galėtų priversti savininką atskleisti, kaip jis naudoja prekių ženklą, o tai reikštų didelę piktnaudžiavimo procesu riziką. Iš tikrųjų ieškovas galėtų priversti atitinkamo prekių ženklo savininką atsisakyti komercinių paslapčių ir dėti dideles pastangas paieškoms, kad įrodytų, jog jo prekių ženklas naudojamas iš tikrųjų.
Kadangi Direktyvoje 2015/2436 nereglamentuojama nacionalinė procedūra, susijusi su prašymu panaikinti prekių ženklo registraciją dėl nenaudojimo, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad pagal 2020 m. spalio 22 d. Sprendimą Ferrari (
C‑720/18 ir C‑721/18
,
EU:C:2020:854
) nedraudžiama, kad ieškovui tektų pareiga pateikti faktines aplinkybes, kaip tai nurodo šis teismas.
Šiomis aplinkybėmis
Landgericht Saarbrücke
n (Sarbriukeno apygardos teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar Sąjungos teisės aktus, visų pirma [Direktyvą 2008/95], būtent jos 12 straipsnį, arba [Direktyvą 2015/2436], būtent jos 16, 17 ir 19 straipsnius, reikia aiškinti taip, kad dėl šių nuostatų veiksmingumo draudžiama nacionalinę proceso teisę aiškinti taip:
a)
kad civilinėje byloje, kurioje prašoma panaikinti įregistruoto nacionalinio prekių ženklo registraciją dėl nenaudojimo, ieškovui tenka faktinių aplinkybių pateikimo pareiga, kuri turi būti atskirta nuo įrodinėjimo pareigos, ir
b)
kad, pripažinus ieškovui šią faktinių aplinkybių pateikimo pareigą, ieškovui nurodoma
–
tokioje byloje pateikti, kiek jam tai įmanoma padaryti, pagrįstų argumentų, kad atsakovas nenaudoja prekių ženklo, ir
–
šiuo tikslu pačiam atlikti rinkos tyrimą, kuris atitiktų prašymą panaikinti registraciją ir atitinkamo prekių ženklo pobūdį?“
Dėl prejudicinio klausimo
Dėl priimtinumo
Maxxus
iš esmės teigia, kad 2021 m. sausio 14 d. sprendime
Bundesgerichtshof
(Aukščiausiasis Federalinis Teismas), remdamasis 2020 m. spalio 22 d. Sprendimu Ferrari (
C‑720/18 ir C‑721/18
,
EU:C:2020:854
), nusprendė, kad byloje dėl prekių ženklo registracijos panaikinimo dėl nenaudojimo ieškovas turi tik nurodyti, kad šio prekių ženklo savininkas jo nenaudojo, nes pagal Vokietijos teisę įrodinėjimo pareiga ir faktinių aplinkybių pateikimo pareiga tenka ginčijamo prekių ženklo savininkui.
Maxxus
teigimu, darytina išvada, kad atsakymas į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą nėra būtinas ginčui pagrindinėje byloje išspręsti.
Šiuo klausimu iš suformuotos jurisprudencijos matyti, kad Teisingumo Teismas turi kompetenciją tik priimti sprendimą dėl Sąjungos teisės išaiškinimo ar galiojimo, atsižvelgdamas, be kita ko, į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo aprašytą faktinę ir teisinę situaciją, siekdamas šiam teismui pateikti informacijos, naudingos sprendimui jo nagrinėjamoje byloje priimti (2017 m. gruodžio 20 d. Sprendimo Schweppes,
C‑291/16
,
EU:C:2017:990
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Be to, Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, kad tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į konkrečios bylos aplinkybes turi įvertinti Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų reikalingumą ir svarbą (2021 m. spalio 6 d. Sprendimo Consorzio Italian Management ir Catania Multiservizi,
C‑561/19
,
EU:C:2021:799
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taigi iš principo Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą tuo atveju, kai pateikiami klausimai susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu (2017 m. gruodžio 20 d.Schweppes,
C‑291/16
,
EU:C:2017:990
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti nacionalinio teismo pateiktą prašymą priimti prejudicinį sprendimą, tik kai akivaizdu, kad prašymas išaiškinti Sąjungos teisę visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar dalyku, kai problema hipotetinė arba kai Teisingumo Teismui nežinomos faktinės aplinkybės ar teisiniai pagrindai, kad jis galėtų naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (2017 m. gruodžio 20 d.Schweppes,
C‑291/16
,
EU:C:2017:990
,
punktas).
Vis dėlto šiuo atveju taip nėra. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo iniciatyva imdamasis atsakomybės nurodė ir išaiškino Vokietijos proceso teisės normas ir tuo remdamasis padarė išvadą, kad byloje dėl prekių ženklo registracijos panaikinimo dėl nenaudojimo ieškovas privalo laikytis tam tikrų faktinių aplinkybių pateikimo reikalavimų, nuo kurių priklauso jo prašymo priimtinumas. Tas teismas Teisingumo Teismo iš esmės klausia, ar Direktyvą 2008/95 arba Direktyvą 2015/2436 reikia aiškinti taip, kad pagal jas draudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriuose nustatyti tokie reikalavimai. Akivaizdu, kad toks klausimas tiesiogiai susijęs su pagrindinės bylos dalyku.
Taigi prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.
Dėl esmės
Pirmiausia reikia pažymėti, kad iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo Teisingumo Teismui perduotos bylos medžiagos matyti, kad prašymas panaikinti registraciją, kuris yra pagrindinės bylos dalykas, buvo pateiktas 2019 m. lapkričio 28 d. Tačiau valstybėms narėms nustatytas terminas perkelti Direktyvą 2015/2436 į nacionalinę teisę, numatytas šios direktyvos 54 straipsnio 1 dalyje, baigėsi 2019 m. sausio 14 d. Pagal minėtos direktyvos 55 straipsnį Direktyva 2015/2436 panaikino ir pakeitė Direktyvą 2008/95. Nors tiesa, kad atitinkamos Direktyvos 2008/95 ir Direktyvos 2015/2436 nuostatos iš esmės yra identiškos, vis dėlto šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į Direktyvą 2015/2436 (šiuo klausimu žr. 2020 m. liepos 2 d. Sprendimo mk advokaten,
C‑684/19
,
EU:C:2020:519
,
punktą).
Be to, nei Direktyvos 2015/2436 16 straipsnis, susijęs su prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų sąvoka ir su laikotarpiu, per kurį prekių ženklo savininkas turi jį iš tikrųjų naudoti, nei šios direktyvos 17 straipsnis, susijęs su nenaudojimu kaip gynybos priemone teisių pažeidimo byloje, nėra tiesiogiai svarbūs atsakant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą. Todėl pateiktą klausimą reikia nagrinėti atsižvelgiant tik į minėtos direktyvos 19 straipsnį.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia manyti, kad savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2015/2436 19 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiama valstybės narės proceso teisės norma, pagal kurią byloje dėl prašymo panaikinti prekių ženklo registraciją dėl nenaudojimo reikalaujama, kad ieškovas atliktų rinkos tyrimą dėl prekių ženklo savininko vykdomo galimo šio prekių ženklo naudojimo ir šiuo klausimu, kiek įmanoma, pateiktų patvirtintas pastabas savo prašymui pagrįsti.
Šiuo aspektu svarbu pažymėti, kad klausimas dėl pareigos įrodyti Direktyvos 2015/2436 19 straipsnio 1 dalyje nurodytą naudojimą iš tikrųjų byloje dėl prekių ženklo registracijos panaikinimo dėl nenaudojimo nėra valstybių narių kompetencijai priklausanti proceso nuostata (pagal analogiją žr. 2020 m. spalio 22 d. Sprendimo Ferrari,
C‑720/18 ir C‑721/18
,
EU:C:2020:854
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Iš tiesų, jeigu šis klausimas būtų reglamentuojamas valstybių narių vidaus teisėje, galėtų atsitikti taip, kad prekių ženklų savininkams būtų taikoma skirtinga apsauga, nelygu teisės sistema, taigi nebūtų pasiektas Direktyvos 2015/2436 10 konstatuojamojoje dalyje nurodytas tikslas, „kad [būtų taikoma vienoda apsauga] pagal visų valstybių narių teisines sistemas“, kuris šioje konstatuojamojoje dalyje apibrėžtas kaip „labai svarbus“ (pagal analogiją žr. 2020 m. spalio 22 d. Sprendimo Ferrari,
C‑720/18 ir C‑721/18
,
EU:C:2020:854
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Be to, principas, pagal kurį prekių ženklo savininkas turi įrodyti šio prekių ženklo naudojimą iš tikrųjų, iš tiesų atitinka proceso pagrįstumo ir elementarų proceso veiksmingumo reikalavimą. Būtent ginčijamo prekių ženklo savininkas geriausiai gali pateikti įrodymų apie konkrečius veiksmus, leidžiančius pagrįsti teiginį, kad jo prekių ženklas buvo iš tikrųjų naudojamas (2020 m. spalio 22 d. Sprendimo Ferrari,
C‑720/18 ir C‑721/18
,
EU:C:2020:854
,
ir
punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
Vadinasi, Direktyvos 2015/2436 19 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pareiga įrodyti prekių ženklo „naudojimą iš tikrųjų“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, tenka šio prekių ženklo savininkui (pagal analogiją žr. 2020 m. spalio 22 d. Sprendimo Ferrari,
C‑720/18 ir C‑721/18
,
EU:C:2020:854
,
punktą).
Žinoma, tai, kad ieškovas konkrečiame procese neprivalo prisiimti įrodinėjimo pareigos, nebūtinai reiškia, kad ši šalis atleidžiama nuo pareigos ieškinyje išsamiai išdėstyti faktines aplinkybes, kuriomis grindžia savo reikalavimus.
Vis dėlto iš Direktyvos 2015/2436 19 straipsnio matyti, kad prašymas panaikinti prekių ženklo registraciją remiantis šia nuostata grindžiamas teiginiu, kad prekių ženklo savininkas iš tikrųjų nenaudojo prekių ženklo. Dėl savo pobūdžio toks teiginys negali būti išsamiau apžvelgtas.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo aptariama nacionalinės proceso teisės norma apima daugiau nei paprastą ieškovo pareigą pateikti faktines aplinkybes, kuriomis grindžiamas jo prašymas. Pagal tokią teisės normą ieškovas privalo patvirtinti, o ginčo atveju – įrodyti, kad prieš pateikdamas prašymą atliko rinkos tyrimą ir kad negalėjo patvirtinti, jog nagrinėjamas prekių ženklas buvo iš tikrųjų naudojamas.
Taigi pagal tokią teisės normą pareiga įrodyti ginčijamo prekių ženklo naudojimą ar nenaudojimą bent jau iš dalies tenka ieškovui, nors remiantis šio sprendimo 36 punkte nurodyta jurisprudencija ši pareiga tenka tik šio prekių ženklo savininkui.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodyta piktnaudžiavimo prašymais panaikinti registraciją dėl nenaudojimo rizika negali lemti kitokio aiškinimo.
Siekiant apsisaugoti nuo tokios rizikos, kuri, be kita ko, susijusi ne tik su bylomis dėl prekių ženklo registracijos panaikinimo dėl nenaudojimo, bet ir su visais teismo procesais, yra, kaip pažymėjo Komisija, įvairių procesinių priemonių, galinčių atgrasyti nuo piktnaudžiavimo procesu.
Šios procesinės priemonės apima galimybę numatyti nuostatas, leidžiančias sumarinio proceso tvarka atmesti prašymą panaikinti registraciją dėl nenaudojimo kaip akivaizdžiai nepriimtiną arba akivaizdžiai nepagrįstą arba įpareigoti ieškovą, jeigu jo reikalavimai būtų atmesti, padengti nagrinėjamo prekių ženklo savininko patirtas išlaidas. Taip pat galima reikalauti, kad ieškovas, pateikdamas ieškinį, sumokėtų mokestį. Šiuo klausimu iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad nagrinėjamu atveju
Maxxus
turėjo sumokėti tokį mokestį.
Kiek tai susiję su prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodyta rizika, kad bylos dėl prekių ženklo registracijos panaikinimo dėl nenaudojimo bus keliamos tik siekiant atskleisti šio prekių ženklo savininko komercines paslaptis, iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad prekių ženklo „naudojimas iš tikrųjų“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2015/2436 19 straipsnio 1 dalį, reiškia, kad šis prekių ženklas naudojamas šiuo prekių ženklu saugomų prekių ar paslaugų rinkoje, o ne tik atitinkamoje įmonėje (2003 m. kovo 11 d. Sprendimo Anul,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
,
punktas).
Iš to matyti, kad prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų įrodymai turi būti susiję su to paties prekių ženklo naudojimu rinkoje, o tai savaime nėra komercinė paslaptis.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2015/2436 19 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiama valstybės narės proceso teisės norma, pagal kurią byloje dėl prašymo panaikinti prekių ženklo registraciją dėl nenaudojimo reikalaujama, kad ieškovas atliktų rinkos tyrimą dėl prekių ženklo savininko vykdomo galimo šio prekių ženklo naudojimo ir šiuo klausimu, kiek įmanoma, pateiktų patvirtintas pastabas savo prašymui pagrįsti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (dešimtoji kolegija) nusprendžia:

2015 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2015/2436 valstybių narių teisės aktams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti 19 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiama valstybės narės proceso teisės norma, pagal kurią byloje dėl prašymo panaikinti prekių ženklo registraciją dėl nenaudojimo reikalaujama, kad ieškovas atliktų rinkos tyrimą dėl prekių ženklo savininko vykdomo galimo šio prekių ženklo naudojimo ir šiuo klausimu, kiek įmanoma, pateiktų patvirtintas pastabas savo prašymui pagrįsti.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.