CELEX: 62019CJ0906
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Autotransports
Dažu sociālās jomas tiesību aktu saskaņošana
Regula (EK) Nr. 561/2006
3. panta a) punkts
Regulas nepiemērošana autopārvadājumiem ar transportlīdzekļiem, ko izmanto regulāriem pasažieru pārvadājumiem, kuru maršruta garums nepārsniedz 50 km
Transportlīdzeklis, kas paredzēts jauktai izmantošanai
19. panta 2. punkts
Eksteritoriāla sankcija
Citas dalībvalsts teritorijā izdarīts pārkāpums, kas konstatēts dalībvalsts teritorijā
Noziedzīgu nodarījumu un sodu tiesiskuma princips
Regula (EEK) Nr. 3821/85
Reģistrācijas kontrolierīces, ko izmanto autotransportā
15. panta 2. punkts
Transportlīdzekļa vadītāja kartes ievietošanas pienākums
15. panta 7. punkts
Pienākums pēc jebkura inspektora pieprasījuma uzrādīt vadītāja karti
Vadītāja kartes neievietošana reģistrācijas kontrolierīcē vairāk nekā vienu no 28 dienām pirms kontroles dienas

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 561/2006 (2006. gada 15. marts), ar ko paredz dažu sociālās jomas tiesību aktu saskaņošanu saistībā ar autotransportu, groza Padomes Regulu (EEK) Nr. 3821/85 un Padomes Regulu (EK) Nr. 2135/98 un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 3820/85 (
OV 2006, L 102, 1. lpp.
), 3. panta a) punktu un 19. panta 2. punktu, lasot tos kopsakarā ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 3821/85 (1985. gada 20. decembris) par reģistrācijas kontrolierīcēm, ko izmanto autotransportā (
OV 1985, L 370, 8. lpp.
), kas grozīta ar Regulu Nr. 561/2006 (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 3821/85”).
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar kriminālprocesu, ko ierosinājusi
ministère public
[Prokuratūra] (Francija) pret FO, Vācijā reģistrētas autotransporta sabiedrības vadītāju, jo viens no tā sabiedrības nodarbinātajiem autobusu vadītājiem transportlīdzekļa, kuru vadīja pēdējais minētais, tahogrāfā nebija ievietojis vadītāja karti.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Regula Nr. 3821/85
Ar Regulu Nr. 3821/85 tika atcelta un aizstāta Padomes Regula (EEK) Nr. 1463/70 (1970. gada 20. jūlijs) par reģistrācijas kontrolierīču ieviešanu autotransporta jomā (
OV 1970, L 164, 1. lpp.
). Pati Regula Nr. 3821/85 tika atcelta un aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 165/2014 (2014. gada 4. februāris) par tahogrāfiem autotransportā, ar kuru atceļ Padomes Regulu Nr. 3821/85 un groza Regulu Nr. 561/2006 (
OV 2014, L 60, 1. lpp.
). Tomēr, ņemot vērā pamatlietas faktu norises laiku, ir jāņem vērā Regula Nr. 3821/85.
Regulas Nr. 3821/85 3. panta 1. punkta pirmajā teikumā bija paredzēts:
“Reģistrācijas kontrolierīces uzstāda un izmanto dalībvalstīs reģistrētajos transportlīdzekļos, ko izmanto pasažieru vai kravu autopārvadājumiem, izņemot transportlīdzekļus, kas minēti Regulas [Nr. 561/2006] 3. pantā.”
Regulas Nr. 3821/85 15. pantā bija paredzēts:
“[..]
2.   Autovadītāji izmanto datu reģistrācijas diagrammas vai vadītāja kartes katru darba dienu, sākot no dienas, kad tie saņem transportlīdzekli. Reģistrēšanas diagrammu vai vadītāja karti neizņem pirms dienas darba laika beigām, izņemot gadījumus, kad to atļauts darīt kāda cita iemesla dēļ. Datu reģistrācijas diagrammu vai vadītāja karti drīkst lietot, nepārsniedzot laiku, kam tā paredzēta.
[..]
3.   Autovadītāji:
–
nodrošina, lai reģistrētais laiks sakristu ar tās valsts pulksteņa laiku, kurā transportlīdzeklis reģistrēts,
–
darbina palaišanas mehānismus, ar kuru palīdzību atsevišķi un precīzi var reģistrēt šādus laikposmus:
a)
[..] vadīšanas ilgums;
b)
“cits darbs” nozīmē jebkādas darbības, kas nav transportlīdzekļa vadīšana un kas definētas kā darba laiks 3. panta a) [punktā] Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīv[ā] 2002/15/EK (2002. gada 11. marts) par darba laika organizēšanu personām, kas ir autotransporta apkalpes locekļi [(
OV 2002, L 80, 35. lpp.
)], kā arī jebkuru darbu tam pašam vai citam darba devējam, transporta sektorā vai ārpus tā; [..]
[..].
7.
a)
Ja transportlīdzekļa vadītājs vada transportlīdzekli, kas ir aprīkots ar reģistrācijas kontrolierīci saskaņā ar I pielikumu, tad pēc pilnvarota inspektora pieprasījuma transportlīdzekļa vadītājam ir pienākums uzrādīt:
i)
kārtējās darba nedēļas reģistrācijas diagrammas un tās, kuras transportlīdzekļa vadītājs ir izmantojis iepriekšējās 15 dienās;
ii)
vadītāja karti, ja viņam tāda ir; un
iii)
manuālos pierakstus un izdruku par kārtējo darba nedēļu un iepriekšējām 15 dienām, kā paredzēts šajā regulā un Regulā [Nr. 561/2006].
Tomēr pēc 2008. gada 1. janvāra laikposmiem, kas minēti i) un iii) apakšpunktā, ir jāietver kārtējā diena un iepriekšējās 28 dienas.
b)
Ja transportlīdzekļa vadītājs vada transportlīdzekli, kas ir aprīkots ar reģistrācijas kontrolierīci saskaņā ar I B pielikumu, pēc pilnvarota inspektora pieprasījuma transportlīdzekļa vadītājam ir pienākums uzrādīt:
i)
viņa vadītāja karti;
ii)
ar roku veiktos pierakstus un izdruku par kārtējo darba nedēļu un iepriekšējām 15 dienām, kā paredzēts šajā regulā un Regulā [Nr. 561/2006]; un
iii)
reģistrācijas diagrammas par to pašu laikposmu, kurš minēts iepriekšējā apakšpunktā un kura laikā transportlīdzekļa vadītājs vadīja transportlīdzekli, kas aprīkots ar reģistrācijas kontrolierīci saskaņā ar I pielikumu.
Tomēr pēc 2008. gada 1. janvāra laikposmiem, kas minēti ii) apakšpunktā, ir jāietver kārtējā diena un iepriekšējās [28] dienas.
c)
Pilnvarots inspektors var pārbaudīt atbilstību Regulai [Nr. 561/2006], analizējot reģistrācijas diagrammas, displejā redzamos vai izdrukātos datus, ko ir reģistrējusi reģistrācijas iekārta vai vadītāja karte, vai analizējot jebkurus citus papilddokumentus, kas pamato noteikumu neievērošanu, piemēram, tos, kas noteikti 16. panta 2. un 3. punktā.
[..]”
Regula Nr. 561/2006
Regulas Nr. 561/2006, ar kuru tika atcelta un aizstāta Padomes Regula (EEK) Nr. 3820/85 (1985. gada 20. decembris) par dažu sociālās jomas tiesību aktu saskaņošanu attiecībā uz autotransportu (
OV 1985, L 370, 1. lpp.
), 17. apsvērumā ir noteikts:
“(17)
Šīs regulas mērķis ir uzlabot sociālos apstākļus darbiniekiem, uz kuriem tā attiecas, kā arī uzlabot vispārējo satiksmes drošību. [..]”
Regulas Nr. 561/2006 1. pants ir formulēts šādi:
“Šī regula paredz noteikumus par transportlīdzekļu vadīšanas laikposmiem, pārtraukumiem un atpūtas laikposmiem transportlīdzekļu vadītājiem, kas veic kravu un pasažieru autopārvadājumus, lai saskaņotu konkurences apstākļus starp iekšzemes pārvadājumu veidiem, jo īpaši autopārvadājumu nozarē, un lai uzlabotu darba apstākļus un satiksmes drošību. Šīs regulas noteikumu mērķis ir arī attīstīt uzlabotu uzraudzības un ieviešanas praksi dalībvalstīs un uzlabot darba praksi autopārvadājumu jomā.”
Šīs regulas 3. panta a) punktā ir norādīts, ka tā neattiecas uz autopārvadājumiem ar “transportlīdzekļiem, ko izmanto regulāriem pasažieru pārvadājumiem, [..] kuru maršruta garums nepārsniedz 50 [km]”.
Saskaņā ar minētās regulas 4. pantu e) punktu “cits darbs” nozīmē “jebkādas darbības, kas tiek definētas kā darba laiks Direktīvas [2002/15] 3. panta a) [punktā] un kas nav “transportlīdzekļa vadīšana”, tostarp jebkuru darbu tam pašam vai citam darba devējam transporta nozarē vai ārpus tās”.
Regulas Nr. 561/2006 6. panta, kurā ir noteikts maksimālais ikdienas transportlīdzekļu vadīšanas ilgums nedēļā un divās secīgās nedēļās, 5. punktā ir precizēts:
“Transportlīdzekļa vadītājs kā citu darbu atzīmē jebkuru laikposmu, kas pavadīts, kā aprakstīts 4. panta e) punktā, kā arī jebkuru laikposmu, kas pavadīts, veicot komercpārvadājumu ar transportlīdzekli, uz ko neattiecas šī regula, kā arī atzīmē jebkuru pieejamības laikposmu kopš viņa pēdējā ikdienas vai iknedēļas atpūtas laikposma saskaņā ar Regulas [Nr. 3821/85] 15. panta 3. punkta c) apakšpunktu. Šo ierakstu veic vai nu ar roku uz reģistrācijas diagrammas vai izdrukas, vai izmantojot manuālās ievadīšanas iespējas, kas ir reģistrācijas kontrolierīcēm.”
Regulas Nr. 561/2006 V nodaļā “Kontroles procedūras un sodi” ir ietverts tās 16.–25. pants.
Šīs regulas 19. pantā ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis paredz noteikumus par sodiem, ko piemēro par šīs regulas un Regulas [Nr. 3821/85] pārkāpumiem, un nodrošina, ka tie tiek īstenoti. Šiem sodiem ir jābūt efektīviem, samērīgiem, preventīviem un nediskriminējošiem. Par šīs regulas un Regulas [Nr. 3821/85] pārkāpumiem piemēro tikai vienu sodu vai procedūru. Dalībvalstis paziņo Komisijai par šiem pasākumiem un noteikumiem par sodiem līdz datumam, kas noteikts 29. panta [otrajā daļā]. Komisija attiecīgi informē dalībvalstis.
2.   Dalībvalsts dod iespēju kompetentajām iestādēm piemērot sodus tiem uzņēmumiem un/vai transportlīdzekļu vadītājiem par šīs regulas pārkāpumiem, kas konstatēti tās teritorijā un par ko vēl nav piemēroti sodi, kā arī gadījumos, ja pārkāpums ir izdarīts citas dalībvalsts teritorijā vai trešā valstī.
[..]
4.   Dalībvalstis nodrošina, ka samērīgu sodu sistēma, kas var ietvert naudassodus, par šīs regulas un Regulas [Nr. 3821/85] pārkāpumiem ir spēkā attiecībā uz uzņēmumiem vai iesaistītajiem nosūtītājiem, ekspeditoriem, ceļojumu rīkotājiem, galvenajiem uzņēmējiem, apakšuzņēmējiem un transportlīdzekļu vadītāju aģentūrām.”
Francijas tiesības
Saskaņā ar
code des transports
[Transporta kodeksa] L. 3315‑5. panta pirmo daļu autoceļu transporta vadīšana ar neatbilstošu vadītāja karti vai karti, kas nepieder vadītājam, kurš to izmanto, vai bez transportlīdzekļa hronotahogrāfā ievietotas kartes tiek sodīta ar brīvības atņemšanu uz sešiem mēnešiem un 3750 EUR naudas sodu.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
2013. gada 2. aprīlī Versaļā [
Versailles
] (Francija)
division de la prévention et de la répression de la délinquance routière
[Ceļu satiksmes pārkāpumu novēršanas un sodīšanas nodaļas] inspektori veica uzņēmuma, kura juridiskā adrese ir Zengentālē [
Sengenthal
], Vācijā, autobusa pārbaudi uz ceļa.
Šīs pārbaudes laikā vadītājs tika lūgts uzrādīt savas aktivitātes konkrētajā dienā un iepriekšējās 28 dienās. Tādējādi tika konstatēts, ka 9 dienu laikā laikposmā no 2013. gada 5. līdz 16. martam transportlīdzeklis bija braucis bez vadītāja kartes ievadīšanas tahogrāfā.
Pēc šiem faktiem pret FO, kas ir minētā pārvadājumu uzņēmuma vadītājs, pamatojoties uz Transporta kodeksa L. 3315‑5. panta pirmo daļu, tika veikta kriminālvajāšana par to, ka viņš deviņas reizes ir izdarījis šajā tiesību normā paredzēto nodarījumu.
Tribunal correctionnel de Versailles
[Versaļas pirmās instances Krimināllietu tiesa] (Francija) atzina šos faktus par pierādītiem un piesprieda apsūdzētajam samaksāt naudas sodu 10125 EUR apmērā.
Cour d’appel de Versailles
[Versaļas apelācijas tiesā] (Francija) FO izvirzīja iebildi par Francijas krimināltiesu teritoriālās jurisdikcijas neesamību. Proti, nedz Francijas likums – krimināllikuma teritorialitātes principa dēļ –, nedz Regulas Nr. 561/2006 19. panta 2. punkts neļaujot Francijas iestādēm veikt kriminālvajāšanu par inkriminēto faktu izdarītāju, jo tie ir izdarīti citas Eiropas Savienības dalībvalsts teritorijā.
Ar 2018. gada 2. maija spriedumu
cour d’appel de Versailles
apstiprināja pirmās instances spriedumu gan par vainu, gan sodu. It īpaši attiecībā uz FO izvirzīto iebildi par jurisdikcijas neesamību tā konstatēja, ka uz inkriminētajiem faktiem attiecas Transporta kodeksa L. 3315‑5. pants, kas pieņemts Regulas Nr. 3821/85 piemērošanas nolūkos, un uzsvēra, ka Regulas Nr. 561/2006 19. panta 2. punktā paredzētā skaidrā atkāpe no kriminālvajāšanas teritorialitātes principa attiecas ne tikai uz šīs pēdējās minētās regulas, bet arī uz Regulas Nr. 3821/85 noteikumiem.
FO iesniedza kasācijas sūdzību
Cour de cassation
[Kasācijas tiesā] (Francija), lūdzot tai saistībā ar Francijas krimināltiesu teritoriālo jurisdikciju vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
FO turklāt pārmet
cour d’appel de Versailles
, ka tā nav atbildējusi uz viņa argumentiem, saskaņā ar kuriem regulējums par vadīšanas laikposmiem un atpūtas laikposmiem nav piemērojams pārvadājumiem, kas īsāki par 50 km. It īpaši FO apgalvo, ka 9 dienu laikā, kas ietilpst 28 dienu laikposmā pirms pārbaudes dienas, pamatlietā aplūkotā transportlīdzekļa vadītājam nebija pienākuma ievietot vadītāja karti tahogrāfā, ņemot vērā, ka šo dienu laikā transportlīdzeklis tika izmantots regulāriem pasažieru pārvadājumiem, kuru maršruta garums nepārsniedz 50 km. FO ieskatā, tā kā uz šiem maršrutiem neattiecas Regula Nr. 561/2006, saskaņā ar tās 3. panta a) punktu Regulas Nr. 3821/85 15. pantā paredzētie pienākumi nav piemērojami minētajiem maršrutiem.
Cour de cassation
ir šaubas, pirmkārt, par to, kā interpretēt Regulas Nr. 561/2006 19. panta 2. punktu.
Šajā ziņā šī tiesa norāda, ka tad, ja FO uzskata, ka šī tiesību norma ļauj dalībvalstij vienīgi sodīt par tās teritorijā konstatētajiem Regulas Nr. 561/2006 pārkāpumiem, kas izdarīti citas dalībvalsts teritorijā, minēto tiesību normu esot iespējams interpretēt tādējādi, ka tā pieļauj arī sodu par Regulas Nr. 3821/85 pārkāpumiem, kas izdarīti citas dalībvalsts teritorijā, jo sodu par šādiem pārkāpumiem varētu uzskatīt par nepieciešamu, lai sodītu par Regulas Nr. 561/2006 pārkāpumiem. Turklāt, lai gan tiesību norma ir jāinterpretē, ņemot vērā ne tikai tās tekstu, bet arī tās kontekstu un tiesiskā regulējuma, kurā šī norma ir ietverta, mērķus, plaša Regulas Nr. 561/2006 19. panta 2. punkta interpretācija atbilstot šīs regulas mērķim, kas ir autotransporta nozares personāla darba apstākļu un vispārīgi ceļu satiksmes drošības uzlabošana.
Cour de cassation
arī norāda, ka Regulas Nr. 3821/85 15. panta 7. punktā paredzētā pienākuma pēc jebkura pilnvarota inspektora pieprasījuma iesniegt reģistrācijas diagrammas un visus pierakstus par konkrēto dienu un 28 iepriekšējām dienām pārkāpums noteikti tiek konstatēts tās dalībvalsts teritorijā, kurā notiek pārbaude un kura ir uzsākusi kriminālvajāšanu, līdz ar to nerodas jautājums par to, vai pārkāpums daļēji ir izdarīts citas dalībvalsts teritorijā.
Otrkārt,
Cour de cassation
vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 3821/85 15. pantā paredzētie pienākumi ir jāpilda transportlīdzekļa “jauktas” izmantošanas gadījumā, proti, ja transportlīdzekli 28 dienu laikā izmanto gan regulāriem pasažieru pārvadājumiem, kuru maršruta garums nepārsniedz 50 km, Regulas Nr. 561/2006 3. panta a) punktā paredzētā izņēmuma izpratnē, gan pārvadājumiem, uz kuriem attiecas šīs regulas piemērošanas joma.
Šajos apstākļos
Cour de cassation
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Regulas [Nr. 561/2006] 19. panta 2. punkta normas, saskaņā ar kurām “dalībvalsts dod iespēju kompetentajām iestādēm piemērot sodus tiem uzņēmumiem un/vai transportlīdzekļu vadītājiem par šīs regulas pārkāpumiem, kas konstatēti tās teritorijā un par ko vēl nav piemēroti sodi, kā arī gadījumos, ja pārkāpums ir izdarīts citas dalībvalsts teritorijā vai trešā valstī”, ir piemērojamas vienīgi šīs regulas normu pārkāpumiem vai arī Regulas [Nr. 3821/85], kas aizstāta ar Regulu [Nr. 165/2014], normu pārkāpumiem?
2)
Vai Regulas [Nr. 561/2006] 3. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka vadītājam ir atļauts atkāpties no Regulas [Nr. 3821/85, kas aizstāta ar Regulu Nr. 165/2014], 15. panta 2. un 7. punkta normām, saskaņā ar kurām pēc pilnvarota inspektora pieprasījuma transportlīdzekļa vadītājam ir pienākums uzrādīt reģistrācijas diagrammas un visus pierakstus par konkrēto dienu un iepriekšējām 28 dienām, ja viņi 28 dienu laikposmā izmantojuši transportlīdzekli pārvadājumos, no kuriem uz dažiem attiecas iepriekš minētā izņēmuma normas, bet citi nepieļauj nekādus izņēmumus no reģistrācijas kontrolierīces izmantošanas?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par otro jautājumu
Ar otro jautājumu, uz kuru ir jāatbild vispirms, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 561/2006 3. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka transportlīdzekļa vadītājam, kas veic autopārvadājumus, uz kuriem attiecas šīs regulas piemērošanas joma, pēc pilnvarotā inspektora pieprasījuma ir pienākums uzrādīt vadītāja karti, reģistrācijas diagrammas un visus pierakstus par laikposmu, ko veido pārbaudes diena un iepriekšējās 28 dienas atbilstoši Regulas Nr. 3821/85 15. panta 2., 3. un 7. punktam, pat tad, ja šajā laikposmā šis vadītājs ar šo pašu transportlīdzekli ir veicis arī regulāros pasažieru pārvadājumus, kuru maršruta garums nepārsniedz 50 km.
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka šis jautājums ir uzdots saistībā ar strīdu, kura ietvaros attiecīgā pārvadājumu uzņēmuma vadītājs tika apsūdzēts par to, ka tā nodarbinātais transportlīdzekļa vadītājs nebija ievietojis vadītāja karti tahogrāfā laikposmā, kad viņš veica regulāros pasažieru pārvadājumus, kuru maršruta garums nepārsniedz 50 km.
Jāatgādina, ka Regulā Nr. 561/2006, kā tas izriet no tās 1. panta, ir paredzēti noteikumi par transportlīdzekļu vadīšanas laikposmiem, pārtraukumiem un atpūtas laikposmiem transportlīdzekļu vadītājiem, kas veic kravu un pasažieru autopārvadājumus, lai saskaņotu konkurences apstākļus starp iekšzemes pārvadājumu veidiem, it īpaši autopārvadājumu nozarē, un uzlabotu darba apstākļus un satiksmes drošību, vienlaikus tiecoties attīstīt labāku uzraudzības un ieviešanas praksi dalībvalstīs un uzlabot darba praksi autopārvadājumu jomā. Savukārt Regulā Nr. 3821/85 konkrētāk ir noteiktas prasības attiecībā uz autotransporta jomā lietoto reģistrācijas kontrolierīču tipa apstiprinājumu, uzstādīšanu, pārbaudēm un izmantošanu, lai pārbaudītu, vai ir ievēroti daži sociālās jomas tiesību aktu noteikumi, it īpaši tie, kas paredzēti Regulā Nr. 561/2006.
Saskaņā ar Regulas Nr. 3821/85 3. panta 1. punktu reģistrācijas kontrolierīces ir jāuzstāda Savienības dalībvalstīs reģistrētajos transportlīdzekļos, ko izmanto pasažieru vai kravu autopārvadājumiem, izņemot transportlīdzekļus, kas minēti Regulas Nr. 561/2006 3. pantā. Atbilstoši šīs pēdējās minētās regulas 3. panta a) punktam tā neattiecas uz autopārvadājumiem ar transportlīdzekļiem, ko izmanto regulāriem pasažieru pārvadājumiem, kuru maršruta garums nepārsniedz 50 km.
Līdz ar to ir jānosaka, kādā mērā šī izslēgšana no Regulas Nr. 561/2006 piemērošanas jomas var ietekmēt pienākumus, kas paredzēti Regulas Nr. 3821/85 15. pantā attiecībā uz vadīšanas laika reģistrāciju un pārbaudi, ja transportlīdzeklis tiek izmantots jauktā veidā, kā tas ir pamatlietā, ko veido daļēji autopārvadājumi, uz kuriem attiecas Regulas Nr. 561/2006 noteikumi, un daļēji regulārie pasažieru pārvadājumi, kuru maršruta garums nepārsniedz 50 km.
Attiecībā uz Regulas Nr. 561/2006 3. panta a) punkta formulējumu ir jānorāda, ka šajā tiesību normā ietvertā frāze “transportlīdzekļ[i], ko izmanto”“regulāriem” pasažieru pārvadājumiem, kuru maršruta garums nepārsniedz 50 km, liek domāt, kā to būtībā norāda ģenerāladvokāts secinājumu 32. punktā, ka tā attiecas tikai uz transportlīdzekļiem, kas tiek izmantoti vienīgi šādam pārvadājumam, izslēdzot transportlīdzekļus, kas šajā nolūkā tiek izmantoti tikai neregulāri.
Turklāt jānorāda, ka Regulas Nr. 561/2006 3. panta a) punkts, ciktāl ar to ir ieviests izņēmums no šīs regulas piemērošanas jomas, ir jāinterpretē šauri. It īpaši šādu izņēmumu nevar interpretēt tā, ka tas pārsniegtu to, kas ir nepieciešams, lai nodrošinātu tādu interešu aizsardzību, kuras ar to ir paredzēts garantēt, un tā piemērošanas joma ir jānosaka, ņemot vērā attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķus (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2013. gada 3. oktobris, Lundberg,
C‑317/12
,
EU:C:2013:631
,
20.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr attiecībā uz Regulas Nr. 561/2006 mērķiem ir jāatgādina, ka saskaņā ar tās 17. apsvērumu un 1. pantu šīs regulas mērķis ir saskaņot konkurences apstākļus starp iekšzemes pārvadājumu veidiem, it īpaši autopārvadājumu nozarē, un uzlabot šīs nozares darbinieku darba apstākļus, kā arī ceļu satiksmes drošību, un šie mērķi izpaužas tostarp kā pienākums autopārvadājumu transportlīdzekļus principā aprīkot ar sertificētu tahogrāfu, kas ļauj kontrolēt transportlīdzekļa vadītāju vadīšanas un atpūtas laika ievērošanu (spriedums, 2017. gada 2. marts, Casa Noastră,
C‑245/15
,
EU:C:2017:156
,
28.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā jāuzsver, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka vadītāja pienākums reģistrēt visus Regulas Nr. 3821/85 15. panta 3. punkta b) apakšpunktā minētos laikposmus attiecas arī uz laikposmiem, kad viņš ir vadījis transportlīdzekli transporta pakalpojumu ietvaros, kuri saskaņā ar Regulas Nr. 3820/85 4. panta 3. punktu un Regulas Nr. 3821/85 3. panta 1. punktu neietilpst Regulas Nr. 3821/85 piemērošanas jomā. Proti, šāds laikposms ir transportlīdzekļa vadītāja faktiskas darbības laikposms, kura laikā viņš nevar brīvi izmantot savu laiku un kurš, tā kā tas varētu atsaukties uz vadītāja noguruma stāvokli, var ietekmēt pēdējā minētā rīcību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2001. gada 18. janvāris, Skills Motor Coaches u.c.,
C‑297/99
,
EU:C:2001:37
,
10.
,
25.
un
36.
–
39.
punkts).
Ietekme uz transportlīdzekļa vadīšanas spējām var notikt pat tad, ja dienas, kurās nav veikta reģistrācija, nav tās, kurās reģistrācija tiek veikta regulāri. Proti, noteikumu par vadīšanas laikposmiem, pārtraukumiem un atpūtas laikposmiem, ko reģistrācijas kontrolierīce nav uzskaitījusi dienās, kad nav veikta reģistrācija, neievērošana var nelabvēlīgi ietekmēt transportlīdzekļa vadītāja fizisko un psiholoģisko stāvokli vēlākā laikposmā.
Šis vērtējums ir apstiprināts ar Regulas Nr. 561/2006 6. panta 5. punktu, kurā ir noteikts, ka visiem transportlīdzekļa vadītājiem kā “cits darbs” ir jāatzīmē jebkurš laikposms, kas pavadīts, veicot komercpārvadājumu ar transportlīdzekli, uz kuru neattiecas šīs regulas piemērošanas joma.
Līdz ar to Regulas Nr. 561/2006 3. panta a) punkta interpretācija, saskaņā ar kuru šajā tiesību normā paredzētā izslēgšana no tās piemērošanas jomas nav ierobežota ar attiecīgā transportlīdzekļa ekskluzīvu izmantošanu minētajā tiesību normā paredzētajam konkrētam autopārvadājumam, būtu pretrunā šīs regulas mērķim uzlabot darba apstākļus un ceļu satiksmes drošību, padarot Regulu Nr. 561/2006 par nepiemērojamu noteiktiem šī transportlīdzekļa izmantošanas veidiem, kas var ietekmēt transportlīdzekļu vadīšanu, un izslēdzot to, ka šīs izmantošanas tiek ņemtas vērā, veicot Regulas Nr. 3821/85 15. panta 2., 3. un 7. punkta ievērošanas pārbaudi.
Šādos apstākļos uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 561/2006 3. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka transportlīdzekļa vadītājam, kas veic autopārvadājumus, uz kuriem attiecas šīs regulas piemērošanas joma, pēc pilnvarotā inspektora pieprasījuma ir pienākums uzrādīt vadītāja karti, reģistrācijas diagrammas un visus pierakstus par laikposmu, ko veido pārbaudes diena un iepriekšējās 28 dienas atbilstoši Regulas Nr. 3821/85 15. panta 2., 3. un 7. punktam, pat tad, ja šajā laikposmā šis vadītājs ar šo pašu transportlīdzekli ir veicis arī regulāros pasažieru pārvadājumus, kuru maršruta garums nepārsniedz 50 km.
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 561/2006 19. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka dalībvalsts kompetentās iestādes var noteikt sodu transportlīdzekļa vadītājam vai transporta uzņēmumam par Regulas Nr. 3821/85 pārkāpumu, kas izdarīts citas dalībvalsts vai trešās valsts teritorijā, bet kas ir konstatēts tās teritorijā un par ko vēl nav piemērots sods.
Visupirms jānorāda, ka saskaņā ar Regulas Nr. 561/2006 19. panta 2. punkta viennozīmīgo formulējumu tajā ir paredzēts, ka dalībvalsts dod iespēju kompetentajām iestādēm piemērot sodus uzņēmumiem un/vai transportlīdzekļu vadītājiem par pārkāpumiem, kas konstatēti tās teritorijā un par ko vēl nav piemēroti sodi, pat ja pārkāpums ir izdarīts citas dalībvalsts teritorijā vai trešā valstī, vienīgi ja runa ir par “šīs regulas” pārkāpumu. Šo pēdējo minēto vārdu izmantošana tādējādi skaidri parāda, ka šī tiesību norma attiecas tikai uz Regulas Nr. 561/2006, nevis Regulas Nr. 3821/85 pārkāpumiem.
Šo gramatisko interpretāciju apstiprina konteksts, kurā iekļaujas Regulas Nr. 561/2006 19. panta 2. punkts.
Proti, ir jānorāda, ka Regulas Nr. 561/2006 19. panta 1. punktā dalībvalstīm savukārt ir skaidri noteikts pienākums paredzēt noteikumus attiecībā uz sodiem par šīs regulas “un” Regulas Nr. 3821/85 pārkāpumiem, un tāpat šī panta 4. punktā ir precizēts, ka dalībvalstīm ir jānodrošina, lai gadījumā, ja tiek pārkāpta Regula Nr. 561/2006 “[vai]” Regula Nr. 3821/85, tiktu ieviesta samērīga sodu sistēma, kurā var būt ietverti finansiāli sodi.
Apstāklis, ka šī 19. panta 1. un 4. punktā ir minēti Regulu Nr. 561/2006 un Nr. 3821/85 pārkāpumi, tā 2. punktā atsaucoties tikai uz Regulas Nr. 561/2006 pārkāpumiem, apstiprina, ka šo pēdējo minēto punktu nevar interpretēt kā tādu, kas attiecas uz Regulas Nr. 3821/85 pārkāpumiem.
No tā izriet, ka saskaņā ar šobrīd spēkā esošajām Savienības tiesībām dalībvalsts kompetentās iestādes nevar piemērot sodus par šīs dalībvalsts teritorijā konstatētajiem Regulas Nr. 3821/85 pārkāpumiem, bet var uzlikt sodus par tiem, kas izdarīti citas dalībvalsts teritorijā. Tā kā šis spēkā esošā Savienības tiesiskā regulējuma aspekts var nelabvēlīgi ietekmēt transportlīdzekļu vadītāju darba apstākļus un ceļu satiksmes drošību, Savienības likumdevējam ir jālemj par iespējamiem grozījumiem (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2001. gada 18. janvāris, Skills Motor Coaches u.c.,
C‑297/99
,
EU:C:2001:37
,
34.
punkts).
Turklāt šī interpretācija ir vienīgā, kas atbilst Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 49. panta 1. punkta pirmajā teikumā nostiprinātajam likumpārkāpumu un sodu tiesiskuma principam, saskaņā ar kuru likumā ir skaidri jādefinē pārkāpumi un par tiem paredzētie sodi, un šis nosacījums ir izpildīts, ja attiecīgā persona, ņemot vērā atbilstošās tiesību normas formulējumu un vajadzības gadījumā izmantojot tiesu sniegto tās interpretāciju, var uzzināt, par kādām darbībām vai bezdarbību tai iestāsies kriminālatbildība (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 20. decembris, Vaditrans,
C‑102/16
,
EU:C:2017:1012
,
51.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to uz pirmo uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 561/2006 19. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka dalībvalsts kompetentās iestādes var noteikt sodu transportlīdzekļa vadītājam vai transporta uzņēmumam par Regulas Nr. 3821/85 pārkāpumu, kas izdarīts citas dalībvalsts vai trešās valsts teritorijā, bet kas ir konstatēts tās teritorijā un par ko vēl nav piemērots sods.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 561/2006 (2006. gada 15. marts), ar ko paredz dažu sociālās jomas tiesību aktu saskaņošanu saistībā ar autotransportu, groza Padomes Regulu (EEK) Nr. 3821/85 un Padomes Regulu (EK) Nr. 2135/98 un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 3820/85, 3. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka transportlīdzekļa vadītājam, kas veic autopārvadājumus, uz kuriem attiecas šīs regulas piemērošanas joma, pēc pilnvarotā inspektora pieprasījuma ir pienākums uzrādīt vadītāja karti, reģistrācijas diagrammas un visus pierakstus par laikposmu, ko veido pārbaudes diena un iepriekšējās 28 dienas atbilstoši Padomes Regulas (EEK) Nr. 3821/85 (1985. gada 20. decembris) par reģistrācijas kontrolierīcēm, ko izmanto autotransportā, kura grozīta ar Regulu Nr. 561/2006, 15. panta 2., 3. un 7. punktam, pat tad, ja šajā laikposmā šis vadītājs ar šo pašu transportlīdzekli ir veicis arī regulāros pasažieru pārvadājumus, kuru maršruta garums nepārsniedz 50 km.

2)
Regulas Nr. 561/2006 19. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka dalībvalsts kompetentās iestādes var noteikt sodu transportlīdzekļa vadītājam vai transporta uzņēmumam par Regulas Nr. 3821/85, kura grozīta ar Regulu Nr. 561/2006, pārkāpumu, kas izdarīts citas dalībvalsts vai trešās valsts teritorijā, bet kas ir konstatēts tās teritorijā un par ko vēl nav piemērots sods.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.