CELEX: 62021CJ0259
Megsemmisítés iránti kereset
Közös halászati politika
(EU) 2021/92 rendelet
Bizonyos halállományok és halállománycsoportok tekintetében az európai uniós vizeken, valamint az uniós halászhajók tekintetében egyes nem uniós vizeken alkalmazandó halászati lehetőségeknek a 2021. évre történő meghatározása
A halászati erőforrások és a tengeri ökoszisztémák technikai intézkedések révén történő védelme
15
17., 20. cikk, valamint az 59. cikk második bekezdése
EUMSZ 43. cikk (3) bekezdés
Hatáskörrel való visszaélés
A lojális együttműködés elve

Keresetében az Európai Parlament azt kéri, hogy a Bíróság semmisítse meg a bizonyos halállományok és halállománycsoportok tekintetében az uniós vizeken, valamint az uniós halászhajók tekintetében egyes nem uniós vizeken alkalmazandó halászati lehetőségeknek a 2021. évre történő meghatározásáról szóló, 2021. január 28‑i (EU) 2021/92 tanácsi rendelet (
HL 2021. L 31., 31. o.
) 15–17. és 20. cikkét, valamint 59. cikkének második bekezdését (a továbbiakban: vitatott rendelkezések).
Jogi háttér
Az EUM‑Szerződés
Az EUMSZ 43. cikk (2) és (3) bekezdésének szövege a következő:
„(2)   A 40. cikk (1) bekezdésében előírt közös piacszervezést, továbbá a közös agrárpolitika és a [KHP] célkitűzéseinek megvalósításához szükséges egyéb rendelkezéseket a Gazdasági és Szociális Bizottsággal folytatott konzultációt követően rendes jogalkotási eljárás keretében az Európai Parlament és a Tanács állapítja meg.
(3)   A Tanács, a Bizottság javaslata alapján, intézkedéseket fogad el az árak, a lefölözések, a támogatások és a mennyiségi korlátozások rögzítésére, továbbá a halászati lehetőségek meghatározására és elosztására vonatkozóan.”
Az alaprendeletek
A közös halászati politikáról, az 1954/2003/EK és az 1224/2009/EK tanácsi rendelet módosításáról, valamint a 2371/2002/EK és a 639/2004/EK tanácsi rendelet és a 2004/585/EK tanácsi határozat hatályon kívül helyezéséről (
HL 2013. L 354., 22. o.
; helyesbítés:
HL 2016. L 357., 17. o.
), a nyugati vizekben és a szomszédos vizekben halászott állományokra és az ezen állományok halászatára vonatkozó többéves terv létrehozásáról, az (EU) 2016/1139 és az (EU) 2018/973 rendelet módosításáról, valamint a 811/2004/EK, a 2166/2005/EK, a 388/2006/EK, az 509/2007/EK és az 1300/2008/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2019. március 19‑i (EU) 2019/472 európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2019. L 83., 1. o.
), valamint a halászati erőforrások és a tengeri ökoszisztémák technikai intézkedések révén történő védelméről, a 1967/2006/EK és az 1224/2009/EK tanácsi rendelet, továbbá az 1380/2013/EU, az (EU) 2016/1139, az (EU) 2018/973, az (EU) 2019/472 és az (EU) 2019/1022 európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról, valamint a 894/97/EK, a 850/98/EK, a 2549/2000/EK, a 254/2002/EK, a 812/2004/EK és a 2187/2005/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2019. június 20‑i (EU) 2019/1241 európai parlamenti és tanács rendelet (
HL 2019. L 198., 105. o.
; helyesbítés:
HL 2019. L 231., 31. o.
) (a továbbiakban együtt: alaprendeletek) az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése alapján kerültek elfogadásra.
Az 1380/2013 rendelet
Az 1380/2013 rendelet 2. cikke tartalmazza a közös halászati politika (a továbbiakban: KHP) célkitűzéseit.
E rendelet „Bizottsági intézkedések a tengerek biológiai erőforrásait súlyosan fenyegető veszély esetén” című 12. cikkének szövege a következő:
„(1)   A tengerek biológiai erőforrásainak védelme vagy a tengeri ökoszisztéma tekintetében bizonyítottan fennálló súlyos fenyegetéssel kapcsolatos, kellően indokolt, rendkívül sürgős esetekben a Bizottság valamely tagállam indokolással ellátott kérelmére vagy saját kezdeményezésére – e fenyegetés enyhítése érdekében – azonnal alkalmazandó végrehajtási jogi aktusokat fogadhat el a 47. cikk (3) bekezdésében említett eljárás keretében, amelyek legfeljebb hat hónapig alkalmazandók.
[…]
(3)   Az (1) bekezdésben említett azonnal alkalmazandó végrehajtási jogi aktusok kezdeti alkalmazási időszakának lejárata előtt a Bizottság – amennyiben az (1) bekezdés szerinti feltételek teljesülnek – azonnal alkalmazandó végrehajtási jogi aktusokat fogadhat el, amelyek azonnali hatállyal legfeljebb hat hónappal meghosszabbítják a szükséghelyzeti intézkedés alkalmazását. […]”
Az említett rendeletnek „A tagállamok szükséghelyzeti intézkedései” című 13. cikke lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy a tengerek biológiai erőforrásainak védelme vagy a tengeri ökoszisztéma bizonyítottan olyan súlyos fenyegetésnek van kitéve, amely valamely tagállam felségterületéhez vagy joghatósága alá tartozó vizeken folytatott halászati tevékenységekhez kapcsolódik és azonnali intézkedést kíván, az érintett tagállam a fenyegetést enyhítő szükséghelyzeti intézkedéseket fogadhat el.
A 2019/472 rendelet
A 2019/1241 rendelettel módosított 2019/472 rendelet (a továbbiakban: 2019/472 rendelet) a nyugati vizekben és a szomszédos vizekben halászott állományokra és az ezen állományok halászatára vonatkozó többéves tervet hozza létre.
E rendelet 8. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a tudományos szakvélemények alapján az 1. cikk (1) bekezdésében említett bármely állomány szaporodóképes biomasszája, illetve a norvég homár esetében az abundancia bizonyos érték alatt van, további korrekciós intézkedéseket kell hozni annak érdekében, hogy az érintett állomány vagy funkcionális egység gyorsan visszatérhessen a maximális fenntartható hozam biztosítására képes szint fölé. E rendelkezésből továbbá az következik, hogy e korrekciós intézkedések magukban foglalhatják az érintett állomány vagy funkcionális egység célzott halászatának felfüggesztését és a halászati lehetőségek megfelelő csökkentését.
Az említett rendelet 8. cikkének (3) bekezdése értelmében az e cikkben említett korrekciós intézkedések az 1380/2013 rendelet 12. és 13. cikke szerinti szükséghelyzeti intézkedéseket, valamint a 2019/472 rendelet 9. cikkének értelmében meghozott intézkedéseket foglalhatják magukban.
A 2019/472 rendelet 9. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A Bizottság felhatalmazást kap arra, hogy e rendelet 18. cikkével és az [1380/2013] rendelet 18. cikkével összhangban felhatalmazáson alapuló jogi aktusokat fogadjon el, hogy a [2019/1241 rendelet] hatálya alá nem tartozó következő technikai intézkedésekre vonatkozóan kiegészítse ezt a rendeletet:
a)
a halászeszközök jellemzőire vonatkozó előírások és a halászeszközök használatára irányadó szabályok a szelektivitás biztosítása vagy javítása, a nem szándékos fogások csökkentése vagy az ökoszisztémára gyakorolt kedvezőtlen hatások minimálisra csökkentése érdekében;
b)
a halászeszközök módosítására vagy az azokat kiegészítő további eszközökre vonatkozó előírások a szelektivitás biztosítása vagy javítása, a nem szándékos fogások csökkentése vagy az ökoszisztémára gyakorolt kedvezőtlen hatások minimálisra csökkentése érdekében;
c)
bizonyos halászeszközök használatára és halászati tevékenységekre vonatkozó korlátozás vagy tilalom bizonyos területeken vagy időszakokban, az ívó halak, a minimális állományvédelmi referenciaméretet el nem érő halak vagy a nem célzott halfajok védelme vagy az ökoszisztémára gyakorolt kedvezőtlen hatások minimálisra csökkentése érdekében; és
d)
minimális állományvédelmi referenciaméretek meghatározása az e rendelet hatálya alá tartozó valamennyi állomány tekintetében, a fiatal tengeri élőlények védelme céljából.”
A 2019/1241 rendelet
A 2019/1241 rendelet célja 1. cikke szerint a tengeri erőforrások kifogására és kirakodására, a halászeszközök működtetésére, valamint a halászati tevékenység tengeri ökoszisztémákkal való kölcsönhatására vonatkozó technikai intézkedések megállapítása.
E rendelet „Tilalom hatálya alá tartozó hal‑ és kagylófajok” című 10. cikke ekképp rendelkezik:
„(1)   Tilos [a természetes élőhelyek, valamint a vadon élő állatok és növények védelméről szóló, 1992. május 21‑i 92/43/EGK tanácsi irányelv (
HL 1992. L 206., 7. o.
; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 102. o.)] IV. mellékletében felsorolt hal‑ és kagylófajok fogása, fedélzeten tartása, átrakása és kirakodása, kivéve, ha arra vonatkozóan – az említett irányelv 16. cikke szerint – eltérések engedélyezésére került sor.
(2)   Az (1) bekezdésben említett fajokon túlmenően az uniós hajók számára tilos halászni, fedélzeten tartani, átrakni, kirakodni, tárolni, értékesíteni, eladásra kiállítani vagy felkínálni az I. mellékletben felsorolt fajokat, illetve azokat a fajokat, amelyek halászata más uniós jogi aktusok szerint tilos.
[…]
(4)   A Bizottság felhatalmazást kap arra, hogy a 29. cikkel összhangban elfogadott felhatalmazáson alapuló jogi aktusok útján módosítsa az I. mellékletben szereplő listát, amennyiben a rendelkezésre álló legjobb tudományos szakvélemények alapján az említett listát módosítani szükséges.
[…]”
Az említett rendelet „Regionális technikai intézkedések” című 15. cikkének (2) bekezdése előírja:
„Az érintett halászatok regionális sajátosságainak figyelembevétele érdekében a Bizottság felhatalmazást kap arra, hogy e rendelet 29. cikkével és az [1380/2013] rendelet 18. cikkével összhangban felhatalmazáson alapuló jogi aktusokat fogadjon el az [V‑XI. és XIII.] mellékletekben szereplő technikai intézkedések módosítása, kiegészítése, hatályon kívül helyezése, illetőleg az azoktól való eltérés biztosítása céljából, többek között az [1380/2013] rendelet 15. cikkének (5) és (6) bekezdésében említett kirakodási kötelezettség végrehajtásával összefüggésben. A Bizottság az [1380/2013] rendelet 18. cikkével és az e rendelet III. fejezetének vonatkozó cikkeivel összhangban benyújtott közös ajánlás alapján fogadhat el ilyen felhatalmazáson alapuló jogi aktusokat.”
A 2019/1241 rendeletnek „A felhatalmazás gyakorlása” című 29. cikkének (6) bekezdése kimondja:
„A 2. cikk (2) bekezdése, a 8. cikk (3) bekezdése, a 10. cikk (4) bekezdése, a 12. cikk (2) bekezdése, a 15. cikk (2) bekezdése, a 23. cikk (1) és (5) bekezdése, a 27. cikk (7) bekezdése és a 31. cikk (4) bekezdése értelmében elfogadott, felhatalmazáson alapuló jogi aktus csak akkor lép hatályba, ha az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak a jogi aktusról való értesítését követő két hónapon belül sem az Európai Parlament, sem a Tanács nem emelt ellene kifogást, illetve ha az említett időtartam lejártát megelőzően mind az Európai Parlament, mind a Tanács arról tájékoztatta a Bizottságot, hogy nem fog kifogást emelni. Az Európai Parlament vagy a Tanács kezdeményezésére ez az időtartam két hónappal meghosszabbodik.”
A 2019/1241 rendelet 10. cikkének (2) bekezdésében említett azon fajok listáját, amelyeknek tilos a halászata, e rendelet I. melléklete tartalmazza.
E rendelet VI. melléklete sorolja fel az északnyugati vizeken alkalmazandó technikai intézkedéseket.
A 2021/92 rendelet
A 2021/92 rendeletet a Tanács az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése alapján fogadta el.
E rendelet (55)–(59) preambulumbekezdésének szövege a következő:
„(55)
Az ICES [Nemzetközi Tengerkutatási Tanács] a 2021‑re vonatkozó szakvéleményében jelezte, hogy a Kelta‑tengerben élő közönséges tőkehal és vékonybajszú tőkehal állománya a B
lim
alatt van. [A bizonyos halállományok és halállománycsoportok tekintetében az uniós vizeken, valamint az uniós halászhajók tekintetében egyes nem uniós vizeken alkalmazandó halászati lehetőségeknek a 2020. évre történő meghatározásáról szóló, 2020. január 27‑i (EU) 2020/123 tanácsi rendelet (
HL 2020. L 25., 1. o.
)] alapján már sor került konkrét korrekciós intézkedésekre ezekre az állományokra vonatkozóan. Az említett intézkedések arra irányultak, hogy hozzájáruljanak az érintett állományok helyreállításához. A közönséges tőkehalra vonatkozó intézkedéseknek az a céljuk, hogy javítsák a szelektivitást azáltal, hogy azokon a területeken, ahol jelentős mértékű a közönségestőkehal‑fogás, kötelezővé teszik az olyan halászeszközök használatát, amelyek biztosítják, hogy a közönséges tőkehalból kevesebb járulékos fogást ejtsenek, csökkentve ezáltal ezen állomány halászati mortalitását a vegyes halászatokban. A vékonybajszú tőkehalra vonatkozó intézkedések a halászeszközök jellemzőinek olyan technikai módosításaiból állnak, amelyek azt hivatottak biztosítani, hogy csökkenjenek a vékonybajszú tőkehal járulékos fogásai. A nyugati vizekre vonatkozó, [a 2019/472 rendeletben megállapított] többéves terv 8. cikkének megfelelően, amennyiben a tudományos szakvélemények azt jelzik, hogy a szóban forgó terv 1. cikkének (1) bekezdésében említett bármely állomány szaporodóképes biomasszája [a biomassza határérték (B
lim
)] alatt van, további korrekciós intézkedéseket kell hozni annak biztosítására, hogy az állomány gyorsan visszaálljon a maximális fenntartható hozamot biztosító szint fölé. Ezek a korrekciós intézkedések magukban foglalhatják különösen az érintett állomány célzott halászatának felfüggesztését, valamint a szóban forgó állományokra vagy – azon halászatok esetében, amelyeknél előfordulnak a közönséges tőkehal vagy a vékonybajszú tőkehal járulékos fogásai – más állományokra vonatkozó halászati lehetőségek megfelelő csökkentését.
(56)
A tőkehalfélék járulékos fogásainak csökkentését célzó intézkedések funkcionálisan kapcsolódnak a vegyes halászatokban a tőkehalfélékkel együtt fogott fajok (pl. foltos tőkehal, rombuszhalak, ördöghalfélék és norvég homár) teljes kifogható mennyiségéhez, hiszen az említett intézkedések nélkül csökkenteni kellene a célfajokra vonatkozó teljes kifogható mennyiséget [(TAC)] annak biztosítása érdekében, hogy a tőkehalfélék állományai helyreállhassanak. Javasolt ezért az említett intézkedések elfogadása 2021‑re vonatkozóan is, figyelembe véve az említett intézkedések további értékelését és az északnyugati vizek mentén fekvő tagállamok által végzett munkát.
(57)
A közös halászati politika regionalizációs folyamatával összhangban az északnyugati vizek mentén fekvő tagállamok közös ajánlást nyújtottak be olyan, a már 2020‑ban is alkalmazott korrekciós intézkedéseken alapuló egyedi intézkedések szélesebb körére, amelyek célja, hogy csökkentsék a közönséges tőkehal és a vékonybajszú tőkehal járulékos fogásait a Kelta‑tengeren és az azzal szomszédos területeken. Az említett közös ajánlás tartalmaz olyan, a már 2020‑ban alkalmazott hasonló intézkedéseken alapuló kiegészítő szelektivitási intézkedéseket is, amelyek arra irányulnak, hogy csökkentsék a tőkehalfélék járulékos fogásait az Ír‑tengeren és a Skóciától nyugatra fekvő vizekben.
(58)
A [Halászati Tudományos, Műszaki és Gazdasági Bizottság (HTMGB)] úgy véli, hogy a javasolt intézkedések összességében véve szelektívebbek, vagy legalábbis ugyanolyan szelektívek, mint a [2019/1241 rendeletben] szereplő technikai intézkedések, és a Bizottság jelenleg mérlegeli az említett intézkedéseknek az északnyugati vizeken közvetlen állománygazdálkodási érdekkel bíró tagállamok által benyújtott közös ajánláson alapuló, felhatalmazáson alapuló jogi aktusba történő belefoglalását.
(59)
Mivel az említett intézkedések átfogóbbak és stabilabb alapon lesznek alkalmazandók, a funkcionálisan kapcsolódó technikai intézkedéseket kizárólag a [2019/2041 rendelet] 15. cikke (2) bekezdésének megfelelően elfogadott, és az említett rendelet VI. mellékletét az északnyugati vizekre vonatkozó, megfelelő technikai intézkedések bevezetésével módosító, felhatalmazáson alapuló jogi aktus hiányában kell alkalmazni.”
A 2021/92 rendeletnek „A Kelta‑tengerben élő közönséges tőkehalra és vékonybajszú tőkehalra vonatkozó technikai intézkedések” című 15. cikke a szemnagyságra vonatkozó bizonyos intézkedéseket ír elő, amelyeket a Kelta‑tengeren fenékvonóhálóval vagy kerítőhálóval halászó uniós hajókra kell alkalmazni.
E rendeletnek „Az Ír‑tengerre vonatkozó technikai intézkedések” című 16. cikke rögzíti az Ír‑tengeren fenékvonóhálóval vagy kerítőhálóval halászó uniós hajókra vonatkozó kötelezettségeket.
Az említett rendeletnek „A Skóciától nyugatra fekvő vizekre vonatkozó technikai intézkedések” című 17. cikke szintén a szemnagyságra vonatkozó intézkedéseket ír elő, amelyeket a Skóciától nyugatra fekvő vizeken fenékvonóhálóval vagy kerítőhálóval halászó uniós hajókra kell alkalmazni.
A 2021/92 rendelet „Tilalom hatálya alá tartozó fajok” című 20. cikke értelmében az uniós halászhajók számára tilos bizonyos fajok halászata, fedélzeten tartása, átrakása és kirakodása az ICES bizonyos területeinek és alterületeinek uniós vizein az adott időszakban. E rendelkezés azt is előírja, hogy az említett fajok véletlenül kifogott egyedeit meg kell óvni az esetleges sérülésektől, és a kifogott egyedeket haladéktalanul vissza kell engedni a tengerbe.
E rendelet „Átmeneti rendelkezés” című 59. cikke értelmében:
„A 11., 19., 20., 27., 33., 34., 41., 42., 43., 48., 50. és 57. cikk 2022‑ben továbbra is értelemszerűen alkalmazandó a halászati lehetőségeket 2022‑re meghatározó rendelet hatálybalépéséig.
A 15., 16. és 17. cikket addig az időpontig kell alkalmazni, amíg alkalmazandóvá válik [a 2019/1241] rendelet 15. cikke (2) bekezdésének megfelelően elfogadott, és az említett rendelet VI. mellékletét az északnyugati vizekre vonatkozó, megfelelő technikai intézkedések bevezetésével módosító, felhatalmazáson alapuló jogi aktus.”
Az intézményközi megállapodás
A jogalkotás minőségének javításáról szóló, 2016. április 13‑i, az Európai Parlament, az Európai Unió Tanácsa és az Európai Bizottság közötti intézményközi megállapodás (
HL 2016 L 123., 1. o.
; a továbbiakban: intézményközi megállapodás) (2) pontjának szövege a következő:
„A három intézmény egyetért abban, hogy hatáskörük gyakorlása során és a Szerződésekben meghatározott eljárásoknak megfelelően, továbbá emlékeztetve a közösségi módszernek általuk tulajdonított jelentőségére, tiszteletben tartják az uniós jog alapelveit, így a demokratikus legitimáció, a szubszidiaritás és az arányosság, valamint a jogbiztonság elvét. Emellett megállapodnak arról, hogy az uniós jogszabályok szövegezésekor ösztönzik az egyszerűséget, az egyértelműséget és a következetességet, valamint ösztönzik a jogalkotási folyamat lehető legnagyobb mértékű átláthatóságát.”
E megállapodás (25) pontjának harmadik és negyedik bekezdése értelmében:
„Amennyiben a jogalap olyan módosítása merül fel, ami a rendes jogalkotási eljárás helyett különleges jogalkotási eljárás vagy nem jogalkotási eljárás alkalmazását vonná maga után, a három intézmény erről eszmecserét folytat.
A három intézmény egyetért abban, hogy a jogalap megválasztása olyan jogi döntés, amelyet olyan objektív indokok alapján kell meghozni, amelyek bírósági felülvizsgálat alá vethetők.”
A jogvita előzményei
2020. október 27‑én a Bizottság javaslatot tett a bizonyos halállományok és halállománycsoportok tekintetében az uniós vizeken, valamint az uniós halászhajók tekintetében egyes nem uniós vizeken alkalmazandó halászati lehetőségeknek a 2021. évre történő meghatározásáról szóló tanácsi rendelet elfogadására [COM(2020) 668 végleges].
2020. december 14‑én a Bizottság frissítette ezt a javaslatot a megtámadott rendelkezésekkel azonos rendelkezések beillesztésével.
2021. január 28‑án az Európai Unió Tanácsa elfogadta a 2021/92 rendeletet. 60. cikke értelmében e rendelet az
Európai Unió Hivatalos Lapjában
való közzététele napján lépett hatályba, vagyis 2021. január 29‑én.
A Bíróság Hivatalához 2021. április 22‑én benyújtott keresetlevelével a Parlament megindította az EUMSZ 263. cikk második bekezdése alapján a megtámadott rendelkezések megsemmisítése iránti jelen keresetet.
A kereset benyújtását követő tényállás
2021. augusztus 23‑án a Bizottság elfogadta a 2019/1241 európai parlamenti és a tanácsi rendeletnek a Kelta‑tengeren, az Ír‑tengeren és a Skóciától nyugatra fekvő területeken folytatott egyes tengerfenéki és nyílt vízi halászati tevékenységekkel kapcsolatos technikai intézkedések tekintetében történő módosításáról szóló (EU) 2021/2324 felhatalmazáson alapuló bizottsági rendeletet (
HL 2021. L 465., 1. o.
). E rendelet elfogadására – többek között – a 2019/1241 rendelet 10. cikkének (4) bekezdése és 15. cikkének (2) bekezdése alapján került sor.
Először is e felhatalmazáson alapuló rendelet (2) preambulumbekezdéséből az következik, hogy a Belga Királyság, Írország, a Spanyol Királyság, a Francia Köztársaság és a Holland Királyság 2020 májusában nyújtották be az első közös ajánlást. A Bizottság felkérését követően e tagállamok 2020. december 14‑én módosított közös ajánlást nyújtottak be.
Másodsorban, az említett felhatalmazáson alapuló rendelet (3) preambulumbekezdése előírja, hogy az ezen ajánlásban javasolt intézkedések felhatalmazáson alapuló jogi aktus útján történő elfogadásáig az (EU) 2021/92 tanácsi rendelet 15–17. cikke meghatározta az következőket: a nyugati vizekre vonatkozó többéves – a közönséges tőkehal és a vékonybajszú tőkehal járulékos fogásainak a Kelta‑tengeren és a Skóciától nyugatra fekvő vizeken történő csökkentésére irányuló – terv értelmében vett korrekciós intézkedéseket, valamint további, a tőkehalfélék járulékos fogásainak csökkentését célzó technikai intézkedéseket. E preambulumbekezdés szerint ezek az intézkedések funkcionálisan kapcsolódtak a vegyes halászat keretében kifogott célfajokra vonatkozó TAC‑szintekhez, mivel ezen intézkedések hiányában ezeket a TAC‑szinteket a járulékosan kifogott halállományok helyreállításának lehetővé tétele érdekében csökkenteni kellett volna.
Harmadsorban, ugyanezen felhatalmazáson alapuló rendelet (6) preambulumbekezdése szerint e rendelet célja, hogy egyetlen jogi aktusba foglalja az elsősorban a 2021/92 rendelet 15–17. cikkében foglalt intézkedéseknek megfelelő technikai intézkedéseket.
2022. január 27‑én a Tanács elfogadta bizonyos halállományok és halállománycsoportok tekintetében az uniós vizeken, valamint az uniós halászhajók tekintetében egyes nem uniós vizeken alkalmazandó halászati lehetőségeknek a 2022. évre történő meghatározásáról szóló (EU) 2022/109 rendeletet (
HL 2022. L 21., 1. o.
). 60. cikke értelmében e rendelet az
Európai Unió Hivatalos Lapjában
való közzététele napján lépett hatályba, vagyis 2022. január 31‑én.
A felek kérelmei és a Bíróság előtti eljárás
A Parlament azt kéri, hogy a Bíróság:
–
semmisítse meg a vitatott rendelkezéseket, és
–
a Tanácsot kötelezze a költségek viselésére.
A Tanács azt kéri, hogy a Bíróság:
–
a keresetet mint megalapozatlant utasítsa el,
–
a vitatott rendelkezések megsemmisítése esetén tartsa fenn azok joghatásait, és
–
a Parlamentet kötelezze a költségek viselésére.
A Bíróság elnöke 2021. augusztus 19‑i határozatával megengedte, hogy a Bizottság a Tanács kérelmeinek a támogatása végett beavatkozzon.
A Bíróság eljárási szabályzatának 62. cikke alapján a főtanácsnok és az előadó bíró 2022. május 13‑i levelükben felhívták a feleket, hogy nyilatkozzanak a 2022/109 rendelet elfogadásának a Parlament keresetére gyakorolt hatásáról. A felek eleget tettek e felhívásnak.
A keresetről
Az elfogadhatóságról
A felek érvei
Egy, a válaszában előterjesztett előzetes eljárásjogi észrevétel keretében a Tanács először is azt állítja, hogy a 2021/2324 felhatalmazáson alapuló rendeletnek a Bizottság által a jelen kereset benyújtását követő elfogadása megszüntette a 2021/92 rendelet 15–17. cikkében előírt intézkedések alkalmazását, így a kereset e cikkeket, valamint e rendelet 59. cikkének második bekezdését illetően okafogyottá vált.
Másodsorban és mindenesetre az említett kereset 2021. december 31‑én vált okafogyottá a 2021/92 rendelet 15–17. cikke tekintetében, mivel e rendelkezések időbeli hatálya a 2021. évre korlátozódott. Ami e rendelet 20. cikkét illeti, az csak a 2022/109 rendelet hatálybalépéséig, azaz 2022. január 31‑ig fejtette ki joghatásait.
Ezzel szemben a Parlament azt állítja, hogy a 2021/2324 felhatalmazáson alapuló rendelet elfogadása nem akadályozza meg azt, hogy a Bíróság határozzon a 2021/92 rendelet 15–17. cikkének érvényességéről. Ugyanis, bár e felhatalmazáson alapuló rendelet bizonyos rendelkezései megfelelnek a 2021/92 rendelet 15–17. cikke tartalmának, ez utóbbi rendelkezések még mindig léteznek az uniós jogrendben, és azokat a jogbiztonság érdekében hatályon kívül kell helyezni.
A 2022/109 rendelet hatálybalépését illetően a Parlament a Bizottsághoz hasonlóan azzal érvel, hogy e rendelet elfogadása nincs hatással a jelen keresetre.
A Parlament hangsúlyozza, hogy szokásos gyakorlat, hogy egy meghatározott évre vonatkozó halászati lehetőségeket megállapító rendelet nem helyezi hatályon kívül az előző évre vonatkozó rendeletet. Ez az eljárási mód lehetővé teszi többek között az ez utóbbi rendelkezéseinek a tagállamokkal és a gazdasági szereplőkkel szembeni alkalmazását még a szóban forgó halászati idény lezárását követően is, különösen az elvégzett halászati tevékenységeknek az előírt halászati lehetőségekkel való összeegyeztethetőségének utólagos ellenőrzése céljából.
Ezenfelül a Parlament úgy véli, hogy a Bíróságnak határoznia kell a jelen keresetről, mivel a Tanács a jövőben elfogadhat olyan technikai intézkedéseket, mint amelyek a vitatott rendelkezésekben szerepelnek.
A Bíróság álláspontja
A Bíróság már megállapította az olyan jogi aktus megsemmisítésére irányuló kereset elfogadhatóságát, amely jogi aktust már végrehajtottak, vagy amely a kereset benyújtásának időpontjában már nem volt alkalmazható (2009. október 1‑jei Bizottság kontra Tanács ítélet,
C‑370/07
,
EU:C:2009:590
,
17.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E megoldást elsősorban annak szükségessége igazolja, hogy biztosítani lehessen, hogy az állítólagos jogsértés ne ismétlődjön meg (lásd ebben az értelemben: 1986. június 24‑iAKZO Chemie és AKZO Chemie UK kontra Bizottság ítélet,
53/85
,
EU:C:1986:256
,
21.
pont; 1988. április 26‑iApesco kontra Bizottság ítélet,
207/86
,
EU:C:1988:200
,
16.
pont). Ez a helyzet akkor, amikor – amint a jelen ügyben is – a halászat területén elfogadott szabályozás időbeli hatálya korlátozott, és minden évben új szabályok kerülnek elfogadásra.
Ebből következik, hogy sem a 2021/2324 felhatalmazáson alapuló rendeletnek a Bizottság általi elfogadása, sem pedig a 2022/109 rendeletnek a hatálybalépése nem kérdőjelezheti meg a jelen kereset tárgyának fennmaradását, és így nem érintheti annak elfogadhatóságát.
Mindenesetre, mivel a Parlamentnek a Tanács által hozott határozatokkal szembeni megsemmisítés iránti keresetek előterjesztése érdekében nem kell bizonyítania az eljáráshoz fűződő érdekét (lásd ebben az értelemben: 2009. október 1‑jei Bizottság kontra Tanács ítélet,
C‑370/07
,
EU:C:2009:590
,
16.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), azt sem kell bizonyítania, hogy ez az érdek az eljárás során továbbra is fennáll.
Következésképpen a kereset elfogadható.
Az ügy érdeméről
Keresetének alátámasztása érdekében a Parlament két jogalapra hivatkozik, az első az alaprendeletekben előírt eljárással való visszaélésen, a második az EUSZ 13. cikk (2) bekezdésében foglalt lojális együttműködés elvének megsértésén alapul.
Az alaprendeletekben előírt eljárással való visszaélésre alapított első jogalapról
–
A felek érvei
A Parlament arra hivatkozik, hogy a Tanács azáltal, hogy a vitatott rendelkezéseket az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése alapján fogadta el, visszaélt az e rendelkezés alapján őt megillető hatáskörrel, és így megkerülte az alaprendeletekben a műszaki intézkedések elfogadására előírt eljárást, amely eljárás kizárólag a Bizottságra, és sürgős esetekben a tagállamokra ruházza az ilyen intézkedések elfogadására vonatkozó hatáskört.
Pontosabban a Parlament azt állítja, hogy az alaprendeletekben, különösen a 2019/472 rendelet 9. cikkében, 10. cikkének (4) bekezdésében, valamint a 2019/1241 rendelet 15. cikkében előírt technikai intézkedések elfogadási eljárásának a Tanács általi megsértése a Bíróságnak az 1990. november 13‑iFedesa és társai ítéletből (
C‑331/88
,
EU:C:1990:391
,
24.
pont), valamint a 2013. április 16‑iSpanyolország és Olaszország kontra Tanács ítéletből (
C‑274/11 és C‑295/11
,
EU:C:2013:240
,
33.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat) eredő ítélkezési gyakorlata értelmében vett hatáskörrel való visszaélésnek minősül.
Mivel ugyanis az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése alapján elfogadott alaprendeletek e rendelkezései a Bizottságot technikai intézkedések meghozatalára vonatkozó hatáskörrel ruházták fel, a Tanács nem fogadhatta volna el a vitatott rendelkezéseket az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése alapján őt megillető hatáskör alapján.
A Tanácsnak az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése szerinti technikai intézkedések elfogadására vonatkozó hatásköre tehát korlátozott, mivel a Parlament és a Tanács az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése alapján elfogadott jogalkotási aktusokban úgy egyezett meg, hogy inkább a Bizottságot, mint a Tanácsot hatalmazza fel arra, hogy az EUMSZ 290. cikk alapján felhatalmazáson alapuló jogi aktusokként ilyen intézkedéseket fogadjon el.
A Parlament – többek között a Bíróságnak a 2015. december 1‑jei Parlament és Bizottság kontra Tanács ítéletből (
C‑124/13 és C‑125/13
,
EU:C:2015:790
) eredő ítélkezési gyakorlatára hivatkozva – úgy véli, hogy a Tanácsnak tiszteletben kell tartania és követnie kell az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése alapján elfogadott jogalkotási aktusokban előzetesen megállapított keretet, amikor e jogalkotási aktusok végrehajtása során intézkedéseket kíván elfogadni az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése alapján.
Pontosabban a Parlament úgy véli, hogy a 2021/92 rendelet 15–17. és 20. cikke módosította a 2019/1241 rendelet VI. melléklete B. részének 1. pontjában és C. részében, valamint I. mellékletében megállapított szabályokat, megsértve ily módon ez utóbbi rendelet 10. cikkének (4) bekezdését és 15. cikkének (2) bekezdését, mivel e szabályok módosítása a Bizottság, nem pedig a Tanács feladata.
Egyebekben a Parlament emlékeztet arra, hogy a Tanács a 2021/92 rendelet (59) preambulumbekezdésében és 59. cikkének második bekezdésében kifejezetten elismerte, hogy az e rendelet 15–17. cikkében előírt technikai intézkedéseket a Bizottságnak kellett volna elfogadnia. Márpedig a Tanács egyáltalán nem igazolta azokat az okokat, amelyek miatt a Bizottság helyett ő maga fogadta el a vitatott rendelkezéseket.
A Parlament ezenfelül azt állítja, hogy ha a vitatott rendelkezésekben foglalt technikai intézkedések elfogadását szükséghelyzet igazolta volna, ennek az 1380/2013 rendelet 12. és 13. cikke lett volna a megfelelő jogalapja, amelyek értelmében a szükséghelyzeti intézkedéseket a Bizottság és a tagállamok is elfogadhatták volna, a Tanács azonban nem.
Márpedig a Parlament hangsúlyozza, hogy szükséghelyzet hiányában a 2019/1241 rendelet 8. cikkének (2) és (3) bekezdése előírja, hogy korrekciós intézkedéseket csak a Bizottság fogadhat el felhatalmazáson alapuló jogi aktusokban.
A Bizottság által támogatott Tanács úgy véli, hogy az első jogalap nem megalapozott.
–
A Bíróság álláspontja
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében valamely jogi aktus csak akkor jogellenes hatáskörrel való visszaélés miatt, ha objektív, releváns és egybehangzó bizonyítékok alapján nyilvánvaló, hogy azt kizárólag vagy legalábbis elsősorban olyan céltól eltérő cél elérése érdekében fogadták el, amelyre a szóban forgó jogkört biztosították, vagy az ügy körülményeinek kezelésére a Szerződések által kifejezetten előírt eljárás megkerülése érdekében fogadták el (2015. május 5‑iSpanyolország kontra Parlament és Tanács ítélet,
C‑146/13
,
EU:C:2015:298
,
56.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben azt kell megvizsgálni, hogy – amint azt a Parlament állítja – a vitatott rendelkezéseket más célból fogadták‑e el, mint amelyekre a szóban forgó hatáskört biztosították, vagy abból a célból fogadták‑e el, hogy kijátsszanak egy, az EUM‑Szerződésben kifejezetten az ügy körülményeinek kezelésére előírt eljárást.
Ami először is azt a kérdést illeti, hogy a vitatott rendelkezések a Tanácsnak az EUMSZ 43. cikk alapján fennálló hatáskörébe tartoznak‑e, először is arra kell emlékeztetni, hogy e cikk (2) és (3) bekezdésének más a célja és mindkettő sajátos hatállyal bír, így elkülönülten használhatók a KHP keretében meghatározott intézkedések elfogadásának megalapozásához (2015. december 1‑jei Parlament és Bizottság kontra Tanács ítélet,
C‑124/13 és C‑125/13
,
EU:C:2015:790
,
58.
pont).
Márpedig a Tanácsnak – akkor, amikor az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése alapján fogad el aktusokat – tiszteletben kell tartania a hatásköreinek korlátait, valamint adott esetben az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése alkalmazásával már megállapított jogi kereteket (2015. december 1‑jei Parlament és Bizottság kontra Tanács ítélet,
C‑124/13 és C‑125/13
,
EU:C:2015:790
,
58.
pont).
Ezt követően meg kell állapítani, hogy az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése előírja, hogy a Tanács a Bizottság javaslata alapján intézkedéseket fogad el az árak, a lefölözések, a támogatások és a mennyiségi korlátozások rögzítésére, valamint a halászati lehetőségek meghatározására és elosztására vonatkozóan.
A Bíróság megállapította, hogy e rendelkezés hatálya alá tartozhatnak az olyan intézkedések, amelyek nem korlátozódnak a halászati lehetőségek meghatározására és elosztására, feltéve, hogy ezen intézkedések nem igényelnek az uniós jogalkotónak amiatt fenntartott politikai döntést, hogy azok a közös agrárpolitika és a KHP céljainak megvalósításhoz szükségesek (2015. december 1‑jei Parlament és Bizottság kontra Tanács ítélet,
C‑124/13 és C‑125/13
,
EU:C:2015:790
,
59.
pont).
A jelen ügyben, ami egyrészt a 2021/92 rendelet 15–17. cikkét illeti, e rendelet (55)–(58) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy az e rendelkezésekben előírt technikai intézkedések célja – a 2020/123 rendelet által korábban elfogadott különleges korrekciós intézkedésekhez hasonlóan – a halászeszközök szelektivitásának javítása által az érintett halállományok helyreállításához való hozzájárulás.
Ezenfelül, a 2021/92 rendelet (56) preambulumbekezdéséből, valamint a 2021/2324 felhatalmazáson alapuló rendeletnek a jelen ítélet 32. pontjában hivatkozott (3) preambulumbekezdéséből az következik, hogy a 2021/92 rendelet 15–17. cikkében előírt technikai intézkedések funkcionálisan kapcsolódnak a vegyes halászat keretében kifogott célfajokra vonatkozó TAC‑szintekhez, mivel ezen intézkedések hiányában ezeket a TAC‑szinteket a járulékosan kifogott halállományok helyreállításának lehetővé tétele érdekében csökkenteni kellett volna.
Másrészt, ami a 2021/92 rendelet 20. cikkét illeti, a Bizottsághoz hasonlóan meg kell állapítani, hogy az abban előírt halászati tilalmak a halászati lehetőségek hiányának minősülnek, amelyek adott esetben később, az érintett fajok állományainak változásától függően korlátozott halászati lehetőségekké módosíthatók.
Ezenfelül, amint azt a főtanácsnok is kiemelte indítványának 79. pontjában, a Tanács által az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése alapján a halászati lehetőségek meghatározására vonatkozó szabályok tekintetében elvégzett, a 2015. december 1‑jei Parlament és Bizottság kontra Tanács ítélet (
C‑124/13 és C‑125/13
,
EU:C:2015:790
) alapjául szolgáló módosításoktól eltérően a vitatott rendelkezések elfogadásának nem a TAC‑ok és a halászati erőforrások korlátozásaira vonatkozó általános mechanizmus kiigazítása a célja a korábbi szabályok alkalmazásából eredő hiányosságok kiküszöbölése érdekében, sem pedig azon jogi keret meghatározása, amely között megállapítják e TAC‑okat és a halászati erőforrások korlátozásait.
Éppen ellenkezőleg, a 2021/92. sz. rendelet 15–17. és 20. cikke azért sajátos, mert azok alkalmazási köre különleges körülményekre korlátozódik, nevezetesen arra, hogy az általa előírt intézkedéseket bizonyos típusú hajókra kell alkalmazni, amelyek csak bizonyos területeken halásznak, és csak bizonyos típusú fajokat érintenek, valamint azon tény miatt, hogy azokat átmeneti jelleggel kell alkalmazni. Következésképpen nem vonnak maguk után egy, a jelen ítélet 66. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében vett, az uniós jogalkotónak fenntartott politikai döntést.
Következésképpen a vitatott rendelkezések főszabály szerint a Tanácsnak az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése szerinti hatáskörébe tartoznak.
Másodsorban, ami az alaprendeleteknek az e hatáskörre gyakorolt hatását illeti, meg kell jegyezni, hogy e rendeletek, pontosabban a 2019/472 rendelet 9. cikke, valamint a 2019/1241 rendelet 10. cikkének (4) bekezdése és 15. cikke külön eljárást ír elő a technikai intézkedések Bizottság általi elfogadása, azaz felhatalmazáson alapuló jogi aktusoknak az EUMSZ 290. cikk alapján történő elfogadása tekintetében.
Mindazonáltal a Bizottságra ruházott e hatáskör nem akadályozza meg a Tanácsot abban, hogy az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdésén alapuló hatásköre jogcímén az alaprendeletek e rendelkezéseiben szereplőhöz hasonló kérdésekre vonatkozó technikai intézkedéseket fogadjon el a jelen ügyhöz hasonló körülmények között, vagyis amikor a Bizottság nem avatkozott be annak érdekében, hogy maga fogadjon el felhatalmazáson alapuló jogi aktusokat az alaprendeletek említett rendelkezései alapján.
A 2021/92 rendelet 59. cikkének második bekezdéséből ugyanis az következik, hogy annak 15–17. cikkét nem kell azt követően alkalmazni, ha a Bizottság elfogadja az ugyanezen technikai intézkedésekre vonatkozó, felhatalmazáson alapuló jogi aktust vagy aktusokat.
E körülményekre figyelemmel, amint arra a főtanácsnok is rámutatott indítványának 83. pontjában, meg kell állapítani, hogy a vitatott rendelkezések ideiglenes jellegűek voltak, és hogy a Tanács nem sértette meg a Bizottság felhatalmazáson alapuló jogi aktusok elfogadására vonatkozó hatáskörét, hanem kifejezetten annak megőrzésére törekedett.
A Bizottság e hatáskörét nemcsak a 2021/92 rendelet 59. cikkének második bekezdése, hanem az (59) preambulumbekezdése is elismeri, mivel e preambulumbekezdés kimondja, hogy a Bizottság által a 2019/1241 rendelet alapján elfogadott technikai intézkedések átfogóbbak lesznek, és azok a vitatott rendelkezésekben szereplő technikai intézkedéseknél stabilabb alapon lesznek alkalmazandók.
Ami a 2021/92 rendelet 20. cikkében foglalt halászati tilalmat illeti, meg kell jegyezni, hogy bár a 2019/1241 rendelet 10. cikkének (2) bekezdése hasonló halászati tilalmat tartalmaz, e tilalom ugyanakkor más halfajokra és rákfélékre vonatkozik.
Igaz, hogy a 2019/1241 rendelet 10. cikkének (4) bekezdése kimondja, A Bizottság felhatalmazást kap arra, hogy felhatalmazáson alapuló jogi aktusok útján módosítsa a fajok I. mellékletben szereplő listáját, amennyiben a rendelkezésre álló legjobb tudományos szakvélemények alapján az említett listát módosítani szükséges.
Mindazonáltal a 2019/1241 rendelet ugyanezen 10. cikkének (2) bekezdése előírja, hogy az (1) bekezdésben említett fajokon túlmenően az uniós hajók számára tilos halászni, fedélzeten tartani, átrakni, kirakodni, tárolni, értékesíteni, eladásra kiállítani vagy felkínálni az I. mellékletben felsorolt fajokat, illetve azokat a fajokat, amelyek halászata „más uniós jogi aktusok” szerint tilos.
Márpedig a Tanácshoz és a Bizottsághoz hasonlóan meg kell állapítani, hogy a 2019/1241 rendelet 10. cikkének (2) bekezdésében említett „más uniós jogi aktusok” magukban foglalják – többek között – a halászati lehetőségeket megállapító, az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése alapján elfogadott tanácsi rendeleteket is.
Ily módon a vitatott rendelkezések elfogadásával a Tanács az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése alapján őt megillető hatáskörök határain belül járt el, és tiszteletben tartotta az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése alapján kialakított sajátos jogi keretet.
E körülményekre figyelemmel a Bírósághoz benyújtott iratokból nem állapítható meg objektív, releváns és egybehangzó bizonyítékok alapján, amint azt a jelen ítélet 61. pontjában említett ítélkezési gyakorlat megköveteli, hogy a vitatott rendelkezések a Parlament által hivatkozott hatáskörrel való visszaélést valósítanának meg.
E következtetést nem kérdőjelezi meg a Parlament azon érve, amely szerint a vitatott rendelkezésekben foglalt intézkedéseket vagy a Bizottság vagy a tagállamok által az 1380/2013 rendelet 12. és 13. cikke értelmében vett, a tengeri biológiai erőforrások védelmét vagy a tengeri ökoszisztémát fenyegető súlyos veszélyre reagáló szükséghelyzeti intézkedésekként, vagy szükséghelyzeti intézkedés hiányában a Bizottság felhatalmazáson alapuló jogi aktusaiként kellett volna elfogadni, mivel a 2019/472 rendelet 8. cikkének (2) és (3) bekezdése csak e két lehetőséget tartalmazza.
Egyrészt ugyanis, amint azt a Parlament is állította, a vitatott rendelkezések tárgyukra és céljukra tekintettel nem minősülnek az 1380/2013 rendelet 12. és 13. cikke értelmében vett, a tengerek biológiai erőforrásainak védelme tekintetében fennálló súlyosan fenyegető veszélyre reagáló szükséghelyzeti intézkedéseknek. Másrészt a Tanács beavatkozott, és elfogadta a vitatott rendelkezéseket azon átmeneti időszak vonatkozásában, amelynek során a Bizottság még nem élt a 2019/472 rendelet 8. cikkének (2) és (3) bekezdésében kifejezetten előírt másik lehetőséggel, és még nem fogadott el e rendelkezések alapján felhatalmazáson alapuló jogi aktust vagy aktusokat.
Amint arra a Bizottság a beavatkozási beadványában helyesen hivatkozott, a 2020/123 rendelet 13. cikkében foglalt korábbi korrekciós intézkedéseknek csak 2020. december 31‑ig kellett hatályban maradniuk. Hasonlóképpen, más korábbi intézkedések, különösen az egyes veszélyeztetett fajok halászati tilalmai, e rendelet 54. cikkének megfelelően
mutatis mutandis
alkalmazandók a 2021‑es évre vonatkozó halászati lehetőségeket meghatározó rendelet, vagyis a 2021/92 rendelet hatálybalépéséig.
Ezenfelül, konkrétan a 2021/92 rendelet 15–17. cikkét illetően, amint arra a főtanácsnok is rámutatott indítványának 88. pontjában, tekintettel arra, hogy az erőfeszítések arra összpontosultak, hogy az Európai Unió és az Egyesült Királyság között megállapodás jöjjön létre az Egyesült Királyságnak az Unióból történő kiválása okán, semmiféle, a 2019/472 rendelet 9. cikkének (1) bekezdése, illetve a 2019/1241 rendelet 15. cikkének (2) bekezdése által megkövetelt közös ajánlást nem nyújtottak be az ahhoz megfelelő időben, hogy a Bizottság 2021 elején felhatalmazáson alapuló jogi aktust fogadjon el. E körülményt a 2021/2324 felhatalmazáson alapuló rendelet (2) preambulumbekezdése is megerősíti, amely szerint bár a Belga Királyság, Írország, a Spanyol Királyság, a Francia Köztársaság és a Holland Királyság 2020 májusában benyújtotta az első közös ajánlást, e tagállamok csak 2020. december 14‑én nyújtottak be módosított közös ajánlást.
Ily módon, amint arra a főtanácsnok is rámutatott indítványának 89. pontjában, a vitatott rendelkezéseknek a Tanács általi elfogadása egy olyan űr betöltését szolgálta, amely máskülönben a 2021. év egy részében – ha nem annak teljes egészében – is fennmaradt volna.
Következésképpen az első jogalapot el kell utasítani.
A második jogalapról
–
A felek érvei
A Parlament azt állítja, hogy a Tanács – mivel nem felelt meg az alaprendeletekben a vitatott rendelkezésekben szereplő intézkedések elfogadására előírt eljárásoknak – az EUSZ 13. cikk (2) bekezdésének megsértésével nem teljesítette a lojális együttműködésre vonatkozó kötelezettségét a Parlamenttel szemben.
A Parlament elsősorban arra hivatkozik, hogy a Tanács megsértette az intézményközi megállapodás (2) pontját, amely kifejezetten utal a lojális együttműködés kötelezettségére a jogszabályi szövegek és a felhatalmazáson alapuló jogi aktusok előkészítési és elfogadási eljárásának keretében, és amely a felek, különösen a Tanács és a Parlament tekintetében kötelező jelleget ölt magára az EUMSZ 295. cikknek megfelelően.
A technikai intézkedéseknek az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése alapján történő elfogadása egy felhatalmazáson alapuló jogi aktusnak az alaprendeletek értelmében történő elfogadása helyett megakadályozta a Parlamentet abban, hogy gyakorolhassa az EUMSZ 290. cikk (2) bekezdésének b) pontja alapján hozott intézkedések felülvizsgálatát, és így megfosztotta a Parlamentet a jogalkotási folyamatban játszott minden szerepétől.
Ezenfelül a Parlament hangsúlyozza, hogy a Tanács nem figyelmeztette azon szándékáról, hogy a vitatott rendelkezések elfogadása céljából módosítja az eljárást. Felhívja a figyelmet, hogy az intézményközi megállapodás (25.) pontja rögzíti a másik intézményekkel való, a jogalap olyan megváltoztatásáról történő konzultáció kötelezettségét, amely jelentős mértékben megváltoztathatja egy jogi aktus elfogadására vonatkozó hatáskörök megosztását az uniós jognak megfelelően előírtakhoz viszonyítva.
A Bizottság által támogatott Tanács a második jogalap elutasítását kéri.
–
A Bíróság álláspontja
Az EUSZ 13. cikk (2) bekezdése értelmében az intézmények lojálisan és kölcsönösen együttműködnek egymással. E lojális együttműködésnek azonban tiszteletben kell tartania a Szerződésben az egyes intézményekre ruházott hatáskörök korlátait, oly módon, hogy az e rendelkezésből eredő kötelezettség nem módosíthatja az említett hatásköröket (lásd ebben az értelemben: 2015. február 12‑iParlement kontra Tanács ítélet,
C‑48/14
,
EU:C:2015:91
,
57.
és
58.
pont).
Annak érdekében, hogy második jogalapja keretében arra hivatkozhasson, hogy a Tanács a vitatott rendelkezések elfogadásával megsértette a lojális együttműködés elvét, a Parlament lényegében azon az előfeltevésen alapuló érvelésre támaszkodik, amely szerint a Tanács az alaprendeletek figyelmen kívül hagyásával fogadta el a vitatott rendelkezéseket, és ezzel túllépte a Szerződésekben ráruházott hatáskörét.
Mindazonáltal a jelen ítélet 82. és 83. pontjából az következik, hogy a vitatott rendelkezések elfogadásával a Tanács az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdésén alapuló hatásköreinek korlátain belül járt el, és nem követett el hatáskörrel való visszaélést.
Ebből az következik, hogy a Parlament megalapozatlanul állítja, hogy a Tanács megsértette az EUSZ 13. cikk (2) bekezdésében foglalt lojális együttműködés elvét.
Ezt a következtetést nem cáfolják meg a Parlamentnek az intézményközi megállapodás (25) pontjára alapított érvei, mivel – amint arra a Tanács helyesen hivatkozott – a 2021/92 rendeletet ugyanazon jogalap alapján fogadták el, mint amelyet a Bizottság javasolt, nevezetesen az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése alapján, így nem került sor a jogalapnak az e (25) pont értelmében vett módosítására.
Következésképpen a második jogalapot el kell utasítani.
Mivel a kereset egyik jogalapját sem lehet elfogadni, a keresetet teljes egészében el kell utasítani.
A költségekről
Az eljárási szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A Parlamentet, mivel pervesztes lett, a Tanács kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
Az eljárási szabályzat 140. cikke (1) bekezdésének megfelelően a Bizottság maga viseli saját költségeit.

A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:

1)
A Bíróság a keresetet elutasítja.

2)
Az Európai Parlament a saját költségein felül viseli az Európai Unió Tanácsa részéről felmerült költségeket.

3)
Az Európai Bizottság maga viseli a saját költségeit.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: francia.