CELEX: 62020CJ0340
Zahtjev za prethodnu odluku
Zajednička vanjska i sigurnosna politika (ZVSP)
Mjere ograničavanja protiv Islamske Republike Irana
Uredba (EZ) br. 423/2007
Zamrzavanje financijskih sredstava osoba, subjekata ili tijela za koje je Vijeće Europske unije utvrdilo da sudjeluju u širenju nuklearnog oružja
Pojmovi ,zamrzavanje financijskih sredstava’ i ,zamrzavanje gospodarskih izvora’
Mogućnost da se mjera osiguranja primijeni na zamrznuta financijska sredstva i gospodarske izvore
Tražbina koja prethodi zamrzavanju financijskih sredstava i nije povezana s iranskim nuklearnim i balističkim programom

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. točaka (h) i (j) te članka 7. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 423/2007 od 19. travnja 2007. o mjerama ograničavanja protiv Irana (
SL 2007., L 103, str. 1
.), članka 1. točaka (h) i (i) te članka 16. stavka 1. Uredbe Vijeća (EU) br. 961/2010 od 25. listopada 2010. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe br. 423/2007 (
SL 2010., L 281, str. 1
.) kao i članka 1. točaka (j) i (k) i članka 23. stavka 1. Uredbe Vijeća (EU) br. 267/2012 od 23. ožujka 2012. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe br. 961/2010 (
SL 2012., L 88, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 4., str. 194.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između Banka Sepah, društva sa sjedištem u Teheranu (Iran), i društava Overseas Financial Limited i Oaktree Finance Limited, sa sjedištem u državi Delaware (Sjedinjene Američke Države), o mogućnosti da se, bez prethodnog odobrenja nacionalnog nadležnog tijela, mjere osiguranja primijene na zamrznuta sredstva i gospodarske izvore u okviru mjera ograničavanja donesenih protiv Islamske Republike Irana.
Pravni okvir
Međunarodno pravo
Radi stvaranja pritiska na Islamsku Republiku Iran kako bi prestala sa svojim nuklearnim aktivnostima koje predstavljaju opasnost od širenja nuklearnog oružja i s razvojem sustava za ispaljivanje takvog oružja, Vijeće sigurnosti Ujedinjenih naroda (u daljnjem tekstu: Vijeće sigurnosti) donijelo je 23. prosinca 2006., na temelju članka 41. poglavlja VII. Povelje Ujedinjenih naroda, Rezoluciju 1737 (2006), kojom se uvodi određen broj mjera ograničavanja protiv te države.
Na temelju točaka 2. i 12. te rezolucije Vijeće sigurnosti:
„2. U tom kontekstu
odlučuje
da Iran mora bez odgode obustaviti nuklearne aktivnosti koje predstavljaju opasnost od širenja nuklearnog oružja […]
[…]
12.
Odlučuje
da sve države članice moraju zamrznuti financijska sredstva, financijsku imovinu i gospodarske izvore koji se nalaze na njihovom državnom području na dan donošenja ove rezolucije ili u bilo kojem kasnijem trenutku, koji su u vlasništvu ili pod kontrolom osoba ili subjekata navedenih u Prilogu, kao i one ostalih osoba ili subjekata koje Vijeće ili Odbor [za sankcije] mogu imenovati kao sudionike, bilo da su izravno povezani s njima ili podupiru nuklearne aktivnosti Irana, koje predstavljaju opasnost od širenja nuklearnog oružja, ili razvoja sustava za ispaljivanje takvog oružja ili osoba ili subjekata koji djeluju u njihovo ime ili po njihovim uputama, ili subjekta u njihovom vlasništvu ili pod njihovom kontrolom, uključujući i nedozvoljenim sredstvima […], te
nadalje odlučuje
da sve države moraju osigurati da njihovi državljani ili bilo koja osoba ili subjekt koji se nalaze na njihovom državnom području budu spriječeni da tim osobama ili subjektima stave financijska sredstva, financijsku imovinu ili gospodarske izvore na raspolaganje ili dopuste njihovo korištenje u korist tih osoba.” [neslužbeni prijevod]
Rezolucijom 1747 (2007) od 24. ožujka 2007. Vijeće sigurnosti uvrstilo je društvo Bank Sepah na popis subjekata koji sudjeluju u nuklearnom programu ili programu u vezi s iranskim balističkim projektilima i čija se imovina morala zamrznuti.
Pravo Unije
Zajedničko stajalište 2007/140/ZVSP
U cilju provedbe Rezolucije 1737 (2006) Vijeće Europske unije donijelo je 27. veljače 2007. Zajedničko stajalište 2007/140/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Irana (
SL 2007., L 61, str. 49
.) [neslužbeni prijevod].
U uvodnim izjavama 1. i 9. tog zajedničkog stajališta navedeno je:
„1.
Vijeće sigurnosti donijelo je 23. prosinca 2006. […] Rezoluciju 1737 (2006), kojom se Iran obvezuje da bez odgode prekine određene nuklearne aktivnosti koje predstavljaju opasnost od širenja nuklearnog oružja te se uvode određene mjere ograničavanja protiv te zemlje.
[…]
9.
Osim toga, Rezolucijom 1737 (2006) nalaže se zamrzavanje financijskih sredstava, financijske imovine i gospodarskih izvora koji pripadaju osobama ili subjektima koje Vijeće sigurnosti ili Odbor [za sankcije] određuju kao sudionika, koji je izravno povezan ili podupire nuklearne aktivnosti Irana koje predstavljaju opasnost od širenja nuklearnog oružja ili od razvoja sustava za ispaljivanje takvog oružja ili osobama ili subjektima koji djeluju u njihovo ime ili po njihovim uputama, ili subjektima u njihovom vlasništvu ili pod njihovom kontrolom, uključujući i nedozvoljenim sredstvima, kao i zamrzavanje financijskih sredstava, financijske imovine i gospodarskih izvora koji su izravno ili neizravno u posjedu, vlasništvu ili pod kontrolom tih osoba ili subjekata. Osim toga, njome se zabranjuje da se tim osobama ili subjektima stavi na raspolaganje ili u njihovu korist financijska sredstva, financijsku imovinu ili gospodarske izvore.” [neslužbeni prijevod]
Članak 5. stavak 1. tog zajedničkog stajališta određuje:
„Zamrzavaju se sva financijska sredstva i gospodarski izvori koji pripadaju u nastavku navedenim osobama ili subjektima, kao i sva financijska sredstva i gospodarski izvori koje te osobe ili subjekti izravno ili neizravno posjeduju, imaju u vlasništvu ili pod kontrolom:
a)
osobama i subjektima koji su uvršteni u prilog Rezoluciji 1737 (2006) , kao i drugim osobama i subjektima koje Vijeće sigurnosti ili Odbor [za sankcije] određuje u skladu s točkom 12. Rezolucije 1737 (2006); te su osobe i subjekti navedeni u Prilogu I.;
[…]” [neslužbeni prijevod]
Uredba br. 423/2007
Vijeće je na temelju Zajedničkog stajališta 2007/140 donijelo Uredbu br. 423/2007, koja je stupila na snagu 20. travnja 2007.
U skladu s uvodnom izjavom 3. te uredbe:
„Mjere [ograničavanja] [predviđene Zajedničkim stajalištem 2007/140] ulaze u područje primjene Ugovora o osnivanju Europske zajednice i stoga je, posebno kako bi se osigurala njihova ujednačena primjena od strane gospodarskih subjekata svih država članica, potreban akt Zajednice kako bi se osigurala njihova provedba u Zajednici.” [neslužbeni prijevod]
U članku 1. točkama (h) i (j) te uredbe bilo je predviđeno:
„Isključivo za potrebe ove Uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
(h)
,zamrzavanje financijskih sredstava’ znači sprečavanje bilo kakvog kretanja, prijenosa, izmjene, upotrebe ili bilo kakvog raspolaganja sredstvima koje bi dovelo do bilo kakve promjene u njihovu obujmu, iznosu, lokaciji, vlasništvu, posjedu, prirodi, odredištu ili do svih drugih promjena koje bi omogućile korištenje tih sredstava, uključujući upravljanje portfeljem;
[…]
(j)
‚zamrzavanje gospodarskih izvora’ znači sprečavanje njihove upotrebe s ciljem stjecanja financijskih sredstava, robe ili usluga na bilo koji način, uključujući, ali ne isključivo, njihovu prodaju, unajmljivanje ili stavljanje pod hipoteku.” [neslužbeni prijevod]
Članak 7. te uredbe određivao je:
„1.   Zamrzavaju se sva financijska sredstva i gospodarski izvori koji pripadaju osobama, subjektima ili tijelima navedenima u prilogu IV. kao i sva financijska sredstva i gospodarski izvori koje te osobe, subjekti ili tijela posjeduju, imaju u vlasništvu ili pod kontrolom. Prilog IV. obuhvaća osobe, subjekte i tijela koje odredi Vijeće sigurnosti […] ili Odbor za sankcije u skladu sa stavkom 12. Rezolucije 1737 (2006) […]
[…]
3.   Osobama, fizičkim ili pravnim, subjektima ili tijelima navedenima u prilozima IV. i V. neće se, izravno ili neizravno, staviti na raspolaganje niti dati u korist nikakva financijska sredstva ni gospodarski izvori.
4.   Zabranjuje se sudjelovanje, svjesno i namjerno, u aktivnostima čiji je izravni ili neizravni cilj ili učinak zaobilaženje mjera iz stavaka 1., 2. i 3.” [neslužbeni prijevod]
U skladu s člankom 8. Uredbe br. 423/2007:
„Odstupajući od članka 7., nadležna tijela država članica spomenuta na internetskim stranicama navedenima u Prilogu III. mogu odobriti oslobađanje određenih zamrznutih financijskih sredstava ili gospodarskih izvora ako su ispunjeni sljedeći uvjeti:
(a)
financijska sredstva ili gospodarski izvori predmet su založnog prava ili su predmet sudske, administrativne ili arbitražne odluke donesene prije 23. prosinca 2006.;
[…]” [neslužbeni prijevod]
Članak 9. te uredbe predviđao je:
„Odstupajući od članka 7. i pod uvjetom da je osoba, subjekt ili tijelo navedeno u prilozima IV. ili V. obvezno izvršiti dospjelo plaćanje na osnovi ugovora ili sporazuma koji je dotična osoba, subjekt ili tijelo sklopilo prije datuma kada ga je Odbor za sankcije, Vijeće sigurnosti ili Vijeće uvrstilo na popis, nadležna tijela država članica spomenuta na internetskim stranicama navedenima u Prilogu III., pod uvjetima koje smatraju prikladnima, mogu odobriti oslobađanje određenih zamrznutih financijskih sredstava ili gospodarskih izvora ako su ispunjeni sljedeći uvjeti:
(a)
predmetno nadležno tijelo utvrdilo je da:
(i)
se financijskim sredstvima ili gospodarskim izvorima za plaćanje koristi osoba, subjekt ili tijelo uvršteno na popis iz priloga IV. ili III.;
(ii)
ugovor, sporazum ili obveza ne potiče proizvodnju, kupnju, prodaju, prijenos, izvoz, uvoz, prijevoz ili korištenje robe i tehnologije navedene u prilozima I. i II. te
(iii)
plaćanje ne znači kršenje odredaba članka 7. stavka 3.;
(b)
ako se primjenjuje članak 7. stavak 1., predmetna država članica obavijestila je Odbor za sankcije o utvrđenim podacima i o svojoj namjeri da izda odobrenje i navedeni se odbor takvom postupanju nije usprotivio tijekom deset radnih dana od primitka obavijesti; i naposljetku
(c)
ako se primjenjuje članak 7. stavak 2., dotična država članica obavijestila je druge države članice i Komisiju o podacima koje je utvrdilo njezino nadležno tijelo i o svojoj namjeri davanja odobrenja, najmanje dva tjedna prije izdavanja odobrenja.” [neslužbeni prijevod]
Članak 10. navedene uredbe određivao je:
„1.   Odstupajući od članka 7., nadležna tijela država članica spomenuta na [I]nternetskim stranicama navedenima u Prilogu III., pod uvjetima koje smatraju prikladnima, mogu odobriti oslobađanje određenih zamrznutih financijskih sredstava ili gospodarskih izvora ako su ispunjeni sljedeći uvjeti:
(a)
predmetno nadležno tijelo utvrdilo je da su financijska sredstva ili gospodarski izvori:
(i)
potrebni za osnovne potrebe osoba navedenih u Prilogu IV. ili Prilogu V. i članova obitelji koje oni uzdržavaju, uključujući plaćanja za hranu, stanarinu ili hipoteku, lijekove i zdravstvenu skrb, poreze, premije osiguranja i davanja za komunalne usluge;
(ii)
namijenjeni isključivo za plaćanje opravdanih honorara i za naknadu nastalih troškova povezanih s pružanjem pravnih usluga; ili
(iii)
namijenjeni isključivo za plaćanje pristojbi ili davanja za usluge čuvanja i svakodnevnog održavanja zamrznutih sredstava ili gospodarskih izvora;
[…]
2.   Odstupajući od članka 7., nadležna tijela država članica, kako je naznačeno na [I]nternetskim stranicama navedenima u Prilogu III., mogu odobriti oslobađanje određenih zamrznutih financijskih sredstava ili gospodarskih izvora ili stavljanje na raspolaganje određenih financijskih sredstava ili gospodarskih izvora nakon što su utvrdila da su dotična financijska sredstva ili gospodarski izvori potrebni za izvanredne troškove, pod uvjetom da:
(a)
ako se odobrenje odnosi na osobu, subjekt ili tijelo koje je navedeno u Prilogu IV., dotična država članica o toj je odluci obavijestila Odbor za sankcije, a taj je Odbor odluku odobrio; i
(b)
ako se odobrenje odnosi na osobu, subjekt ili tijelo koji su navedeni u Prilogu V., nadležno tijelo obavijestilo je druga nadležna tijela država članica i Komisiju o razlozima zbog kojih smatra da treba izdati konkretno odobrenje, najmanje dva tjedna prije njegova izdavanja.
[…]” [neslužbeni prijevod]
Nakon donošenja Rezolucije 1747 (2007), Vijeće je usvojilo Zajedničko stajalište 2007/246/ZVSP od 23. travnja 2007. o izmjeni Zajedničkog stajališta 2007/140 (
SL 2007., L 106, str. 67
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 9., str. 82.).
Komisija je donijela Uredbu (EZ) br. 441/2007 od 20. travnja 2007. o izmjeni Uredbe br. 423/2007 (
SL 2007., L 104, str. 28
.). Uredbom br. 441/2007 društvo Bank Sepah uvršteno je na popis iz Priloga IV. Uredbi br. 423/2007.
Dana 25. listopada 2010. Vijeće je donijelo Uredbu br. 961/2010 kojom je Uredba br. 423/2007 stavljena izvan snage. Uredba br. 961/2010 stavljena je zatim izvan snage Uredbom (EU) br. 267/2012.
Članak 1. točke (h) i (i) te članak 16. Uredbe br. 961/2010 kao i članak 1. točke (j) i (k) te članak 23. Uredbe br. 267/2012 su, u biti, istovjetni članku 1. točkama (h) i (j) te članku 7. Uredbe br. 423/2007. Društvo Bank Sepah uvršteno je na popise u Prilogu VII. Uredbi br. 961/2010 i Prilogu VIII. Uredbi br. 267/2012.
Francusko pravo
Zakonik o građanskim ovršnim postupcima
Članak L. 521‑1 codea des procédures civiles d’exécution (Zakonik o građanskim ovršnim postupcima) propisuje:
„Zapljena imovine može se odnositi na svu pokretnu, materijalnu ili nematerijalnu imovinu koja pripada dužniku. Ona tu imovinu čini nedostupnom. […]”
Članak L. 522‑1 tog zakonika propisuje:
„Vjerovnik koji je ishodio ili posjeduje nalog za izvršenje kojim se utvrđuje postojanje dospjele i fiksne tražbine može prodati imovinu koja je postala nedostupna do visine iznosa svoje tražbine.”
Članak L. 523‑1 navedenog zakonika određuje:
„Ako se zapljena odnosi na tražbinu čiji je predmet novčani iznos, zapljenom ta imovina postaje nedostupna do iznosa koji je odobrio sud ili, kada takvo odobrenje nije potrebno, do iznosa za koji se provodi zapljena. Zapljena ima učinke zaloga predviđene člankom 2350. francuskog codea civila (Građanski zakonik).”
U skladu s člankom L. 531‑1 Zakonika o građanskim ovršnim postupcima:
„Sudsko osiguranje može se privremeno zasnovati na nekretninama,
goodwillu
, dionicama, udjelima u društvima i vrijednosnim papirima.”
Članak L. 531‑2 tog zakonika glasi kako slijedi:
„Imovina opterećena sudskim osiguranjem je otuđiva. Njezina cijena se plaća i raspodjeljuje u skladu s uvjetima utvrđenima uredbom Conseila d’État (Državno vijeće).
Međutim, u slučaju prodaje vrijednosnih papira upisanih na račun koji vodi i kojim upravlja ovlašteni posrednik, cijena se može koristiti za stjecanje drugih vrijednosnih papira koji zatim preuzimaju mjesto prodanih vrijednosnih papira.”
Građanski zakonik
Članak 2333. codea civila (Građanski zakonik) predviđa:
„Zalog je ugovor kojim zalogodavac vjerovniku daje prvenstvo prava namirenja kako bi se prije drugih vjerovnika mogao naplatiti iz dijela ili ukupne, sadašnje ili buduće pokretne materijalne imovine.
[…]”
Članak 2350. tog zakonika određuje:
„Depozit ili zalog novčanog depozita, mjenice ili vrijednosnice, koje je sud odredio kao jamstvo ili zaštitnu mjeru, dovodi do posebnog osiguranja i prava prvenstva u smislu članka 2333.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Cour d’appel de Paris (Žalbeni sud u Parizu, Francuska) naložio je presudom od 26. travnja 2007. društvu Bank Sepah da društvima Overseas Financial i Oaktree Finance isplati iznose od 2500000 američkih dolara (otprilike 1800000 eura) i 1500000 američkih dolara (otprilike 1100000 eura), uvećane za kamate po zakonskoj stopi od tog datuma.
Nakon primitka djelomičnih uplata između 2007. i 2011., društva Overseas Financial i Oaktree Finance zatražila su 2. prosinca 2011. od ministra nadležnog za gospodarstvo (Francuska) da na temelju članka 8. Uredbe br. 423/2007 odobri oslobađanje preostalog dugovanog iznosa. Društva Overseas Financial i Oaktree Finance podnijela su tužbu za poništenje protiv prešutnog odbijanja njihova zahtjeva pred tribunalom administratif de Paris (Upravni sud u Parizu, Francuska). Potonji je odbio tu tužbu presudom od 21. listopada 2013.
Društva Overseas Financial i Oaktree Finance dostavila su 17. svibnja 2016. naloge za plaćanje radi zapljene i prodaje protiv društva Bank Sepah te su 5. srpnja 2016. pokrenula postupak zapljene na bankovnim računima, pravima članova društva i vrijednosnim papirima u jednoj francuskoj banci. Presudom od 9. siječnja 2017. ovršnog suda pri Tribunal de grande instance de Paris (Okružni sud u Parizu, Francuska) potvrdio je te zapljene i njihov iznos uključujući kamate predviđene presudom coura d’appel de Paris (Žalbeni sud u Parizu) od 26. travnja 2007. Iako je društvo Bank Sepah smatralo da je bilo dužno platiti glavnicu iznosa koji mu je bio naložen, ono je, naprotiv, smatralo da nije dužno platiti kamate te je stoga osporavalo mjere izvršenja pred tim ovršnim sudom. Istaknulo je da se ono ne može smatrati odgovornim za plaćanje kamata, držeći da mu je bilo onemogućeno platiti svoj dug zbog slučaja više sile koji proizlazi iz zamrzavanja njegove imovine na temelju Uredbe br. 423/2007, što je posljedično dovelo do prekida tijeka kamata.
Budući da je navedeni ovršni sud odbio tu argumentaciju, društvo Bank Sepah uložilo je žalbu. Presudom od 8. ožujka 2018. cour d’appel de Paris (Žalbeni sud u Parizu) odbio je tu žalbu s obrazloženjem da privremena nedostupnost sredstava i gospodarskih izvora društva Bank Sepah nije utjecala na tijek kamata.
Osim toga, taj sud istaknuo je, s jedne strane, da se rok zastare od pet godina primjenjuje u predmetnim okolnostima i, s druge strane, da društvima Overseas Financial i Oaktree Finance ni na kojem temelju nije bilo zabranjeno zatražiti ovršne mjere osiguranja koje su mogle prekinuti tu zastaru. Budući da takve mjere nisu bile poduzete prije naloga za plaćanje od 17. svibnja 2016., kamate koje društva Overseas Financial i Oaktree Finance mogu potraživati moraju se posljedično ograničiti na one koje teku od 17. svibnja 2011., to jest pet godina prije tih naloga.
Društvo Bank Sepah i društva Overseas Financial i Oaktree Finance podnijela su Couru de cassation (Kasacijski sud, Francuska) žalbe u kasacijskom postupku. Društva Overseas Financial i Oaktree Finance osobito osporavaju dio navedene presude žalbenog suda u vezi s rokom zastare od pet godina s obzirom na kamate.
U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev smatra da rješenje spora u glavnom postupku ovisi o tome jesu li društva Overseas Financial i Oaktree Finance mogla prekinuti zastaru primjenom mjere osiguranja ili prisilnog izvršenja na zamrznutoj imovini društva Bank Sepah.
Taj sud ističe da ni Uredba br. 423/2007 ni uredbe br. 961/2010 i 267/2012 ne sadržavaju izričitu zabranu vjerovniku da provede mjeru osiguranja ili prisilnog izvršenja. S obzirom na definicije pojmova „zamrzavanje financijskih sredstava” i „zamrzavanje gospodarskih izvora” u tim aktima, ne može se isključiti da se mjere koje ne proizlaze ni iz jedne od zabrana iz tih definicija mogu provoditi na zamrznutoj imovini.
Konkretnije, pita se o mogućnosti poduzimanja, bez prethodnog odobrenja, mjera koje nemaju atributivni učinak, kao što su sudska osiguranja i zapljene imovine. Naime, s jedne strane, sudsko osiguranje, bilo da je uspostavljeno na nekretnini, to jest hipoteka, na
goodwillu
ili udjelima u društvima i vrijednosnim papirima, odnosno zalog, ne stvara nikakvu obvezu za ovlaštenika na dotičnim stvarima ili pravima da ih prenese te ne utječe na njegovo pravo da odabere osobu na koju ih prenosi. Njegov jedini učinak je da se, u slučaju prijenosa stvari i prava, na kojima je zasnovano, tražbina onoga koji je zasnovao osiguranje mora ponajprije namiriti iz prodajne cijene. S druge strane, što se tiče zapljena imovine, one također nemaju atributivni učinak s obzirom na to da zaplijenjena imovina, tražbine i prava ostaju u dužnikovoj imovini, čiji su učinci, u skladu s Građanskim zakonikom, posebno osiguranje i pravo namirenja prije drugih vjerovnika.
Međutim, sud koji je uputio zahtjev pita se ne bi li takve mjere imale za učinak izmjenu „odredišta” financijskih sredstava koja su njihov predmet u smislu definicije pojma „zamrzavanje financijskih sredstava” ili, općenitije, ne bi li se njima mogla omogućiti „upotreba” financijskih sredstava i gospodarskih izvora, u smislu uredbi br. 423/2007, 961/2010 i 267/2012. Osim toga, on se pita je li za odgovor na to pitanje relevantna okolnost da razlog naplate tražbine nije povezan s iranskim nuklearnim i balističkim programom i da je prethodio zamrzavanju imovine društva Bank Sepah.
U tim je okolnostima Cour de cassation (Kasacijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li [članak] 1. točke (h) i (j), [članak] 7. stavak 1. Uredbe […] br. 423/2007, [članak] 1. točke (i) i (h) i [članak] 16. stavak 1. Uredbe […] br. 961/2010, kao i [članak] 1. točke (k) i (j) te [članak] 23. stavak 1. Uredbe […] br. 267/2012 tumačiti na način da im se protivi provedba mjere, koja nema atributivni učinak, nad zamrznutom imovinom, bez prethodnog odobrenja nadležnog nacionalnog tijela, poput sudskog osiguranja ili blokade imovine koji su predviđeni francuskim Zakonikom o građanskom ovršnom postupku […]?
2.
Je li okolnost da razlog naplate tražbine od osobe ili subjekta čija je imovina zamrznuta nije povezan s iranskim nuklearnim i balističkim programom i da je prethodio Rezoluciji 1737 (2006) […] relevantna kako bi se odgovorilo na prvo pitanje?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. stavak 1. Uredbe br. 423/2007, u vezi s njezinim člankom 1. točkama (h) i (j), članak 16. stavak 1. Uredbe br. 961/2010, u vezi s njezinim člankom 1. točkama (h) i (i), i članak 23. stavak 1. Uredbe br. 267/2012, u vezi s njezinim člankom 1. točkama (j) i (k), tumačiti u smislu da im se protivi provedba mjera osiguranja nad zamrznutim financijskim sredstvima ili gospodarskim izvorima u okviru zajedničke vanjske i sigurnosne politike, bez prethodnog odobrenja nadležnog nacionalnog tijela, koje u korist dotičnog vjerovnika uspostavljaju pravo prvenstva u namirenju u odnosu na druge vjerovnike, čak i ako te mjere nemaju za učinak izuzimanje dobara iz imovine dužnika.
Najprije valja istaknuti da se, s obzirom na to da su odredbe uredbi br. 961/2010 i 267/2012 navedene u prethodnoj točki u biti istovjetne članku 1. točkama (h) i (j) i članku 7. stavku 1. Uredbe br. 423/2007, razmatranja koja se odnose na odredbe potonje uredbe primjenjuju i na odredbe prvih dviju uredbi.
Valja istaknuti da članak 7. stavak 1. Uredbe br. 423/2007 predviđa da se zamrzavaju sva financijska sredstva i gospodarski izvori koji pripadaju osobama, subjektima ili tijelima navedenima u Prilogu IV. toj uredbi, kao i sva financijska sredstva i gospodarski izvori koje te osobe, subjekti ili tijela posjeduju, imaju u vlasništvu ili pod kontrolom.
Pojmovi „zamrzavanje financijskih sredstava” i „zamrzavanje gospodarskih izvora” definirani su u članku 1. točki (h) odnosno članku 1. točki (j) te uredbe.
Članak 1. točka (h) Uredbe br. 423/2007 definira pojam „zamrzavanje financijskih sredstava” kao „sprečavanje bilo kakvog kretanja, prijenosa, izmjene, upotrebe ili bilo kakvog raspolaganja sredstvima koje bi dovelo do bilo kakve promjene u obujmu, iznosu, lokaciji, vlasništvu, posjedu, prirodi, odredištu ili do nekih drugih promjena koje bi omogućile korištenje tih sredstava, uključujući upravljanje portfeljem”.
Iz te definicije proizlazi da je cilj zamrzavanja financijskih sredstava što je više moguće ograničiti radnje koje se mogu poduzeti na zamrznutim financijskim sredstvima, što potvrđuju velik broj navedenih primjera i korištenje izraza „bilo kakvog”. Što se tiče sredstava za ograničavanje tih radnji, njih zakonodavac Unije također široko definira.
Prethodna razmatranja također vrijede u pogledu pojma „zamrzavanje gospodarskih izvora”. Naime, taj je pojam u članku 1. točki (j) Uredbe br. 423/2007 definiran kao „sprečavanje upotrebe gospodarskih izvora s ciljem stjecanja financijskih sredstava, robe ili usluga na bilo koji način, uključujući, ali ne isključivo, prodaju, unajmljivanje ili stavljanje pod hipoteku”.
Iz toga slijedi da su pojmovi „zamrzavanje financijskih sredstava” i „zamrzavanje gospodarskih izvora” iz Uredbe br. 423/2007 vrlo široko definirani.
Kada je riječ o mjerama poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, kojima se za predmetnog vjerovnika uspostavlja pravo prvenstva u namirenju u odnosu na druge vjerovnike, valja utvrditi da, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 55. do 61. svojeg mišljenja, takve mjere imaju za učinak promjenu odredišta zamrznutih financijskih sredstava i mogu omogućiti uporabu zamrznutih gospodarskih izvora s ciljem stjecanja financijskih sredstava, robe ili usluga.
Iz toga slijedi da su takve mjere obuhvaćene pojmovima „zamrzavanje financijskih sredstava” i „zamrzavanje gospodarskih izvora” u smislu članka 1. točaka (h) i (j) i članka 7. stavka 1. Uredbe br. 423/2007.
Okolnost da takve mjere nemaju za učinak izuzimanje dobara iz imovine dužnika ne može dovesti u pitanje taj zaključak.
Naime, s jedne strane, pojam „zamrzavanje financijskih sredstava” obuhvaća svako korištenje financijskih sredstava čija je posljedica, među ostalim, promjena odredišta tih financijskih sredstava, čak i ako takvo korištenje sredstava nema za učinak izuzimanje dobara iz imovine dužnika.
S druge strane, što se tiče definicije pojma „zamrzavanje gospodarskih izvora”, u njoj se kao primjer navodi korištenje gospodarskih izvora njihovim stavljanjem pod hipoteku. Međutim, takva mjera nema za učinak izuzimanje dobara iz imovine dužnika.
Slijedom toga, valja utvrditi da se same definicije pojmova „zamrzavanje financijskih sredstava” i „zamrzavanje gospodarskih izvora” odnose osobito na mjere koje nemaju za učinak izuzimanje dobara iz imovine dužnika.
To tumačenje potvrđuju ciljevi Uredbe br. 423/2007 o provedbi mjera ograničavanja donesenih protiv Islamske Republike Irana.
U tom pogledu valja istaknuti da Uredba br. 423/2007, u skladu s njezinom uvodnom izjavom 3., osigurava provedbu Zajedničkog stajališta 2007/140, koje je usvojeno kako bi se u Europskoj uniji ostvarili ciljevi Rezolucije 1737 (2006), i stoga se njome nastoji provesti potonja. Stoga prilikom tumačenja navedene uredbe valja uzeti u obzir tekst i cilj navedene rezolucije (presuda od 21. prosinca 2011., Afrasiabi i dr.,
C‑72/11
,
EU:C:2011:874
, t.
43.
).
Međutim, i iz odredbi Rezolucije 1737 (2006), osobito njezinih točaka 2. i 12., i iz odredbi Zajedničkog stajališta 2007/140, osobito njegovih uvodnih izjava 1. i 9., proizlazi da su mjere ograničavanja protiv Islamske Republike Irana preventivne naravi u smislu da se njima nastoji spriječiti opasnost od širenja nuklearnog oružja u toj državi (vidjeti, u tom smislu, presudu od 21. prosinca 2011., Afrasiabi i dr.,
C‑72/11
,
EU:C:2011:874
, t.
44.
).
Stoga se mjerama zamrzavanja financijskih sredstava i gospodarskih izvora nastoji izbjeći da se imovina na koju se odnosi mjera zamrzavanja može upotrijebiti za pribavljanje financijskih sredstava, robe ili usluga koje mogu doprinijeti širenju nuklearnog oružja u Iranu, protiv kojeg se nastoji boriti Rezolucijom 1737 (2006), Zajedničkim stajalištem 2007/140 i Uredbom br. 423/2007 (vidjeti, u tom smislu, presudu od 21. prosinca 2011., Afrasiabi i dr.,
C‑72/11
,
EU:C:2011:874
, t.
46.
).
Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 50. svojeg mišljenja, radi postizanja tih ciljeva nije samo zakonito nego je i neophodno da se pojmovi „zamrzavanje financijskih sredstava” i „zamrzavanje gospodarskih izvora” tumače široko jer se treba spriječiti svaka upotreba zamrznute imovine koja bi omogućila zaobilaženje predmetnih uredbi i iskorištavanje nedostataka u sustavu.
S obzirom na prethodna razmatranja, valja utvrditi da se zamrzavanju financijskih sredstava i gospodarskih izvora, predviđenom u članku 7. stavku 1. Uredbe br. 423/2007, u vezi s njezinim člankom 1. točkama (h) i (j), protivi to da se nad zamrznutom imovinom provedu mjere osiguranja koje u korist dotičnog vjerovnika uspostavljaju pravo prvenstva u namirenju u odnosu na druge vjerovnike, čak i ako te mjere nemaju za učinak izuzimanje dobara iz imovine dužnika.
Valja još pojasniti da, iako članak 7. Uredbe br. 423/2007 propisuje načelo zamrzavanja financijskih sredstava i gospodarskih izvora osoba i subjekata koji su uvršteni na popis i u odnosu na te mjere, nadležno nacionalno tijelo ipak može izdati prethodno odobrenje u skladu s odstupanjima predviđenima u člancima 8. do 10. te uredbe, pod uvjetom da su ispunjeni uvjeti koji se zahtijevaju u tim člancima.
S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 7. stavak 1. Uredbe br. 423/2007, u vezi s njezinim člankom 1. točkama (h) i (j), članak 16. stavak 1. Uredbe br. 961/2010, u vezi s njezinim člankom 1. točkama (h) i (i), i članak 23. stavak 1. Uredbe br. 267/2012, u vezi s njezinim člankom 1. točkama (j) i (k), treba tumačiti na način da se njima onemogućuje uvođenje mjera osiguranja nad zamrznutim financijskim sredstvima ili gospodarskim izvorima u okviru zajedničke vanjske i sigurnosne politike, bez prethodnog odobrenja nadležnog nacionalnog tijela, koje u korist dotičnog vjerovnika uspostavljaju pravo prvenstva u namirenju u odnosu na druge vjerovnike, čak i ako takve mjere nemaju za učinak izuzimanje dobara iz imovine dužnika.
Drugo pitanje
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li okolnost da razlog naplate tražbine od osobe ili subjekta čija su financijska sredstva ili gospodarski izvori zamrznuti nije povezan s iranskim nuklearnim i balističkim programom i da je prethodio Rezoluciji 1737 (2006) relevantna kako bi se odgovorilo na prvo pitanje.
U tom pogledu valja istaknuti da definicije pojmova „zamrzavanje financijskih sredstava” i „zamrzavanje gospodarskih izvora” sadržane u članku 1. točkama (h) i (j) Uredbe br. 423/2007 i odgovarajućim odredbama uredbi br. 961/2010 i 267/2012 ne utvrđuju razliku s obzirom na razlog tražbine koju treba naplatiti od osobe ili subjekta na kojeg se primjenjuju mjere ograničavanja.
Osim toga, članak 7. stavak 1. Uredbe br. 423/2007 i odgovarajuće odredbe uredbi br. 961/2010 i 267/2012 također, u slučaju zamrzavanja financijskih sredstava ili gospodarskih izvora, ne prave razliku ovisno o razlogu te tražbine.
Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 68. svojeg mišljenja, u tim se okolnostima mogućnost provedbe mjere na zamrznutoj imovini mora ocijeniti samo prema pravnim učincima koje ta mjera proizvodi, a ne prema razlogu tražbine na koju se odnosi ta mjera.
Valja dodati da se članci 8. do 10. Uredbe br. 423/2007, kojima se predviđaju i detaljno određuju ograničavajući uvjeti u kojima nadležna nacionalna tijela mogu odobriti određene mjere čiji je učinak suprotan zamrzavanju financijskih sredstava i gospodarskih izvora, ne odnose na situacije u kojima razlog naplate tražbine nije povezan s iranskim nuklearnim i balističkim programom i da prethodi Rezoluciji 1737 (2006).
Osim toga, iako se okolnost da razlog tražbine nije povezan s tim programom i da prethodi Rezoluciji 1737 (2006) treba uzeti u obzir, u svakom slučaju treba utvrditi postojanje takve okolnosti, što bi podrazumijevalo stvarne opasnosti od zaobilaženja zamrzavanja financijskih sredstava i gospodarskih izvora te bi državama članicama stvorilo osjetljive poteškoće u provedbi (vidjeti po analogiji presudu od 11. listopada 2007., Möllendorf i Möllendorf‑Niehuus,
C‑117/06
,
EU:C:2007:596
, t.
58.
).
Osim toga, Sud je već presudio da relevantnost postavljenih ciljeva akata Unije koji uspostavljaju sustav mjera ograničavanja može opravdati negativne posljedice, čak i značajne, za određene gospodarske subjekte, uključujući za one koji nisu nimalo odgovorni za tu situaciju koja je dovela do donošenja dotičnih mjera, ali su one na njih utjecale, posebno na njihova prava vlasništva (vidjeti, po analogiji, presudu od 3. rujna 2008., Kadi i Al Barakaat International Foundation/Vijeće i Komisija,
C‑402/05 P i C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
, t.
361.
i navedenu sudsku praksu).
S obzirom na prethodno navedeno, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da okolnost da razlog naplate tražbine od osobe ili subjekta čija su financijska sredstva ili gospodarski izvori zamrznuti nije povezan s iranskim nuklearnim i balističkim programom i da je prethodio Rezoluciji 1737 (2006) nije relevantna kako bi se odgovorilo na prvo pitanje.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

1.
Članak 7. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 423/2007 od 19. travnja 2007. o mjerama ograničavanja protiv Irana, u vezi s člankom 1. točkama (h) i (j) Uredbe br. 423/2007, članak 16. stavak 1. Uredbe Vijeća (EU) br. 961/2010 od 25. listopada 2010. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe br. 423/2007, u vezi s člankom 1. točkama (h) i (i) Uredbe br. 961/2010 i članak 23. stavak 1. Uredbe Vijeća (EU) br. 267/2012 od 23. ožujka 2012. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe br. 961/2010, u vezi s člankom 1. točkama (j) i (k) Uredbe br. 267/2012, treba tumačiti na način da se njima onemogućuje uvođenje mjera osiguranja nad zamrznutim financijskim sredstvima ili gospodarskim izvorima u okviru zajedničke vanjske i sigurnosne politike, bez prethodnog odobrenja nadležnog nacionalnog tijela, koje u korist dotičnog vjerovnika uspostavljaju pravo prvenstva u namirenju u odnosu na druge vjerovnike, čak i ako takve mjere nemaju za učinak izuzimanje dobara iz imovine dužnika.

2.
Okolnost da razlog naplate tražbine od osobe ili subjekta čija su financijska sredstva ili gospodarski izvori zamrznuti nije povezan s iranskim nuklearnim i balističkim programom i da je prethodio Rezoluciji 1737 (2006) Vijeća sigurnosti Ujedinjenih naroda od 23. prosinca 2006. nije relevantna kako bi se odgovorilo na prvo prethodno pitanje.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski