CELEX: 62021CJ0405
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Patērētāju aizsardzība
Direktīva 93/13/EEK
Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos
3. panta 1. punkts un 8. pants
Līguma noteikuma negodīguma novērtēšanas kritēriji
Ievērojama no līguma izrietošo pušu tiesību un pienākumu nelīdzsvarotība
Prasība par pārdevēja vai piegādātāja godprātību
Iespēja nodrošināt augstāku aizsardzības līmeni, nekā direktīvā paredzētais

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (
OV 1993, L 95, 29. lpp.
), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2011/83/ES (2011. gada 25. oktobris) (
OV 2011, L 304, 64. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Direktīva 93/13”), 3. panta 1. punktu, kā arī 8. un 8.a pantu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp FV, patērētāju, un
NOVA KREDITNA BANKA MARIBOR d.d
., saskaņā ar Slovēnijas tiesībām dibinātu banku iestādi, par kredītlīgumu un ar šo līgumu saistītajiem juridiskajiem aktiem.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīvas 93/13 divpadsmitais un sešpadsmitais apsvērums ir formulēti šādi:
“tā kā [..] valstu tiesību akti, kādi tie ir pašlaik, ļauj paredzēt tikai daļēju saskaņošanu; tā kā jo īpaši šī direktīva aptver tikai tos līguma noteikumus, par kuriem nav atsevišķas vienošanās; tā kā dalībvalstīm būtu jādod iespēja, pienācīgi ņemot vērā Līgumu, piešķirt patērētājiem augstāku aizsardzības līmeni ar valsts noteikumiem, kas ir stingrāki nekā šī direktīva;
[..]
tā kā līgumu noteikumu negodīga rakstura novērtēšanu atbilstoši izvēlētiem vispārējiem kritērijiem, jo īpaši sabiedriska rakstura pārdošanas un piegāžu jomā, kur tiek sniegti kopēji pakalpojumi, ievērojot lietotāju solidaritāti, jāpapildina ar līdzekļiem dažādu iesaistīto interešu vispārēja izvērtējuma veikšanai; tā kā tam nepieciešama godprātība; tā kā, novērtējot godprātību, jāpievērš īpaša uzmanība pušu pozīcijām pie līguma slēgšanas attiecībā uz to, vai patērētājs kaut kādā veidā ticis mudināts piekrist noteikumiem un vai preces vai pakalpojumi tikuši pārdoti vai piegādāti pēc patērētāja īpaša pasūtījuma; tā kā pārdevēju vai piegādātāju var uzskatīt par godprātīgu, ja tas izturas godīgi un līdzvērtīgi pret otru līguma pusi, kuras likumīgās intereses tam jāņem vērā”.
Šīs direktīvas 3. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Līguma noteikumu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, uzskata par negodīgu, ja, pretēji prasībai pēc godprātības, tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam.”
Minētās direktīvas 5. pantā ir noteikts:
“Līgumos, kuros visi vai atsevišķi patērētājam piedāvāti noteikumi ir rakstveidā, šiem noteikumiem vienmēr jābūt sastādītiem vienkāršā, skaidri saprotamā valodā. Ja rodas šaubas par kāda noteikuma nozīmi, priekšroka dodama interpretācijai, kas ir vislabvēlīgākā patērētājam. [..]”
Šīs pašas direktīvas 8. pantā ir minēts:
“Dalībvalstis var pieņemt vai saglabāt visstingrākos Līgumam atbilstīgus noteikumus jomā, uz ko attiecas šī direktīva, lai nodrošinātu visaugstāko patērētāja aizsardzības līmeni.”
Direktīvas 93/13 8.a panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.   Ja dalībvalsts pieņem noteikumus saskaņā ar 8. pantu, tā informē Komisiju par to, kā arī par visiem turpmākiem grozījumiem, it īpaši, ja minētie noteikumi:
–
attiecina negodīguma novērtējumu uz individuāli apspriestiem līguma noteikumiem vai uz cenas vai atlīdzības atbilstīgumu, vai
–
ietver līguma noteikumu sarakstus, ko uzskata par negodīgiem.
2.   Komisija nodrošina, ka 1. punktā minētā informācija ir viegli pieejama patērētājiem un tirgotājiem,
inter alia
īpašā tīmekļa vietnē.”
Slovēnijas tiesības
Zakon o varstvu potrošnikov
(Patērētāju tiesību aizsardzības likums,
Uradni list RS
, Nr. 98/04, konsolidētā versija; turpmāk tekstā – “
ZVPot
”) 24. panta 1. punktā ir paredzēts:
“1.   Līguma noteikumus uzskata par negodīgiem, ja:
–
tie rada ievērojamu patērētājam nelabvēlīgu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, vai
–
saskaņā ar šiem noteikumiem līguma izpilde nepamatoti kaitē patērētājam, vai
–
saskaņā ar šiem noteikumiem līguma izpilde būtiski atšķiras no tā, ko pamatoti sagaidīja patērētājs, vai
–
ja ar tiem tiek pārkāpti godprātības un labas ticības principi.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
2007. gada 19. septembrī
NOVA KREDITNA BANKA MARIBOR
un FV māte noslēdza kredīta līgumu. FV māte nomira, un FV 2014. gada 21. jūlijā saskaņā ar līgumu par parāda pārņemšanu apņēmās atbildētājai pamatlietā atmaksāt no aizdevuma līguma izrietošo atlikumu. Ar pēdējo minēto līgumu kredīta saņēmēja bija aizņēmusies 149220 Šveices franku (CHF) (aptuveni 89568 EUR kredītlīguma noslēgšanas dienā), kas bija jāatmaksā 240 mēnešu laikā.
Minētajā kredītlīgumā nav ietverti noteikumi par piemērojamo valūtas maiņas kursu. Savukārt saskaņā ar šī līguma 12. pantu ar valūtas kursa maiņu saistīto risku pilnībā uzņemas kredīta saņēmēja.
Iesniedzējtiesa norāda, ka šajā gadījumā valūtas kursa maiņas risks ir iestājies, jo 2018. gada 29. janvārī kredīta saņēmējai vēl bija atbildētājai pamatlietā jāatmaksā 72049,58 EUR.
2018. gada 9. aprīlī FV cēla prasību
Okrožno sodišče v Mariboru
(Mariboras apgabaltiesa, Slovēnija), lūdzot konstatēt pamatlietā aplūkotā kredītlīguma spēkā neesamību un norādot uz izmaiņām valūtas maiņas kursā starp euro un Šveices franku. Šī tiesa prasību noraidīja; FV iesniedza apelācijas sūdzību
Višje sodišče v Mariboru
(Mariboras apelācijas tiesa, Slovēnija), kas ir iesniedzējtiesa.
Šī tiesa uzskata, ka tās izskatīšanā esošā strīda atrisinājums būtībā ir atkarīgs no tā, vai
ZVPot
24. panta 1. punkts ir atbilstīgs Direktīvas 93/13 formulējumam un mērķiem. Konkrētāk – šī tiesa vēlas noskaidrot, vai šīs direktīvas 3. panta 1. punktu valsts tiesībās var transponēt tā, ka “godprātības” un “ievērojamas nelīdzsvarotības” nosacījumi ir viens no otra neatkarīgi tādā aspektā, ka pamatlietas, kuru tā izskata, apstākļos tai nav jāvērtē, vai atbildētājas pamatlietā ir rīkojusies godprātīgi.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka no Direktīvas 93/13 preambulas divpadsmitā un sešpadsmitā apsvēruma kopsakarā ar tās 8. un 8.a pantu izriet, ka dalībvalstis var pieņemt noteikumus, kas nodrošina augstāku patērētāju aizsardzības līmeni, nekā šajā direktīvā garantētais, un ka šādā gadījumā šādi noteikumi ir jāpaziņo Komisijai. Tā uzskata, ka tiesību normas par Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktā minētajiem nosacījumiem Slovēnijas Republika neesot paziņojusi Komisijai.
Turklāt iesniedzējtiesa norāda, ka no Tiesas judikatūras neizriet tāda Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkta skaidra interpretācija, pamatojoties uz kuru tā varētu izlemt, vai attiecīgās valsts tiesību normas interpretācija un piemērošana atbilst šīs direktīvas mērķiem. Iesniedzējtiesa turklāt norāda, ka no vairākiem
Vrhovno sodišče
(Augstākā tiesa, Slovēnija) nolēmumiem izriet, ka abi Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktā paredzētie nosacījumi ir jāuzskata par kumulatīviem un tas būtu pretrunā patērētāja interesēm un nodrošinātu patērētāja aizsardzību, kas ir zemāka par valsts tiesībās garantēto. Iesniedzējtiesa uzskata, ka šāda nostāja neatbilst Tiesas judikatūrai, kas, piekrītot valsts augstākās instances tiesām precīzāk definēt kritērijus, kurus Tiesa pati ir definējusi, neļauj liegt zemāku instanču tiesām garantēt patērētājiem Direktīvas 93/13 pilnīgu iedarbību, kā arī efektīvu tiesību aizsardzības līdzekli savu tiesību aizstāvībai.
Šādos apstākļos
Višje sodišče v Mariboru
(Mariboras apelācijas tiesa, Slovēnija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Direktīvas [93/13] 3. panta 1. punkts, to skatot kopā ar 8. un 8.a pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā valsts tiesību normas, kurās “godprātības” un “ievērojamas nelīdzsvarotības” nosacījumi ir definēti kā alternatīvi (kā nošķirti, autonomi un savstarpēji neatkarīgi nosacījumi), tādējādi, ka lēmuma pieņemšanai par līguma noteikuma negodīgumu ir pietiekami, ka pastāv izšķiroši fakti, kuri norāda tikai uz viena no minētajiem diviem nosacījumiem izpildi?”
Par prejudiciālo jautājumu
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkts un 8. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kas ļauj konstatēt līguma noteikuma negodīgumu, ja tas rada ievērojamu, patērētājam nelabvēlīgu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kura izriet no līguma, tomēr šādā gadījumā nevērtējot “godprātības” prasību šī 3. panta 1. punkta izpratnē.
Vispirms jāprecizē, ka Direktīvā 93/13 dalībvalstīm ir noteikts pienākums paredzēt mehānismu, lai nodrošinātu visu to līguma noteikumu iespējamā negodīguma vērtējumu, par kuriem nav notikusi atsevišķa apspriešanās. Šajā ziņā valsts tiesai, ņemot vērā Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktā un 5. pantā paredzētos kritērijus, ir jānosaka, vai, ņemot vērā attiecīgās lietas apstākļus, šāds noteikums atbilst šajā direktīvā noteiktajām labticības, līdzsvara un pārskatāmības prasībām (spriedums, 2019. gada 7. novembrī, Profi Credit Polska,
C‑419/18 un C‑483/18
,
EU:C:2019:930
,
53.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Saskaņā ar Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktu līguma noteikumu, par kuru nav bijusi atsevišķas apspriešanās, uzskata par negodīgu, ja – pretēji prasībai pēc godprātības – tas rada ievērojamu, patērētājam nelabvēlīgu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma.
Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktā, kurā ir atsauce uz “godprātību” un “ievērojamu nelīdzsvarotību” pušu tiesībās un pienākumos, kas nav labvēlīgi patērētājam, tikai abstrakti ir definēti elementi, kuru dēļ individuāli neapspriestu līguma noteikumu var uzskatīt par negodīgu (spriedums, 2021. gada 27. janvāris, Dexia Nederland,
C‑229/19 un C‑289/19
,
EU:C:2021:68
,
47.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tālab Tiesa ir nospriedusi – lai noteiktu, vai kāds noteikums rada patērētājam nelabvēlīgu “ievērojamu nelīdzsvarotību” pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, it īpaši ir jāņem vērā tiesību normas, kas valsts tiesībās būtu piemērojamas, ja šajā ziņā nav pušu vienošanās. Tikai šādā salīdzinošā analīzē valsts tiesa varēs izvērtēt, vai un attiecīgā gadījumā – kādā mērā – patērētājam, piemērojot līgumu, tiek radīts neizdevīgāks tiesiskais stāvoklis salīdzinājumā ar spēkā esošajās valsts tiesībās paredzētajām normām. Tālab būtu jāizvērtē arī tiesiskais stāvoklis, kādā attiecīgais patērētājs atrodas, ņemot vērā valsts tiesiskajā regulējumā paredzētos līdzekļus, kas ir tā rīcībā, lai izbeigtu negodīgo noteikumu izmantošanu (spriedums, 2021. gada 27. janvāris, Dexia Nederland,
C‑229/19 un C‑289/19
,
EU:C:2021:68
,
48.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Turklāt izvērtējums, vai pastāv varbūtēja “ievērojama nelīdzsvarotība”, neaprobežojas ar kvantitatīvu ekonomisku vērtējumu, kas balstīts uz salīdzinājumu starp darījuma, par ko noslēgts līgums, priekšmeta kopējo summu, no vienas puses, un izmaksu, kas patērētājam ar šo noteikumu jāveic, no otras puses. Ievērojama nelīdzsvarotība var izrietēt no pietiekami būtiska aizskāruma attiecībā uz tiesisko situāciju, kurā patērētājs atrodas kā attiecīgā līguma puse saskaņā ar piemērojamajām valsts tiesību normām, – vai tas būtu to tiesību satura ierobežojuma formā, kuras viņš gūst atbilstīgi šīm normām no šī līguma, vai kā šķērslis to īstenošanai, vai arī kā valsts tiesību normās neparedzēta papildu pienākuma uzlikšana viņam (spriedums, 2021. gada 27. janvāris, Dexia Nederland,
C‑229/19 un C‑289/19
,
EU:C:2021:68
,
49.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Jautājumā par to, vai ir ievērota “godprātības” prasība Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkta izpratnē, ir jānorāda, ka, ņemot vērā šīs direktīvas sešpadsmito apsvērumu, valsts tiesai šajā ziņā ir jāpārbauda, vai pārdevējs vai piegādātājs, godīgi un līdzvērtīgi izturoties pret patērētāju, ir varējis pamatoti pieņemt, ka patērētājs būtu piekritis attiecīgajam noteikumam arī tad, ja tas būtu ticis atsevišķi apspriests (spriedums, 2019. gada 3. oktobris, Kiss un CIB Bank,
C‑621/17
,
EU:C:2019:820
,
50.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Kā izriet no Direktīvas 93/13 sešpadsmitā apsvēruma, “godprātības” prasība tās 3. panta 1. punkta izpratnē ir faktors, kas ļauj pārbaudīt, vai pārdevējs vai piegādātājs izturas godīgi un līdzvērtīgi pret otru līguma pusi, kuras likumīgās intereses tam jāņem vērā. No šī apsvēruma arī izriet, ka, novērtējot godprātību, pie līguma slēgšanas ir jāpievērš īpaša uzmanība pušu pozīcijām attiecībā uz to, vai patērētājs kaut kādā veidā ir ticis mudināts piekrist noteikumiem un vai preces vai pakalpojumi ir tikuši pārdoti vai piegādāti pēc patērētāja īpaša pasūtījuma.
Turklāt Tiesa jau ir precizējusi, ka jēdziens “godprātība” ir būtisks vērtējumā par līguma noteikuma negodīgumu (rīkojums, 2021. gada 17. novembris, Unión de Créditos Inmobiliarios,
C‑79/21
, nav publicēts,
EU:C:2021:945
,
38.
punkts).
Tādējādi valsts tiesai, ņemot vērā visus attiecīgās lietas apstākļus, pirmkārt, ir jāizvērtē, vai vispār ievērota prasība pēc godprātības un, otrkārt, vai, iespējams, ir konstatējama patērētājam nelabvēlīga ievērojama nelīdzsvarotība Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkta izpratnē (spriedums, 2019. gada 3. oktobris, Kiss un CIB Bank,
C‑621/17
,
EU:C:2019:820
,
49.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka abi Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktā minētie elementi visu attiecīgās lietas apstākļu kontekstā pieprasa valsts tiesas vērtējumu, ievērojot tiem raksturīgos kritērijus, lai pēc tam noteiktu, vai attiecīgais noteikums ir negodīgs, ar precizējumu, ka šo elementu vērtējums uz šo kritēriju pamata neizslēdz, ka tie var būt savstarpēji saistīti.
Turklāt Direktīvas 93/13 5. pantā prasītā līguma noteikuma pārskatāmība arī ir viens no elementiem, kurš jāņem vērā, vērtējot šī noteikuma negodīgumu, kas valsts tiesai ir jāveic saskaņā ar šīs direktīvas 3. panta 1. punktu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2021. gada 10. jūnijs, BNP Paribas Personal Finance,
C‑609/19
,
EU:C:2021:469
,
62.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai tā var, piemērojot Slovēnijas tiesisko regulējumu, pieņemt lēmumu pamatlietā, nepārbaudot, vai pārdevējs vai piegādātājs ir rīkojies labticīgi. Tātad rodas jautājums – vai ar to, ka pastāv ievērojama, patērētājam nelabvēlīga nelīdzsvarotība pušu tiesībās un pienākumos, kura izriet no līguma, ņemot vērā Savienības tiesības, varētu būt pietiekami, lai pierādītu līguma noteikuma negodīgumu.
Šajā ziņā vispirms jānorāda, ka saskaņā ar Direktīvas 93/13 divpadsmito apsvērumu valstu tiesību akti negodīgo noteikumu jomā ar to tiek saskaņoti tikai daļēji un minimāli, dalībvalstīm atstājot iespēju, pienācīgi ņemot vērā LESD, nodrošināt patērētājiem augstāku aizsardzības līmeni ar valsts noteikumiem, kas ir stingrāki nekā šī direktīva. Turklāt saskaņā ar minētās direktīvas 8. pantu dalībvalstis var pieņemt vai saglabāt visstingrākos Līgumam atbilstīgos noteikumus jomā, uz ko attiecas šī direktīva, lai nodrošinātu visaugstāko patērētāja aizsardzības līmeni (spriedums, 2021. gada 21. decembris,
C‑243/20
,
EU:C:2021:1045
,
54.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turpinot – ir jāatgādina, ka Direktīva 93/13 Slovēnijas tiesību sistēmā ir transponēta ar
ZVPot
. Tādējādi
ZVPot
24. panta 1. punktā ir paredzēti četri gadījumi, katru no tiem atdalot ar saikli “vai”, kuros līguma noteikums tiek uzskatīts par negodīgu. Divi no tiem ir gadījumi, kad ar līguma noteikumu tiek radīta ievērojama, patērētājam nelabvēlīga nelīdzsvarotība pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma (pirmais ievilkums), un kad līguma noteikumā nav ievērots labas ticības un godprātības princips (ceturtais ievilkums).
Šajā kontekstā, ņemot vērā Slovēnijas valdības rakstveida apsvērumus attiecībā uz jēdzienu “godprātības un labas ticības princips”, ir jāuzsver, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesai pašas un valsts tiesu kompetenču sadalē ir jāņem vērā prejudiciālo jautājumu faktiskais un tiesiskais konteksts, kādā iederas prejudiciālie jautājumi, kā tas ir definēts lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, līdz ar to lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu nevar izskatīt, ņemot vērā pamatlietas dalībvalsts valdības vai pamatlietas dalībnieka izvirzīto valsts tiesību normu interpretāciju (šajā ziņā skat. spriedumu, 2021. gada 15. aprīlis, État belge (Apstākļi pēc pārsūtīšanas lēmuma pieņemšanas),
C‑194/19
,
EU:C:2021:270
,
26.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Turklāt, kā atgādināts šī sprieduma 23. un 24. punktā, “godprātības” prasība Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkta izpratnē ir jāinterpretē, ņemot vērā šīs direktīvas sešpadsmito apsvērumu.
Visbeidzot – saskaņā ar Direktīvas 93/13 8. pantu dalībvalstis principā var brīvi paplašināt šīs direktīvas 3. panta 1. punktā paredzēto aizsardzību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 19. septembris, Lovasné Tóth,
C‑34/18
,
EU:C:2019:764
,
47.
punkts), ciktāl attiecīgajā valsts tiesiskajā regulējumā patērētājiem ir nodrošināts augstāks aizsardzības līmenis un netiek pārkāptas Līgumu normas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 2. aprīlis, Condominio di Milano, via Meda,
C‑329/19
,
EU:C:2020:263
,
37.
punkts).
Valsts tiesiskais regulējums, kā tas ir aplūkots pamatlietā, kalpo ar Direktīvu 93/13 garantētajam patērētāju aizsardzības mērķim. Ar to arī atbilstoši šīs direktīvas 8. pantam ir paredzēts patērētājiem nodrošināt augstāku aizsardzības līmeni, nekā tas ir panākts ar direktīvu, kas tomēr iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, ņemot vērā šajā jomā radīto valsts tiesu judikatūru.
Turklāt, ņemot vērā iesniedzējtiesas jautājumus, ir jānorāda, ka Komisija savos Tiesai iesniegtajos apsvērumos ir norādījusi, ka Slovēnijas iestādes ir Komisiju pienācīgi informējušas par atbilstošajām tiesību normām par līguma noteikumu negodīguma novērtējuma kritērijiem un kārtību atbilstoši tam, kas paredzēts Direktīvas 93/13 8.a pantā; tādējādi šai tiesību normai šajā gadījumā nav nekādas nozīmes lūgtās interpretācijas kontekstā.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkts un 8. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kas ļauj konstatēt līguma noteikuma negodīgumu, ja tas rada ievērojamu, patērētājam nelabvēlīgu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kura izriet no līguma, šādā gadījumā tomēr nevērtējot “godprātības” prasību šī 3. panta 1. punkta izpratnē.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:

Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 3. panta 1. punkts un 8. pants

ir jāinterpretē tādējādi, ka:

tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kas ļauj konstatēt līguma noteikuma negodīgumu, ja tas rada ievērojamu, patērētājam nelabvēlīgu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kura izriet no līguma, šādā gadījumā tomēr nevērtējot “godprātības” prasību šī 3. panta 1. punkta izpratnē.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – slovēņu.