CELEX: 62019CJ0710
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Asmenų judėjimo laisvė
SESV 45 straipsnis
Sąjungos pilietybė
Direktyva 2004/38/EB
Teisė gyventi šalyje ilgiau kaip tris mėnesius
14 straipsnio 4 dalies b punktas
Darbo ieškantys asmenys
Protingas terminas darbo ieškančiam asmeniui susipažinti su jį dominančiais darbo pasiūlymais ir imtis priemonių, kurios sudarytų galimybę įsidarbinti
Priimančiosios valstybės narės visą šį terminą darbo ieškančiam asmeniui nustatyti reikalavimai
Teisės gyventi šalyje sąlygos
Pareiga tebeieškoti darbo ir turėti realių galimybių įsidarbinti

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl SESV 45 straipsnio, 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje [teritorijose], iš dalies keičiančios Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančios [d]irektyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB (
OL L 158, p. 77
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 46, klaidų ištaisymas
OL L 229, 2004, p. 35
), 15 ir 31 straipsnių, taip pat dėl Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 41 ir 47 straipsnių išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant G. M. A. ir Belgijos valstybės ginčą dėl pastarosios atsisakymo pripažinti G. M. A. teisę gyventi Belgijos teritorijoje ilgiau kaip tris mėnesius kaip darbo ieškančiam asmeniui.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyvos 2004/38 9 konstatuojamoji dalis suformuluota taip:
„Sąjungos piliečiai turėtų turėti teisę ne ilgesnį kaip trijų mėnesių laikotarpį gyventi priimančiojoje valstybėje narėje netaikant jiems jokių reikalavimų ir formalumų, išskyrus reikalavimą turėti galiojančią tapatybės kortelę ar pasą, nepažeidžiant galimybės taikyti palankesnį traktavimą ieškantiesiems darbo, pripažintą Teisingumo Teismo precedentine teise [pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją].“
Šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Sąjungos piliečiai turi teisę gyventi kitos valstybės narės teritorijoje iki trijų mėnesių trukmės laikotarpį, netaikant jokių reikalavimų ar formalumų, išskyrus reikalavimą turėti [galiojančią] tapatybės kortelę arba [galiojantį] pasą.“
Minėtos direktyvos 7 straipsnio 1 ir 3 dalyse numatyta:
„1.   Visi Sąjungos piliečiai turi teisę gyventi kitos valstybės narės šalyje ilgiau kaip tris mėnesius, jei jie:
a)
yra [samdomi] darbuotojai ar savarankiškai dirbantieji priimančiojoje valstybėje narėje, arba
b)
turi pakankamai išteklių sau ir savo šeimos nariams, kad per savo gyvenimo šalyje laikotarpį netaptų našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai ir turi visavertį sveikatos draudimą priimančiojoje valstybėje narėje, arba
c)
–
yra priimti į privačią arba valstybinę instituciją, akredituotą ar finansuojamą priimančiosios valstybės narės pagal savo įstatymų ar kitų teisės aktų praktiką, turėdami pagrindinį studijų kurso baigimo tikslą, įskaitant profesinį rengimą ir
–
turi visavertį sveikatos draudimą priimančiojoje valstybėje narėje ir užtikrina atitinkamą nacionalinę instituciją pateikdami deklaraciją ar kitokiu jų pasirinktu lygiaverčiu būdu, kad jie turi pakankamai išteklių sau ir savo šeimos nariams, kad per savo gyvenimo šalyje laikotarpį netaptų našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai, arba
d)
yra Sąjungos pilietį, kuris atitinka a, b arba c punkto reikalavimus, lydintys ar kartu vykstantys šeimos nariai.
<…>
3.   Taikant šio straipsnio 1 dalies a punktą, Sąjungos pilietis, kuris nebėra [samdomas] darbuotojas ar savarankiškai dirbantysis, išlaiko [samdomo] darbuotojo ar savarankiškai dirbančiojo statusą tokiais atvejais:
a)
asmuo laikinai negali dirbti dėl ligos ar nelaimingo atsitikimo;
b)
asmuo yra tinkamai užregistruotas bedarbis ne savo noru po to, kai išdirbo daugiau kaip vien[us] metus ir yra užregistruotas kaip ieškantis darbo atitinkamame įdarbinimo biure [kompetentingoje užimtumo tarnyboje yra užregistruotas kaip darbo ieškantis asmuo];
c)
asmuo yra tinkamai užregistruotas bedarbis ne savo noru po to, kai dirbo pagal terminuotą darbo sutartį trumpiau kaip vien[us] metus arba tapo bedarbiu ne savo noru per pirmuosius dvylika mėnesių ir yra užregistruotas kaip ieškantis darbo atitinkamame įdarbinimo biure [kompetentingoje užimtumo tarnyboje yra užregistruotas kaip darbo ieškantis asmuo]. Tokiu atveju darbuotojo statusas išsaugomas ne trumpiau kaip šešis mėnesius;
d)
asmuo mokosi profesijos. Išskyrus atvejus, kai asmuo yra bedarbis ne savo noru, darbuotojo statusui išsaugoti būtina, kad mokymasis būtų susijęs su ankstesniu darbu.“
Tos pačios direktyvos 8 straipsnyje nustatyti tam tikri administraciniai formalumai, taikomi šios direktyvos 7 straipsnyje nurodytoms asmenų kategorijoms.
Direktyvos 2004/38 14 straipsnio 1, 2 ir 4 dalyse nustatyta:
„1.   Sąjungos piliečiai ir jų šeimos nariai turi 6 straipsnyje numatytą teisę gyventi šalyje tol, kol jie netampa nepagrįsta našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai.
2.   Sąjungos piliečiai ir jų šeimos nariai 7, 12 ir 13 straipsniuose numatytą teisę gyventi šalyje [turi] tol, kol jie atitinka ten nustatytus reikalavimus.
<…>
4.   Nukrypstant nuo šio straipsnio 1 bei 2 dalių ir nepažeidžiant VI skyriaus nuostatų, išsiuntimo iš šalies priemonė jokiu būdu negali būti taikoma prieš Sąjungos piliečius ar jų šeimos narius, jei:
<…>
b)
Sąjungos piliečiai atvyko į priimančiosios valstybės narės teritoriją ieškodami darbo. Tokiu atveju Sąjungos piliečiai ir jų šeimos nariai negali būti išsiųsti iš šalies, tol, kol jie gali pateikti įrodymus, kad tebeieško darbo ir kad jie turi realių galimybių įsidarbinti.“
Belgijos teisė
Klostantis faktinėms aplinkybėms pagrindinėje byloje galiojusios redakcijos 1980 m. gruodžio 15 d.
Loi sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers
(1980 m. gruodžio 15 d. Įstatymas dėl užsieniečių atvykimo į šalies teritoriją, įsikūrimo ir gyvenimo šalyje bei išsiuntimo iš jos) (
Moniteur belge
, 1980 m. gruodžio 31 d., p. 14584; toliau – 1980 m. gruodžio 15 d. įstatymas) 39/2 straipsnio 2 dalyje numatyta:
„[Užsieniečių ginčų] [t]aryba [Belgija] priima sprendimus dėl kitų skundų, kuriais siekiama panaikinti atitinkamą aktą dėl esminių procedūrinių reikalavimų pažeidimo arba nustatytų taisyklių pažeidimo, kuris lemia akto negaliojimą, arba dėl įgaliojimų viršijimo ar piktnaudžiavimo įgaliojimais.“
1980 m. gruodžio 15 d. įstatymo 40 straipsnio 4 dalyje nustatyta:
„Visi Sąjungos piliečiai turi teisę gyventi Belgijos Karalystėje ilgiau kaip tris mėnesius, jeigu jie atitinka 41 straipsnio [pirmoje pastraipoje] numatytą sąlygą ir:
1) jeigu jie yra samdomi darbuotojai ar savarankiškai dirbantieji Belgijos Karalystėje arba į Belgijos Karalystę atvyksta ieškoti darbo, su sąlyga, kad jie gali pateikti įrodymų, jog tebeieško darbo ir turi realių galimybių įsidarbinti;
<…>“
1981 m. spalio 8 d.
l’arrêté royal sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers
(Karaliaus dekretas dėl užsieniečių atvykimo į šalies teritoriją, įsikūrimo ir gyvenimo šalyje bei išsiuntimo iš jos) (
Moniteur belge
, 1981 m. spalio 27 d., p. 13740) 50 straipsnyje nustatyta:
„1. Sąjungos pilietis, kuris ketina Belgijos Karalystės teritorijoje gyventi ilgiau kaip tris mėnesius ir pateikia savo pilietybę patvirtinančius įrodymus pagal [1980 m. gruodžio 15 d. įstatymo] 41 straipsnio pirmą pastraipą, turi pateikti prašymą (19 priede pateiktos formos dokumentą) išduoti registracijos savo gyvenamosios vietos komunos administracijoje sertifikatą.
<…>
2. Teikdamas prašymą arba ne vėliau kaip per tris mėnesius nuo prašymo pateikimo dienos Sąjungos pilietis <…> turi pateikti šiuos dokumentus:
<…>
3) darbo ieškantis asmuo:
a)
registracijos atitinkamame įdarbinimo biure patvirtinimą arba motyvacinio laiško kopiją ir
b)
įrodymą, kad jis turi realių galimybių įsidarbinti, atsižvelgiant į suinteresuotojo asmens asmeninę padėtį, be kita ko, įgytus diplomus, įgytą arba planuojamą įgyti profesinę kvalifikaciją ir nedarbo laikotarpio trukmę;
<…>“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
2015 m. spalio 27 d. Graikijos pilietis G. M. A. pateikė prašymą išduoti jo, kaip darbo ieškančio asmens, registracijos Belgijoje sertifikatą, siekdamas pagal
l’arrêté royal sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers
(Karaliaus dekretas dėl užsieniečių atvykimo į šalies teritoriją, įsikūrimo ir gyvenimo šalyje bei išsiuntimo iš jos) 50 straipsnio 1 dalį gauti leidimą gyventi šioje šalyje ilgiau kaip tris mėnesius. Prašyme priimti prejudicinį sprendimą nenurodyta, kada G. M. A. atvyko į minėtos valstybės narės teritoriją.
2016 m. kovo 18 d. Užsieniečių reikalų tarnybos (Belgija) (toliau – Tarnyba) sprendimu šis prašymas buvo atmestas, motyvuojant tuo, kad G. M. A. neatitiko Belgijos teisės aktuose nustatytų teisės gyventi šalyje ilgiau kaip tris mėnesius suteikimo sąlygų (toliau – Tarnybos sprendimas). Tarnyba teigė, kad iš G. M. A. pateiktų dokumentų negalima daryti prielaidos, jog jis turėjo realių galimybių įsidarbinti Belgijos teritorijoje. Todėl buvo nurodyta G. M. A. išvykti iš jos teritorijos per 30 dienų nuo pranešimo apie minėtą Tarnybos sprendimą.
2018 m. birželio 28 d. Užsieniečių ginčų taryba (Belgija) (toliau – UGT), t. y. teismas, turintis kompetenciją kaip pirmoji instancija nagrinėti Tarnybos sprendimų teisėtumą, atmetė G. M. A. pateiktą skundą dėl Tarnybos sprendimo.
Tuomet G. M. A. pateikė kasacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui –
Conseil d’État
(Valstybės Taryba, Belgija); kasaciniame skunde jis tvirtino, pirma, kad iš SESV 45 straipsnio, aiškinamo atsižvelgiant į 1991 m. vasario 26 d. Sprendimą Antonissen (
C‑292/89
,
EU:C:1991:80
), matyti, jog valstybės narės privalo suteikti „protingą terminą“ darbo ieškantiems asmenims iš kitos valstybės narės, kad jie galėtų susipažinti su juos galinčiais dominti darbo pasiūlymais ir imtis reikiamų priemonių siekdami įsidarbinti. Šis terminas bet kuriuo atveju negali būti trumpesnis nei šeši mėnesiai, kaip matyti pagal analogiją iš kartu siejamų Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalies ir 11, 16 straipsnių.
Be to, per visą šį laikotarpį darbo ieškantis asmuo neprivalo įrodyti, jog turi realių galimybių įsidarbinti.
Antra, G. M. A. nurodė, kad po to, kai buvo priimtas Tarnybos sprendimas, t. y. 2016 m. balandžio 6 d., jis tapo stažuotoju Europos Parlamente. Ši aplinkybė rodo, kad G. M. A. turėjo realių galimybių įsidarbinti ir dėl to jam galėjo būti suteikta teisė ilgiau kaip tris mėnesius gyventi šalyje.
Vis dėlto neatsižvelgusi į G. M. A. stažuotę UGT pažeidė Direktyvos 2004/38 15 ir 31 straipsnius, taip pat Chartijos 41 ir 47 straipsnius. Iš minėtų nuostatų matyti, kad teismai, turintys kompetenciją kontroliuoti administracinio sprendimo dėl Sąjungos piliečio teisės gyventi šalyje teisėtumą, turi išsamiai išnagrinėti visas svarbias aplinkybes ir atsižvelgti į visas jiems pateiktas faktines aplinkybes, net jeigu jos susiklostė vėliau, nei priimtas atitinkamas sprendimas.
Atsižvelgdamas į šiuos argumentus G. M. A. tvirtino, kad UGT privalėjo netaikyti nacionalinės proceso teisės normų, kuriomis neteisingai į nacionalinę teisę perkelti Direktyvos 2004/38 15 ir 31 straipsniai, t. y. 1980 m. gruodžio 15 d. įstatymo 39/2 straipsnio 2 dalies, kuriomis remdamasis šis teismas (UGT) neatsižvelgė į G. M. A. stažuotę, prasidėjusią po Tarnybos sprendimo priėmimo.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad sprendimas pagrindinėje byloje priklauso nuo to, kaip Teisingumo Teismas išaiškins SESV 45 straipsnį, Direktyvos 2004/38 15 ir 31 straipsnius ir Chartijos 41 ir 47 straipsnius. Iš tikrųjų, jeigu šios nuostatos turėtų būti aiškinamos taip, kaip siūlė G. M. A., jam turėtų būti suteikta teisė gyventi Belgijos teritorijoje ilgiau kaip tris mėnesius.
Tokiomis aplinkybėmis
Conseil d’État
(Valstybės Taryba) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.
Ar [SESV] 45 straipsnis turi būti aiškinamas ir taikomas taip, kad priimančiajai valstybei narei tenka pareiga, pirma, suteikti darbo ieškančiam asmeniui protingą terminą, kad jam būtų sudarytos galimybės susipažinti su jį dominančiais darbo pasiūlymais ir imtis reikiamų priemonių siekiant įsidarbinti, antra, pripažinti, kad darbo paieškos terminas bet kuriuo atveju negali būti trumpesnis nei šeši mėnesiai, ir, trečia, leisti darbo ieškančiam asmeniui būti savo teritorijoje visą šį terminą nereikalaujant, kad jis pateiktų realios galimybės įsidarbinti įrodymą?
2.
Ar [Direktyvos 2004/38] 15 ir 31 straipsniai, [Chartijos] 41 ir 47 straipsniai bei bendrieji Europos Sąjungos teisės viršenybės ir direktyvų veiksmingumo principai turi būti aiškinami ir taikomi taip, kad priimančiosios valstybės narės nacionaliniai teismai, nagrinėdami skundą dėl sprendimo, kuriuo atsisakoma pripažinti Sąjungos piliečio teisę gyventi šalyje ilgiau kaip tris mėnesius, panaikinimo, turi atsižvelgti į naujas aplinkybes, susiklosčiusias nacionalinėms valdžios institucijoms priėmus sprendimą, kai dėl jų atitinkamo asmens padėtis gali pasikeisti taip, kad nebebūtų galima riboti šio asmens teisės gyventi priimančiojoje valstybėje narėje?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
Visų pirma primintina, kad iš Teisingumo Teismo suformuotos jurisprudencijos matyti, jog, vykstant SESV 267 straipsnyje numatytam nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo bendradarbiavimo procesui, pastarasis nacionaliniam teismui turi pateikti naudingą atsakymą, kad jis galėtų priimti sprendimą jo nagrinėjamoje byloje. Tokiu atveju Teisingumo Teismui gali tekti performuluoti jam pateiktus klausimus. Tai, kad nacionalinis teismas formaliai suformulavo klausimą, nurodydamas tik tam tikras Sąjungos teisės nuostatas, nereiškia, kad Teisingumo Teismas negali pateikti šiam teismui visų aiškinimo aspektų, kurie gali būti naudingi sprendimui šio teismo nagrinėjamoje byloje priimti, neatsižvelgiant į tai, ar jis juos nurodė savo pateiktuose klausimuose (2020 m. balandžio 23 d. Sprendimo Land Niedersachsen (Atitinkamos ankstesnės darbo veiklos stažas),
C‑710/18
,
EU:C:2020:299
,
punktas).
Nagrinėjamu atveju, nors pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo išaiškinti tik SESV 45 straipsnį, reikia pažymėti, kad Direktyvos 2004/38 14 straipsnio 4 dalies b punktas konkrečiai susijęs su darbo ieškančiais asmenimis. Šioje nuostatoje numatyta, kad išsiuntimo iš šalies priemonė negali būti taikoma prieš Sąjungos piliečius, pirma, jeigu jie atvyko į priimančiosios valstybės narės teritoriją ieškoti darbo ir, antra, jeigu jie gali įrodyti, kad tebeieško darbo ir turi realių galimybių įsidarbinti.
Taigi reikia pripažinti, kad pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia iš esmės išsiaiškinti, ar SESV 45 straipsnis ir Direktyvos 2004/38 14 straipsnio 4 dalies b punktas turi būti aiškinami taip, kad priimančioji valstybė narė privalo suteikti darbo ieškančiam asmeniui protingą terminą, kad jam būtų sudarytos galimybės susipažinti su jį dominančiais darbo pasiūlymais ir imtis reikiamų priemonių siekiant įsidarbinti, kad šis terminas bet kuriuo atveju negali būti trumpesnis nei šeši mėnesiai ir kad priimančioji valstybė narė gali visą šį terminą reikalauti, jog darbo ieškantis asmuo įrodytų, kad tebeieško darbo ir turi realių galimybių įsidarbinti.
Pirma, dėl klausimo, ar priimančioji valstybė narė privalo suteikti „protingą terminą“ darbo ieškantiems asmenims, kad šiems būtų sudaryta galimybė susipažinti su juos dominančiais darbo pasiūlymais ir imtis reikiamų priemonių siekiant įsidarbinti, reikia pažymėti, kad sąvoka „darbuotojas“, kaip ji suprantama pagal SESV 45 straipsnį, turi savarankišką reikšmę Sąjungos teisėje ir neturi būti aiškinama siaurai (2013 m. vasario 21 d. Sprendimo N.,
C‑46/12
,
EU:C:2013:97
,
punktas). Konkrečiai kalbant asmuo, kuris iš tiesų ieško darbo, turi būti laikomas „darbuotoju“ (šiuo klausimu žr. 2014 m. birželio 19 d. Sprendimo Saint Prix,
C‑507/12
,
EU:C:2014:2007
,
punktą).
Taip pat reikia pažymėti, kad darbuotojų judėjimo laisvė yra viena iš Sąjungos pagrindų, todėl šią laisvę įtvirtinančios nuostatos turi būti aiškinamos plačiai. Visų pirma siauras SESV 45 straipsnio 3 dalies aiškinimas apribotų realias valstybės narės piliečio, kuris ieško darbo, galimybes įsidarbinti kitose valstybėse narėse, todėl ši nuostata prarastų savo veiksmingumą (šiuo klausimu žr. 1991 m. vasario 26 d. Sprendimo Antonissen,
C‑292/89
,
EU:C:1991:80
,
ir
punktus).
Be to, darbuotojų judėjimo laisvė apima valstybių narių piliečių teisę laisvai judėti ir apsigyventi kitų valstybių narių teritorijose ieškant jose darbo (šiuo klausimu žr. 1991 m. vasario 26 d. Sprendimo Antonissen,
C‑292/89
,
EU:C:1991:80
,
punktą), o šią teisę Sąjungos teisės aktų leidėjas kodifikavo Direktyvos 2004/38 14 straipsnio 4 dalies b punkte. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad SESV 45 straipsnio veiksmingumas yra garantuojamas, kai pagal Sąjungos teisės aktus arba, jų nesant, valstybės narės teisės aktus suinteresuotiesiems asmenims suteikiamas protingas terminas, per kurį jie gali konkrečios valstybės narės teritorijoje susipažinti su jų profesinę kvalifikaciją atitinkančiais darbo pasiūlymais ir tam tikrais atvejais imtis reikiamų priemonių siekdami įsidarbinti (šiuo klausimu žr. 1991 m. vasario 26 d. Sprendimo Antonissen,
C‑292/89
,
EU:C:1991:80
,
punktą).
Taigi reikia konstatuoti, kad priimančioji valstybė narė privalo suteikti darbo ieškantiems asmenims protingą terminą, per kurį jie galėtų minėtos valstybės narės teritorijoje susipažinti su jų profesinę kvalifikaciją atitinkančiais darbo pasiūlymais ir tam tikrais atvejais imtis reikiamų priemonių siekdami įsidarbinti.
Antra, dėl šio termino trukmės reikia priminti, kad iš Direktyvos 2004/38 6 straipsnio matyti, jog Sąjungos piliečiai turi teisę gyventi kitos valstybės narės teritorijoje iki trijų mėnesių trukmės laikotarpį, netaikant jokių reikalavimų ar formalumų, išskyrus reikalavimą turėti galiojančią tapatybės kortelę arba galiojantį pasą.
Šios direktyvos 7 straipsnyje numatyti atvejai, kai Sąjungos pilietis gali pasinaudoti teise gyventi šalyje ilgiau kaip tris mėnesius.
Taip pat reikia priminti, kad minėtos direktyvos 14 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatytos sąlygos, kurioms esant Sąjungos piliečiai gali išsaugoti teisę gyventi šalyje, numatytą prireikus šios direktyvos 6 arba 7 straipsniuose.
Direktyvos 2004/38 14 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad Sąjungos piliečiai ir jų šeimos nariai turi šios direktyvos 6 straipsnyje numatytą teisę gyventi šalyje tol, kol jie netampa nepagrįsta našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai. Šios direktyvos 14 straipsnio 2 dalyje, be kita ko, nurodyta, kad Sąjungos piliečiai ir jų šeimos nariai turi teisę gyventi šalyje ilgiau kaip tris mėnesius tol, kol jie atitinka minėtos direktyvos 7 straipsnyje nustatytus reikalavimus.
Kaip matyti iš šio sprendimo 22 punkto, būtent Direktyvos 2004/38 14 straipsnio 4 dalies b punktas yra nuostata, numatanti nuo 14 straipsnio 1 ir 2 dalių leidžiančią nukrypti nuostatą, kuri skirta būtent darbo ieškantiems asmenims.
Darytina išvada, kad Direktyvos 2004/38 14 straipsnio 4 dalies b punkte konkrečiai nustatytos sąlygos, keliamos Sąjungos piliečių, kurie išvyksta iš savo kilmės valstybės narės ketindami priimančiojoje valstybėje narėje ieškoti darbo, teisės gyventi šalyje išlaikymui. Vis dėlto šioje nuostatoje, kurią Sąjungos teisės aktų leidėjas priėmė, siekdamas kodifikuoti 1991 m. vasario 26 d. Sprendime Antonissen (
C‑292/89
,
EU:C:1991:80
) pateiktas išvadas dėl darbo ieškančių asmenų teisės gyventi šalyje pagal SESV 45 straipsnį, taip pat tiesiogiai reglamentuojama Sąjungos piliečių, turinčių darbo ieškančių asmenų statusą, teisė gyventi šalyje, kaip, be kita ko, matyti iš 2015 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Alimanovic (
C‑67/14
,
EU:C:2015:597
) 52 punkto.
Taigi, kai Sąjungos pilietis atvyksta į priimančiosios valstybės narės teritoriją ieškoti darbo, jo teisė gyventi šalyje nuo jo įsiregistravimo kaip darbo ieškančio asmens dienos patenka į Direktyvos 2004/38 14 straipsnio 4 dalies b punkto taikymo sritį.
Vis dėlto reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš Direktyvos 2004/38 6 straipsnio formuluotės, ši nuostata taikoma vienodai visiems Sąjungos piliečiams, neatsižvelgiant į tai, kokiu tikslu šie piliečiai atvyksta į priimančiosios valstybės narės teritoriją. Vadinasi, net jei Sąjungos pilietis atvyksta į priimančiosios valstybės narės teritoriją ketindamas ieškoti darbo, jo teisė gyventi šalyje per pirmuosius tris mėnesius taip pat patenka į Direktyvos 2004/38 6 straipsnio taikymo sritį.
Šiomis aplinkybėmis per šioje nuostatoje nurodytą trijų mėnesių laikotarpį, viena vertus, šiam piliečiui negali būti taikomi jokie reikalavimai, išskyrus reikalavimą turėti galiojantį asmens tapatybės dokumentą.
Kita vertus, reikia manyti, kad šio sprendimo 27 punkte nurodytas „protingas terminas“ pradedamas skaičiuoti nuo to momento, kai atitinkamas Sąjungos pilietis nusprendžia įsiregistruoti kaip darbo ieškantis asmuo priimančiojoje valstybėje narėje.
Dėl galimybės nustatyti minimalią trukmę, kurią turėtų atitikti šis protingas terminas, reikia pažymėti, kad Direktyvos 2004/38 14 straipsnio 4 dalies b punkte šiuo klausimu nieko nenurodyta.
Pirmiausia reikia priminti, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 26 punkto, toks terminas turi leisti užtikrinti SESV 45 straipsnio veiksmingumą.
Be to, 1991 m. vasario 26 d. Sprendimo Antonissen (
C‑292/89
,
EU:C:1991:80
)
punkte Teisingumo Teismas, nenustatęs minimalios trukmės, kurią turėtų atitikti minėtas protingas terminas, nusprendė, kad toks šešių mėnesių terminas, kuris skaičiuojamas nuo atvykimo į priimančiosios valstybės narės teritoriją, kaip antai nagrinėjamas byloje, kurioje priimtas minėtas sprendimas, negali paneigti minėto veiksmingumo.
Galiausiai šiomis aplinkybėmis reikia atsižvelgti į Direktyvos 2004/38 tikslus – supaprastinti ir sustiprinti naudojimąsi pagrindine asmenine teise laisvai judėti ir gyventi šalyje, kuri pagal SESV 21 straipsnio 1 dalį tiesiogiai suteikiama Sąjungos piliečiams (šiuo klausimu žr. 2019 m. balandžio 11 d. Sprendimo Tarola,
C‑483/17
,
EU:C:2019:309
,
punktą).
Atsižvelgiant į šias aplinkybes, reikia manyti, kad šešių mėnesių laikotarpis nuo registracijos dienos iš esmės neatrodo nepakankamas ir nedaro neigiamo poveikio SESV 45 straipsnio veiksmingumui.
Kalbant apie pareigas, kurias priimančioji valstybė narė gali nustatyti darbo ieškančiam asmeniui per minėtą protingą terminą, kaip matyti iš šio sprendimo 22 punkto, atsižvelgiant į Direktyvos 2004/38 14 straipsnio 4 dalies b punkto formuluotę akivaizdu, kad darbo ieškančiam asmeniui negali būti taikoma išsiuntimo priemonė, jeigu jis pateikia įrodymų, jog tebeieško darbo ir turi realių galimybių įsidarbinti. Šioje nuostatoje iš esmės pakartojamas iš 1991 m. vasario 26 d. Sprendimo Antonissen (
C‑292/89
,
EU:C:1991:80
) 21 punkto kylantis principas, kad suinteresuotasis asmuo negali būti verčiamas išvykti iš priimančiosios valstybės narės teritorijos, jei pasibaigus protingam terminui jis pateikia įrodymų, kad „tebeieško darbo ir kad turi realių galimybių įsidarbinti“.
Kadangi, siekdamas išvengti pareigos išvykti iš priimančiosios valstybės narės teritorijos, darbo ieškantis asmuo turi „tebeieškoti“ darbo pasibaigus „protingam terminui“, darytina išvada, kad priimančioji valstybė narė jau net per šį laikotarpį gali reikalauti, jog darbo ieškantis asmuo ieškotų darbo. Vis dėlto per minėtą laikotarpį ši valstybė narė negali reikalauti, kad suinteresuotasis asmuo įrodytų, jog turi realių galimybių įsidarbinti.
Šį aiškinimą patvirtina tai, kad tokio protingo termino tikslas, kaip matyti iš šio sprendimo 27 punkto, yra leisti darbo ieškančiam asmeniui susipažinti su jo asmeninę kvalifikaciją atitinkančiais darbo pasiūlymais ir imtis būtinų priemonių, kad jis būtų priimtas, todėl tik pasibaigus tokiam terminui kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos gali įvertinti, ar suinteresuotasis asmuo tebeieško darbo ir turi realių galimybių įsidarbinti.
Tik pasibaigus šiam protingam terminui šis darbo ieškantis asmuo turi įrodyti ne tik tai, kad jis tebeieško darbo, bet ir tai, kad turi realių galimybių įsidarbinti.
Priimančiosios valstybės narės valdžios institucijos ir teismai turi įvertinti aptariamo darbo ieškančio asmens šiuo tikslu pateiktus įrodymus. Šiuo klausimu minėtos institucijos ir teismai privalo patikrinti visas reikšmingas aplinkybes, pavyzdžiui, kaip savo išvados 75 ir 76 punktuose pažymėjo generalinis advokatas, aplinkybę, ar šis darbo ieškantis asmuo yra įsiregistravęs už darbo ieškančius asmenis atsakingoje nacionalinėje įstaigoje, ar jis reguliariai kreipiasi į potencialius darbdavius, jiems išsiųsdamas motyvacinius laiškus, arba dalyvauja įdarbinimo pokalbiuose. Atlikdamos šį patikrinimą minėtos institucijos ir teismai privalo atsižvelgti į padėtį nacionalinėje darbo rinkoje aptariamo darbo ieškančio asmens profesinę kvalifikaciją atitinkančioje srityje. Atvirkščiai, siekiant konstatuoti, kad šis asmuo neatitinka Direktyvos 2004/38 14 straipsnio 4 dalies b punkte nustatytų sąlygų, negalima atsižvelgti į tai, kad šis asmuo atmeta darbo pasiūlymus, neatitinkančius jo profesinės kvalifikacijos.
Nagrinėjamu atveju iš to, kas išdėstyta, matyti, kad tuo momentu, kai G. M. A. pateikė prašymą įregistruoti jį kaip darbo ieškantį asmenį, t. y. 2015 m. spalio 27 d., jis turėjo turėti bent jau protingą terminą, per kurį Belgijos valdžios institucijos galėjo tik reikalauti, kad jis įrodytų, jog ieškojo darbo.
Iš Teisingumo Teismo turimos informacijos matyti, kad Tarnybos sprendimas atsisakyti suteikti G. M. A. teisę gyventi Belgijos teritorijoje ilgiau kaip tris mėnesius buvo priimtas motyvuojant tuo, kad jo prašymui pagrįsti pateikti įrodymai nepatvirtina, jog jis turėjo realią galimybę įsidarbintai.
Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad pagal SESV 45 straipsnį ir Direktyvos 2004/38 14 straipsnio 4 dalies b punktą draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kuriose toks reikalavimas nustatomas darbo ieškančiam asmeniui, esančiam tokioje situacijoje kaip G. M. A.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip:
–
SESV 45 straipsnis ir Direktyvos 2004/38 14 straipsnio 4 dalies b punktas turi būti aiškinami taip, kad priimančioji valstybė narė privalo suteikti Sąjungos piliečiui protingą terminą, kuris pradedamas skaičiuoti nuo to momento, kai šis Sąjungos pilietis įsiregistruoja kaip darbo ieškantis asmuo, kad jis galėtų susipažinti su jį dominančiais darbo pasiūlymais ir imtis reikiamų priemonių siekdamas įsidarbinti.
–
Priimančioji valstybė narė gali visą šį terminą reikalauti, kad darbo ieškantis asmuo pateiktų įrodymų, jog ieško darbo. Tik pasibaigus šiam terminui ši valstybė narė gali reikalauti, kad darbo ieškantis asmuo įrodytų ne tik tai, kad tebeieško darbo, bet ir tai, kad turi realių galimybių įsidarbinti.
Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2004/38 15 ir 31 straipsniai, Chartijos 41 ir 47 straipsniai, taip pat viršenybės ir veiksmingumo principai turi būti aiškinami taip, kad priimančiosios valstybės narės teismai, nagrinėdami skundą dėl sprendimo, kuriuo atsisakoma suteikti darbo ieškančiam asmeniui teisę gyventi šalyje ilgiau kaip tris mėnesius, turi vykdyti išsamią teisminę kontrolę ir atsižvelgti į aplinkybes, atsiradusias po minėto sprendimo priėmimo, kai šios aplinkybės gali pakeisti šio darbo ieškančio asmens padėtį ir pateisinti minėtos teisės gyventi šalyje suteikimą.
Iš atsakymo į pirmąjį klausimą matyti, kad per laikotarpį, kurį apima šio sprendimo 51 punkte nurodytas protingas terminas, priimančiosios valstybės narės valdžios institucijos negali reikalauti, kad atitinkamas darbo ieškantis asmuo įrodytų, jog turi realių galimybių įsidarbinti. Taigi, kadangi nagrinėjamu atveju Tarnybos sprendimu G. M. A. buvo nustatytos pareigos, prieštaraujančios SESV 45 straipsniui ir Direktyvos 2004/38 14 straipsnio 4 dalies b punktui, nėra reikalo nagrinėti, ar į aplinkybes, atsiradusias po šio sprendimo priėmimo, priimančiosios valstybės narės teismai turi atsižvelgti, kad pripažintų pareiškėjui pagrindinėje byloje teisę gyventi šalyje kaip darbo ieškančiam asmeniui.
Šiomis aplinkybėmis į antrąjį klausimą atsakyti nereikia.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

SESV 45 straipsnis ir 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38 dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje [teritorijose], iš dalies keičiančios Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančios [d]irektyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB, 14 straipsnio 4 dalies b punktas turi būti aiškinami taip, kad priimančioji valstybė narė privalo suteikti Sąjungos piliečiui protingą terminą, kuris pradedamas skaičiuoti nuo to momento, kai šis Sąjungos pilietis įsiregistruoja kaip darbo ieškantis asmuo, kad jis galėtų susipažinti su jį dominančiais darbo pasiūlymais ir imtis reikiamų priemonių siekdamas įsidarbinti.

Priimančioji valstybė narė gali visą šį terminą reikalauti, kad darbo ieškantis asmuo pateiktų įrodymų, jog ieško darbo. Tik pasibaigus šiam terminui ši valstybė narė gali reikalauti, kad darbo ieškantis asmuo įrodytų ne tik tai, kad tebeieško darbo, bet ir tai, kad turi realių galimybių įsidarbinti.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: prancūzų.