CELEX: 62021CJ0259
Prasība atcelt tiesību aktu
Kopējā zivsaimniecības politika
Regula (ES) 2021/92
Tas, ka 2021. gadam tiek noteiktas konkrētu zivju krājumu un zivju krājumu grupu zvejas iespējas, kuras piemērojamas Eiropas Savienības ūdeņos un
attiecībā uz Eiropas Savienības zvejas kuģiem
konkrētos ūdeņos, kas nav Savienības ūdeņi
Zvejas resursu saglabāšana un jūras ekosistēmu aizsardzība ar tehniskiem pasākumiem
15.
17. pants un 20. pants, kā arī 59. panta otrā daļa
LESD 43. panta 3. punkts
Pilnvaru nepareiza izmantošana
Lojālas sadarbības princips

Savā prasības pieteikumā Eiropas Parlaments lūdz Tiesu atcelt Padomes Regulas (ES) 2021/92 (2021. gada 28. janvāris), ar ko 2021. gadam nosaka konkrētu zivju krājumu un zivju krājumu grupu zvejas iespējas, kuras piemērojamas Savienības ūdeņos un – attiecībā uz Savienības zvejas kuģiem – konkrētos ūdeņos, kas nav Savienības ūdeņi (
OV 2021, L 31, 31. lpp.
), 15.–17. un 20. pantu, kā arī 59. panta otro daļu (turpmāk tekstā – “apstrīdētās tiesību normas”).
Atbilstošās tiesību normas
LESD
LESD 43. panta 2. un 3. punktā ir noteikts:
“2.   Eiropas Parlaments un Padome saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru un pēc apspriešanās ar Ekonomikas un sociālo lietu komiteju izveido lauksaimniecības tirgu kopīgo organizāciju, kas paredzēta 40. panta 1. punktā, kā arī citus noteikumus, kas vajadzīgi kopējās lauksaimniecības politikas un kopējās zivsaimniecības politikas mērķu sasniegšanai.
3.   Padome pēc Komisijas priekšlikuma paredz pasākumus par cenu, nodevu, atbalsta un kvantitatīvo ierobežojumu noteikšanu, kā arī par zvejas iespēju noteikšanu un piešķiršanu.”
Pamatregulas
Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 1380/2013 (2013. gada 11. decembris) par kopējo zivsaimniecības politiku un ar ko groza Padomes Regulas (EK) Nr. 1954/2003 un (EK) Nr. 1224/2009 un atceļ Padomes Regulas (EK) Nr. 2371/2002 un (EK) Nr. 639/2004 un Padomes Lēmumu 2004/585/EK (
OV 2013, L 354, 22. lpp.
), Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2019/472 (2019. gada 19. marts), ar ko izveido daudzgadu plānu krājumiem, kurus zvejo rietumu ūdeņos un blakusesošajos ūdeņos, un zvejniecībām, kuras šos krājumus izmanto, un ar ko groza Regulas (ES) 2016/1139 un (ES) 2018/973 un atceļ Padomes Regulas (EK) Nr. 811/2004, (EK) Nr. 2166/2005, (EK) Nr. 388/2006, (EK) Nr. 509/2007 un (EK) Nr. 1300/2008 (
OV 2019, L 83, 1. lpp.
), un Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2019/1241 (2019. gada 20. jūnijs) par zvejas resursu saglabāšanu un jūras ekosistēmu aizsardzību ar tehniskiem pasākumiem un ar ko groza Padomes Regulas (EK) Nr. 1967/2006, (EK) Nr. 1224/2009 un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1380/2013, (ES) 2016/1139, (ES) 2018/973, (ES) 2019/472 un (ES) 2019/1022 un atceļ Padomes Regulas (EK) Nr. 894/97, (EK) Nr. 850/98, (EK) Nr. 2549/2000, (EK) Nr. 254/2002, (EK) Nr. 812/2004 un (EK) Nr. 2187/2005 (
OV 2019, L 198, 105. lpp.
) (turpmāk tekstā kopā – “pamatregulas”), tika pieņemtas, pamatojoties uz LESD 43. panta 2. punktu.
Regula Nr. 1380/2013
Regulas Nr. 1380/2013 2. pantā ir noteikti kopējās zivsaimniecības politikas (turpmāk tekstā – “KZP”) mērķi.
Šīs regulas 12. pants “Komisijas pasākumi jūras bioloģisko resursu nopietna apdraudējuma gadījumā” ir formulēts šādi:
“1.   Pienācīgi pamatotu, nenovēršamu un steidzamu iemeslu dēļ saistībā ar jūras bioloģisko resursu saglabāšanas vai jūras ekosistēmas nopietnu apdraudējumu, kas pamatots ar pierādījumiem, Komisija pēc dalībvalsts pamatota lūguma vai pēc savas ierosmes, lai mazinātu šo apdraudējumu, pieņem nekavējoties piemērojamus īstenošanas aktus, kas piemērojami ne ilgāk kā sešu mēnešu laikposmā, saskaņā ar 47. panta 3. punktā minēto procedūru.
[..]
3.   Pirms nekavējoties piemērojamo īstenošanas aktu piemērošanas laikposma beigām, kas minēts 1. punktā, Komisija gadījumos, kad ir izpildīti 1. punktā minētie nosacījumi, pieņem nekavējoties piemērojamus īstenošanas aktus, pagarinot šāda ārkārtas pasākuma piemērošanas termiņu uz ne vairāk kā sešu mēnešu laikposmu, šiem aktiem nekavējoties stājoties spēkā. [..]”
Atbilstoši minētās regulas 13. pantam “Dalībvalstu ārkārtas pasākumi”, ja saistībā ar zvejas darbībām ūdeņos, uz kuriem attiecas dalībvalsts suverenitāte vai jurisdikcija, jūras bioloģisko resursu saglabāšana vai jūras ekosistēma ir nopietni apdraudēta un ir vajadzīga tūlītēja rīcība, attiecīgā dalībvalsts var pieņemt ārkārtas pasākumus, lai mazinātu nopietnu apdraudējumu.
Regula 2019/472
Ar Regulu 2019/472, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu 2019/1241 (turpmāk tekstā – “Regula 2019/472”), izveido daudzgadu plānu krājumiem, kurus zvejo rietumu ūdeņos un blakusesošajos ūdeņos, un zvejniecībām, kuras šos krājumus izmanto.
Saskaņā ar šīs regulas 8. panta 2. punktu, kad zinātniskais ieteikums liecina, ka 1. panta 1. punktā minētā krājuma nārsta bara biomasa un – Norvēģijas omāra krājumu gadījumā – skaitliskums ir mazāks par noteiktu vērtību, tiek veikti turpmāki korektīvie pasākumi, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu attiecīgā krājuma vai funkcionālās vienības drīzu atgriešanos virs līmeņa, kurš spēj nodrošināt maksimālo ilgtspējīgas ieguves apjomu. Turklāt no minētās normas izriet, ka šādi korektīvie pasākumi var ietvert specializētās zvejas apturēšanu attiecīgajā krājumā vai funkcionālajā vienībā un zvejas iespēju atbilstīgu samazināšanu.
Saskaņā ar minētās regulas 8. panta 3. punktu šajā pantā minētie korektīvie pasākumi var ietvert ārkārtas pasākumus saskaņā ar Regulas Nr. 1380/2013 12. un 13. pantu, kā arī pasākumus saskaņā ar Regulas 2019/472 9. pantu.
Saskaņā ar Direktīvas 2019/472 9. panta 1. punktu:
“Komisija tiek pilnvarota saskaņā ar šīs regulas 18. pantu un Regulas [Nr. 1380/2013] 18. pantu pieņemt deleģētos aktus attiecībā uz šādiem tehniskiem pasākumiem, ciktāl tie nav paredzēti Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā [2019/1241]:
a)
zvejas rīku raksturlielumu specifikācijas un zvejas rīku izmantošanas noteikumi, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu vai uzlabotu selektivitāti, samazinātu nevēlamas nozvejas vai līdz minimumam samazinātu nelabvēlīgo ietekmi uz ekosistēmu;
b)
zvejas rīku pārveidojumu vai palīgierīču specifikācijas, kas vajadzīgas, lai nodrošinātu vai uzlabotu selektivitāti, samazinātu nevēlamas nozvejas vai līdz minimumam samazinātu nelabvēlīgo ietekmi uz ekosistēmu;
c)
konkrētu zvejas rīku izmantošanas un zvejas darbību ierobežojumi vai aizliegumi noteiktos apgabalos vai laikposmos, lai aizsargātu nārstojošas zivis vai tādas zivis, kuras ir mazākas par minimālo saglabāšanas references izmēru, vai nemērķa zivju sugas vai līdz minimumam samazinātu nelabvēlīgo ietekmi uz ekosistēmu; un
d)
minimālā saglabāšanas references izmēra noteikšana jebkuram krājumam, kam piemēro šo regulu, ar mērķi nodrošināt jūras organismu mazuļu aizsardzību.”
Regula 2019/1241
Regulas 2019/1241 mērķis saskaņā ar tās 1. pantu ir noteikt tehniskus pasākumus attiecībā uz jūras bioloģisko resursu ieguvi un izkraušanu, zvejas rīku izmantošanu un mijiedarbību starp zvejas darbībām un jūras ekosistēmām.
Šīs regulas 10. pantā “Aizliegtās zivju un gliemju, vēžveidīgo un adatādaiņu sugas” ir noteikts:
“1.   Ir aizliegts nozvejot, paturēt uz kuģa, pārkraut citā kuģī vai izkraut [Padomes Direktīvas 92/43/EEK (1992. gada 21. maijs) par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību (
OV 1992, L 206, 7. lpp.
)] IV pielikumā minēto sugu zivis vai gliemjus, vēžveidīgos un adatādaiņus, izņemot gadījumus, kad ir piešķirtas atkāpes saskaņā ar minētās direktīvas 16. pantu.
2.   Papildus 1. punktā minētajām sugām Savienības kuģiem ir aizliegts zvejot, paturēt uz kuģa, pārkraut citā kuģī, izkraut, uzglabāt, pārdot, izlikt vai piedāvāt pārdošanai I pielikumā minētās sugas vai sugas, kuras ir aizliegts zvejot ar citiem Savienības tiesību aktiem.
[..]
4.   Komisija ir pilnvarota pieņemt deleģētos aktus saskaņā ar 29. pantu, lai grozītu I pielikumā iekļauto sarakstu, ja labākie pieejamie zinātniskie ieteikumi liecina, ka ir nepieciešamas minētā saraksta grozījums.
[..]”
Minētās regulas 15. panta “Reģionālie tehniskie pasākumi” 2. punktā noteikts:
“Nolūkā ņemt vērā attiecīgo zivsaimniecību reģionālās īpatnības Komisija ir pilnvarota pieņemt deleģētos aktus saskaņā ar šīs regulas 29. pantu un [Regulas Nr. 1380/2013] 18. pantu, lai grozītu, papildinātu, atceltu [V–XI un XIII] pielikumos izklāstītos tehniskos pasākumus vai noteiktu atkāpes no tiem, tostarp īstenojot izkraušanas pienākumu saistībā ar [Regulas Nr. 1380/2013] 15. panta 5. un 6. punktu. Komisija šādus deleģētos aktus pieņem, balstoties uz kopīgu ieteikumu, kas ir iesniegts saskaņā ar Regulas [Nr. 1380/2013] 18. pantu un ar šīs regulas III nodaļas attiecīgajiem pantiem.”
Regulas 2019/1241 29. panta “Deleģēšanas īstenošana” 6. punktā ir noteikts:
“Saskaņā ar 2. panta 2. punktu, 8. panta 3. punktu, 10. panta 4. punktu, 12. panta 2. punktu, 15. panta 2. punktu, 23. panta 1. un 5. punktu, 27. panta 7. punktu un 31. panta 4. punktu pieņemts deleģētais akts stājas spēkā tikai tad, ja divos mēnešos no dienas, kad minētais akts paziņots Eiropas Parlamentam un Padomei, ne Eiropas Parlaments, ne Padome nav izteikuši iebildumus vai ja pirms minētā laikposma beigām gan Eiropas Parlaments, gan Padome ir informējuši Komisiju par savu nodomu neizteikt iebildumus. Pēc Eiropas Parlamenta vai Padomes iniciatīvas šo laikposmu pagarina par diviem mēnešiem.”
Regulas 2019/1241 10. panta 2. punktā minētais to sugu saraksts, kuru zveja ir aizliegta, ir ietverts tās I pielikumā.
Minētās regulas VI pielikumā uzskaitīti tehniskie pasākumi, kas piemērojami ziemeļrietumu ūdeņiem.
Regula 2021/92
Padome Regulu 2021/92 pieņēma, pamatojoties uz LESD 43. panta 3. punktu.
Šīs regulas 55.–59. apsvērums ir formulēti šādi:
“(55)
2021. gadam [Starptautiskā Jūras pētniecības padome (
ICES
)] iesaka norādīt, ka mencas un merlanga krājumi Ķeltu jūrā ir zem [biomasas limita (B
lim
)]. Attiecībā uz šiem krājumiem īpaši korektīvie pasākumi jau tika veikti, ievērojot [Padomes Regulu (ES) 2020/123 (2020. gada 27. janvāris), ar ko 2020. gadam nosaka konkrētu zivju krājumu un zivju krājumu grupu zvejas iespējas, kuras piemērojamas Savienības ūdeņos un – attiecībā uz Savienības zvejas kuģiem – konkrētos ūdeņos, kas nav Savienības ūdeņi (
OV 2020, L 25, 1. lpp.
)]. Minēto pasākumu nolūks bija sekmēt attiecīgo krājumu atjaunošanu. Attiecībā uz mencu veikto pasākumu nolūks ir uzlabot selektivitāti, nosakot, ka apgabalos, kuros mencu nozveja ir ievērojama, ir obligāti jāizmanto zvejas rīki, ar kuriem mencas piezvejas līmenis ir zemāks, tādējādi samazinot minētā krājuma zvejas izraisīto mirstību jauktu sugu zvejniecībās. Attiecībā uz merlangu veiktie pasākumi satur tehniskas izmaiņas zvejas rīku raksturlielumos, lai samazinātu merlanga piezveju. Rietumu ūdeņu daudzgadu plāna [kas izveidots ar Regulu 2019/472] 8. pants nosaka – ja zinātniskais ieteikums liecina, ka minētā plāna 1. panta 1. punktā minēta krājuma nārsta bara biomasa ir mazāka par (B
lim
), jāveic turpmāki korektīvie pasākumi, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu krājuma drīzu atgriešanos virs līmeņa, kurš spēj nodrošināt [ilgtspējīgas ieguves apjomu]. Konkrēti, minētie korektīvie pasākumi var ietvert specializētās attiecīgo krājumu zvejas apturēšanu un atbilstošu zvejas iespēju samazināšanu minētajiem krājumiem vai citiem krājumiem zvejā, kurā gūst mencas vai merlanga piezvejas.
(56)
Pasākumi mencveidīgo zivju piezvejas samazināšanai funkcionālā ziņā ir saistīti ar tādu sugu [kopējo pieļaujamo nozveju (KPN)], kas nozvejotas jauktu sugu zvejniecībās kopā ar mencveidīgajām zivīm (piemēram, pikšu, megrimu, Eiropas jūrasvelnu un Norvēģijas omāru), jo, ja minētie pasākumi netiek ieviesti, mērķsugu KPN apjomi būtu jāsamazina, lai nodrošinātu, ka mencveidīgo sugu krājumi spēj atjaunoties. Tādēļ tiek ierosināts minētos pasākumus pieņemt arī 2021. gadam, ņemot vērā minēto pasākumu turpmāko novērtējumu un darbu, ko veikušas ziemeļrietumu ūdeņu dalībvalstis.
(57)
Saskaņā ar KZP reģionalizācijas procesu ziemeļrietumu ūdeņu dalībvalstis ir iesniegušas kopīgu ieteikumu plašākam klāstam konkrētu pasākumu, kuru nolūks ir samazināt mencas un merlanga piezveju Ķeltu jūrā un tai piegulošajos apgabalos, pamatojoties uz 2020. gadā ieviestajiem korektīvajiem pasākumiem. Minētajā kopīgajā ieteikumā ir iekļauti arī papildu selektivitātes pasākumi, kuru nolūks ir samazināt mencveidīgo zivju piezveju Īrijas jūrā un ūdeņos uz rietumiem no Skotijas, pamatojoties uz līdzīgiem 2020. gadā ieviestiem pasākumiem.
(58)
[Zivsaimniecības zinātnes, tehnikas un ekonomikas komiteja (ZZTEK)] uzskata, ka ierosinātie pasākumi kopumā ir selektīvāki vai vismaz tikpat selektīvi kā tehniskie pasākumi, kas paredzēti Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā [2019/1241, un Komisija pašlaik apsver iespēju iekļaut minētos pasākumus deleģētajā aktā, kas balstīts uz kopīgo ieteikumu, kuru iesniegušas dalībvalstis, kas ir tieši ieinteresētas ziemeļrietumu ūdeņu pārvaldībā.
(59)
Tā kā šie pasākumi ir visaptverošāki un tiks piemēroti stabilāk, funkcionāli saistītie tehniskie pasākumi būtu jāpiemēro tikai tad, ja nepastāv deleģētais akts, kas pieņemts saskaņā ar Regulas (ES) 2019/1241 15. panta 2. punktu un ar ko groza minētās regulas VI pielikumu, ieviešot atbilstošus tehniskos pasākumus ziemeļrietumu ūdeņiem.”
Regulas 2021/92 15. pantā “Tehniskie pasākumi attiecībā uz mencu un merlangu Ķeltu jūrā” ir noteikti vairāki pasākumi attiecībā uz linuma acs izmēru, ko piemēro Savienības kuģiem, kuri Ķeltu jūrā zvejo ar grunts traļiem vai zvejas vadiem.
Šīs regulas 16. pantā “Tehniskie pasākumi Īrijas jūrā” ir noteikti pienākumi attiecībā uz zvejas rīku variantiem Savienības zvejas kuģiem, kas ar grunts traļiem vai zvejas vadiem veic zvejas darbības Īrijas jūrā.
Minētās regulas 17. pantā “Tehniskie pasākumi, kas piemērojami uz rietumiem no Skotijas” ir paredzēti arī pasākumi attiecībā uz linuma acs izmēru, ko piemēro Savienības zvejas kuģiem, kuri ar grunts traļiem vai zvejas vadiem zvejo uz rietumiem no Skotijas.
Saskaņā ar Regulas 2021/92 20. pantu “Aizliegtās sugas” attiecīgajā laikā Savienības zvejas kuģiem ir aizliegts zvejot, paturēt uz kuģa, pārkraut citā kuģī vai izkraut noteiktas sugas noteiktos Savienības ūdeņos
ICES
rajonos un apakšapgabalos. Šajā tiesību normā arī ir norādīts, ka nejauši nozvejotiem norādīto sugu īpatņiem netiek nodarīts kaitējums un tos tūlīt atbrīvo.
Saskaņā ar minētās regulas 59. pantu “Pārejas noteikumi”:
“Regulas 11., 19., 20., 27., 33., 34., 41., 42., 43., 48., 50. un 57. pantu
mutatis mutandis
turpina piemērot 2022. gadā līdz brīdim, kad stājas spēkā regula, ar ko nosaka zvejas iespējas 2022. gadam.
Regulas 15., 16. un 17. pantu piemēro līdz dienai, kad piemērojams kļūst deleģētais akts, kas pieņemts saskaņā ar Regulas [2019/1241] 15. panta 2. punktu un ar ko groza minētās regulas VI pielikumu, ieviešot atbilstošus tehniskos pasākumus ziemeļrietumu ūdeņiem.”
Iestāžu nolīgums
Eiropas Parlamenta, Eiropas Savienības Padomes un Eiropas Komisijas 2016. gada 13. aprīļa Iestāžu nolīguma par labāku likumdošanas procesu (
OV 2016, L 123, 1. lpp.
, turpmāk tekstā – “Iestāžu nolīgums”) 2. punkts ir šāds:
“Īstenojot savas pilnvaras un saskaņā ar Līgumos noteiktajām procedūrām un atgādinot, cik lielu nozīmi tās piešķir Kopienas metodei, trīs iestādes vienojas ievērot tādus Savienības tiesību vispārējos principus kā demokrātiska leģitimitāte, subsidiaritāte, proporcionalitāte un juridiskā noteiktība. Turklāt tās vienojas sekmēt vienkāršību, skaidrību un saskaņotību Savienības tiesību aktu izstrādē un sekmēt vislielāko likumdošanas procesa pārskatāmību.”
Saskaņā ar šī nolīguma 25. punkta trešo un ceturto daļu:
“Ja ir paredzēta juridiskā pamata maiņa, parasto likumdošanas procedūru aizstājot ar īpašu likumdošanas procedūru vai neleģislatīvu procedūru, trīs iestādes apmainīsies viedokļiem par to.
Trīs iestādes vienojas, ka juridiskā pamata izvēle ir juridisks konstatējums, kas ir jāveic, pamatojoties uz objektīviem iemesliem, kurus ir iespējams pārbaudīt tiesā.”
Tiesvedības priekšvēsture
Komisija 2020. gada 27. oktobrī publicēja priekšlikumu Padomes regulai, ar ko 2021. gadam nosaka konkrētu zivju krājumu un zivju krājumu grupu zvejas iespējas, kuras piemērojamas Savienības ūdeņos un – attiecībā uz Savienības zvejas kuģiem – konkrētos ūdeņos, kas nav Savienības ūdeņi [COM(2020) 668
final
].
2020. gada 14. decembrī Komisija atjaunināja šo priekšlikumu, pieņemot vairākas tiesību normas, kas ir identiskas apstrīdētajām tiesību normām.
2021. gada 28. janvārī Eiropas Savienības Padome pieņēma Regulu 2021/92. Saskaņā ar regulas 60. pantu tā stājās spēkā dienā, kad tā tika publicēta
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
, t.i., 2021. gada 29. janvārī.
Ar pieteikumu, kas Tiesas kancelejā tika iesniegts 2021. gada 22. aprīlī, Parlaments saskaņā ar LESD 263. panta otro daļu ir cēlis šo prasību, lūdzot atcelt apstrīdētās tiesību normas.
Fakti, kas iestājušies pēc prasības celšanas
2021. gada 23. augustā Komisija pieņēma Deleģēto regulu (ES) 2021/2324, ar ko attiecībā uz tehniskiem pasākumiem, kas piemērojami dažām demersālajām un pelaģiskajām zvejniecībām Ķeltu jūrā, Īrijas jūrā un ūdeņos uz rietumiem no Skotijas, groza Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2019/1241 (
OV 2021, L 465, 1. lpp.
). Šī regula tika pieņemta, pamatojoties tostarp uz Regulas 2019/1241 10. panta 4. punktu un 15. panta 2. punktu.
Pirmkārt, no deleģētās regulas 2. apsvēruma izriet, ka Beļģijas Karaliste, Īrija, Spānijas Karaliste, Francijas Republika un Nīderlandes Karaliste 2020. gada maijā iesniedza pirmo kopīgo ieteikumu. Pēc Komisijas uzaicinājuma šīs dalībvalstis iesniedza pārskatīto kopējo ieteikumu 2020. gada 14. decembrī.
Otrkārt, minētās deleģētās regulas 3. apsvērumā precizēts, ka līdz šajā kopīgajā ieteikumā ierosināto pasākumu pieņemšanai ar deleģēto aktu Regulas 2019/472 nozīmē Regulas 2021/92 15.–17. pantā ir noteikti korektīvie pasākumi, kuru mērķis ir samazināt mencu un merlanga piezveju Ķeltu jūrā un tai piegulošajos apgabalos, kā arī papildu tehniskie pasākumi, kuru mērķis ir samazināt mencveidīgo zivju piezveju Īrijas jūrā un uz rietumiem no Skotijas. Saskaņā ar šo apsvērumu šie pasākumi bija funkcionāli saistīti ar jauktu sugu zvejniecībās nozvejoto mērķsugu KPN apjomiem, jo bez minētajiem pasākumiem šādu KPN apjomus būtu nācies samazināt, lai ļautu piezvejas sugu krājumiem atjaunoties.
Treškārt, saskaņā ar tās pašas deleģētās regulas 6. apsvērumu ir paredzēts vienā tiesību aktā iekļaut spēkā esošos noteikumus, jo īpaši attiecībā uz tehniskiem pasākumiem, kas atbilst Regulas 2021/92 15.–17. pantā noteiktajiem pasākumiem.
2022. gada 27. janvārī Padome pieņēma Regulu (ES) 2022/109, ar ko 2022. gadam nosaka konkrētu zivju krājumu un zivju krājumu grupu zvejas iespējas, kuras piemērojamas Savienības ūdeņos un – attiecībā uz Savienības zvejas kuģiem – konkrētos ūdeņos, kas nav Savienības ūdeņi (
OV 2022, L 21, 1. lpp.
). Saskaņā ar šīs regulas 60. pantu tā stājās spēkā dienā, kad tā tika publicēta
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
, t.i., 2022. gada 31. janvārī.
Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā
Parlaments lūdz Tiesu:
–
atcelt apstrīdētās tiesību normas; un
–
piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Padome lūdz Tiesu:
–
noraidīt prasību kā nepamatotu;
–
apstrīdēto tiesību normu atcelšanas gadījumā – saglabāt to tiesiskās sekas; un
–
piespriest Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2021. gada 19. augusta lēmumu Komisijai tika atļauts iesaistīties lietā Padomes prasījumu atbalstam.
Piemērojot Tiesas Reglamenta 62. pantu, ģenerāladvokāts un tiesnesis referents ar 2022. gada 13. maija vēstuli aicināja lietas dalībniekus izteikties par Regulas 2022/109 pieņemšanas ietekmi uz Parlamenta prasību. Lietas dalībnieki izpildīja šo lūgumu.
Par prasību
Par pieņemamību
Lietas dalībnieku argumenti
Iepriekšējā procesuālā rakstura apsvērumā, kas izklāstīts tās atbildē, Padome norāda, pirmkārt, ka, Komisijai pieņemot Deleģēto regulu 2021/2324 pēc šīs prasības iesniegšanas, tika izbeigta Regulas 2021/92 15.–17. pantā paredzēto pasākumu piemērošana, kālab prasība ir zaudējusi jēgu attiecībā uz šiem pantiem un minētās regulas 59. panta otro daļu.
Otrkārt, katrā ziņā minētā prasība zaudēja savu priekšmetu 2021. gada 31. decembrī attiecībā uz Regulas 2021/92 15.–17. pantu, jo šo normu piemērošana laikā bija paredzēta tikai 2021. gadā. Attiecībā uz minētās regulas 20. pantu, tas būtu spēkā tikai līdz Regulas 2022/109 spēkā stāšanās dienai, t.i., 2022. gada 31. janvārim.
Turpretim Parlaments uzskata, ka Deleģētās regulas 2021/2324 pieņemšana neliedz Tiesai lemt par Regulas 2021/92 15.–17. panta spēkā esamību. Lai gan dažas šīs deleģētās regulas tiesību normas atbilst Regulas 2021/92 15.–17. panta saturam, tie joprojām pastāv Savienības tiesību sistēmā un tiesiskās drošības labad ir jāatceļ.
Attiecībā uz Regulas 2022/109 spēkā stāšanos Parlaments – tāpat kā Komisija – apgalvo, ka šīs regulas pieņemšana neietekmē šo prasību.
Parlaments uzsver, ka parastā prakse ir tāda, ka regula, ar ko nosaka zvejas iespējas noteiktam gadam, neatceļ to, kas attiecas uz iepriekšējo gadu. Šāda rīcība ļautu it īpaši iebilst pret pēdējās minētās tiesību normām pret dalībvalstīm un uzņēmējiem pat pēc attiecīgā zvejas gada beigām, it īpaši, lai
a posteriori
pārbaudītu veikto zvejas darbību saderību ar paredzētajām zvejas iespējām.
Turklāt Parlaments uzskata, ka Tiesai ir jālemj par šo prasību, jo Padome nākotnē varētu pieņemt tādus tehniskos pasākumus, kādi ir minēti apstrīdētajās tiesību normās.
Tiesas vērtējums
Tiesa jau ir atzinusi, ka prasība atcelt tiesību aktu, kas jau ir ticis izpildīts vai kas vairs nebija piemērojams prasības celšanas brīdī, ir pieņemama (spriedums, 2009. gada 1. oktobris, Komisija/Padome,
C‑370/07
,
EU:C:2009:590
,
17.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šāds risinājums ir pamatots, jo īpaši ar nepieciešamību nodrošināt, lai apgalvotais prettiesiskums neatkārtotos (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1986. gada 24. jūnijs, AKZO Chemie un AKZO Chemie UK/Komisija,
53/85
,
EU:C:1986:256
,
21.
punkts, kā arī 1988. gada 26. aprīlis, Apesco/Komisija,
207/86
,
EU:C:1988:200
,
16.
punkts). Tas attiecas uz gadījumiem, kad, tāpat kā šajā gadījumā, zivsaimniecības jomā pieņemtie tiesību akti ir ierobežoti laikā un katru gadu tiek pieņemti jauni noteikumi.
No tā izriet, ka nedz tas, ka Komisija ir pieņēmusi Deleģēto regulu 2021/2324, nedz arī Regulas 2022/109 stāšanās spēkā nevar likt apšaubīt šīs prasības priekšmeta saglabāšanos un tādējādi ietekmēt tās pieņemamību.
Katrā ziņā, tā kā Parlamentam nav jāpierāda interese celt prasību par Padomes pieņemto lēmumu atcelšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 1. oktobris, Komisija/Padome,
C‑370/07
,
EU:C:2009:590
,
16.
punkts un tajos minētā judikatūra), tam arī nav jāpierāda, ka šāda interese turpina pastāvēt tiesvedības laikā.
Tātad prasība ir pieņemama.
Par lietas būtību
Savas prasības pamatojumam Parlaments izvirza divus pamatus, no kuriem pirmais ir saistīts ar pamatregulās paredzētās procedūras nepareizu piemērošanu, bet otrais – ar LES 13. panta 2. punktā paredzētā lojālas sadarbības principa pārkāpumu.
Par pirmo pamatu, kas attiecas uz pamatregulās noteiktās procedūras nepareizu izmantošanu
–
Lietas dalībnieku argumenti
Parlaments apgalvo, ka Padome, pieņemdama apstrīdētās tiesību normas, pamatojoties uz LESD 43. panta 3. punktu, ir nepareizi izmantojusi šajā pantā paredzētās pilnvaras un tādējādi ir pārkāpusi pamatregulās paredzēto tehnisko pasākumu pieņemšanas procedūru, kas ir procedūra, ar kuru šādu pasākumu pieņemšana ir uzticēta vienīgi Komisijai un steidzamos gadījumos – dalībvalstīm.
Konkrētāk, Parlaments apgalvo – tas, ka Padome nav ievērojusi tehnisko pasākumu pieņemšanas procedūru, kas paredzēta pamatregulās, it īpaši Regulas 2019/472 9. pantā un Regulas 2019/1241 10. panta 4. punktā un 15. pantā, ir pilnvaru nepareiza izmantošana Tiesas judikatūras, kas izriet no spriedumiem, 1990. gada 13. novembris, Fedesa u.c. (
C‑331/88
,
EU:C:1990:391
,
24.
punkts), kā arī 2013. gada 16. aprīlis, Spānija un Itālija/Padome (
C‑274/11 un C‑295/11
,
EU:C:2013:240
,
33.
punkts un tajā minētā judikatūra), izpratnē.
Tā kā šīs pamatregulu tiesību normas, kas pieņemtas, pamatojoties uz LESD 43. panta 2. punktu, piešķīra Komisijai pilnvaras veikt tehniskus pasākumus, Padome nevarēja pieņemt apstrīdētās tiesību normas, pamatojoties uz savām pilnvarām saskaņā ar LESD 43. panta 3. punktu.
Padomes pilnvaras pieņemt tehniskus pasākumus saskaņā ar LESD 43. panta 3. punktu tātad esot ierobežotas, jo Parlaments un Padome leģislatīvajos aktos, kas pieņemti saskaņā ar LESD 43. panta 2. punktu, esot vienojušies drīzāk pilnvarot Komisiju, nevis Padomi pieņemt šādus pasākumus kā deleģētos aktus saskaņā ar LESD 290. pantu.
It īpaši atsaucoties uz Tiesas judikatūru, kas izriet no 2015. gada 1. decembra sprieduma Parlaments un Komisija/Padome (
C‑124/13 un C‑125/13
,
EU:C:2015:790
), Parlaments uzskata, ka Padomei ir jāievēro un jāpilda regulējums, kas iepriekš noteikts leģislatīvajos aktos, kuri pieņemti, pamatojoties uz LESD 43. panta 2. punktu, ja tā, īstenojot šos leģislatīvos aktus, plāno pieņemt pasākumus saskaņā ar LESD 43. panta 3. punktu.
Konkrētāk – Parlaments uzskata, ka Regulas 2021/92 15.–17. un 20. pants grozīja Regulas 2019/1241 VI pielikuma B daļas 1. punktā un C daļā, kā arī I pielikumā paredzētos noteikumus, tādējādi pārkāpjot minētās regulas 10. panta 4. punktu un 15. panta 2. punktu, jo šo noteikumu grozīšana bija jāveic Komisijai, nevis Padomei.
Turklāt Parlaments atgādina, ka Padome Regulas 2021/92 59. apsvērumā un 59. panta otrajā daļā ir skaidri atzinusi, ka Komisijai bija jāpieņem šīs regulas 15.–17. pantā paredzētie tehniskie pasākumi. Tomēr Padome nav pamatojusi iemeslus, kuru dēļ tā pati, nevis Komisija pieņēma apstrīdētās tiesību normas.
Parlaments turklāt norāda, ka tad, ja apstrīdētajās tiesību normās ietverto tehnisko pasākumu pieņemšana būtu pamatota ar ārkārtas situāciju, atbilstošs juridiskais pamats tam būtu Regulas Nr. 1380/2013 12. un 13. pants, saskaņā ar kuriem ārkārtas pasākumus var pieņemt vai nu Komisija, vai dalībvalstis, bet ne Padome.
Parlaments uzsver, ka ārkārtas situācijas neesamības gadījumā Regulas 2019/472 8. panta 2. un 3. punktā ir paredzēts, ka korektīvos pasākumus Komisija var pieņemt tikai deleģētajos aktos.
Padome, kuru atbalsta Komisija, uzskata, ka pirmais pamats nav pamatots.
–
Tiesas vērtējums
Kā Tiesa vairākkārt ir nospriedusi, pasākumu par spēkā neesošu padara pilnvaru nepareiza izmantošana, ja, pamatojoties uz objektīviem, atbilstīgu un saskanīgu norādēm, izrādās, ka tas ir pieņemts tikai vai vismaz galvenokārt citiem mērķiem, nevis tiem, kuriem attiecīgās pilnvaras ir piešķirtas, vai lai izvairītos no Līgumā īpaši paredzētās procedūras, kas attiecas uz konkrētās lietas apstākļu risināšanu (spriedums, 2015. gada 5. maijs, Spānija/Parlaments un Padome,
C‑146/13
,
EU:C:2015:298
,
56.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Šajā lietā jāpārbauda, vai, kā apgalvo Parlaments, apstrīdētās tiesību normas ir pieņemtas citiem mērķiem, nevis tiem, kuriem ir piešķirtas attiecīgās pilnvaras, vai arī, lai izvairītos no LESD īpaši paredzētās procedūras, kas attiecas uz konkrētās lietas apstākļu risināšanu.
Pirmkārt, attiecībā uz jautājumu, vai apstrīdētās tiesību normas ietilpst Padomes kompetencē saskaņā ar šo pantu, vispirms jāatgādina, ka LESD 43. panta 2. un 3. punktam ir atšķirīgi mērķi un katram no tiem ir īpaša piemērošanas joma, tādējādi tie var tikt izmantoti atsevišķi KZP noteiktu pasākumu noteikšanai (spriedums, 2015. gada 1. decembris, Parlaments un Komisija/Padome,
C‑124/13 un C‑125/13
,
EU:C:2015:790
,
58.
punkts).
Ja Padome pieņem tiesību aktus, pamatojoties uz LESD 43. panta 3. punktu, tai ir jārīkojas savu pilnvaru robežās un attiecīgā gadījumā saskaņā ar tiesisko regulējumu, kas jau ir izveidots atbilstoši LESD 43. panta 2. punktam (2015. gada 1. decembra spriedums, Parlaments un Komisija/Padome,
C‑124/13 un C‑125/13
,
EU:C:2015:790
,
58.
punkts).
Jāatzīmē, ka LESD 43. panta 3. punktā paredzēts, ka Padome pēc Komisijas priekšlikuma pieņem pasākumus cenu, nodevu, atbalsta un kvantitatīvo ierobežojumu noteikšanai un zvejas iespēju noteikšanai un sadalei.
Tiesa ir precizējusi, ka šīs tiesību normas piemērošanas jomā var ietilpt pasākumi, kas ietver ne vien zvejas iespēju noteikšanu un piešķiršanu, ja vien šie pasākumi nav saistīti ar politisku izvēli, kas atstāta Savienības likumdevēja ziņā, tādēļ, ka tie ir vajadzīgi kopējās lauksaimniecības politikas un kopējās zivsaimniecības politikas mērķu sasniegšanai (spriedums, 2015. gada 1. decembris, Parlaments un Komisija/Padome,
C‑124/13 un C‑125/13
,
EU:C:2015:790
,
59.
punkts).
Šajā gadījumā, pirmām kārtām, attiecībā uz Regulas 2021/92 15.–17. pantu, no šīs regulas 55.–58. apsvēruma izriet, ka šajās tiesību normās paredzētie tehniskie pasākumi, uzlabojot zvejas rīku selektivitāti, ir paredzēti, lai veicinātu attiecīgo krājumu atjaunošanos tāpat kā iepriekš ar Regulu 2020/123 pieņemtie īpašie korektīvie pasākumi.
Turklāt no Regulas 2021/92 56. apsvēruma, kā arī no šā sprieduma 32. punktā atgādinātās Deleģētās regulas 2021/2324 3. apsvēruma izriet, ka Regulas 2021/92 15.–17. pantā paredzētie tehniskie pasākumi ir funkcionāli saistīti ar jauktā zvejā nozvejoto mērķsugu KPN līmeņiem, jo, ja šādu pasākumu nebūtu, KPN līmeņi būtu jāsamazina, lai piezvejas krājumi varētu atjaunoties.
Otrām kārtām, attiecībā uz Regulas 2021/92 20. pantu ir jāatzīmē, kā to ir darījusi Komisija, ka tajā paredzētie zvejas aizliegumi ir zvejas iespēju trūkums, ko vajadzības gadījumā vēlāk var pārveidot par ierobežotām zvejas iespējām atkarībā no attiecīgo sugu krājumu attīstības.
Turklāt, kā ģenerāladvokāts ir norādījis savu secinājumu 79. punktā, atšķirībā no grozījumiem, ko Padome, pamatojoties uz LESD 43. panta 3. punktu, veica noteikumos par zvejas iespēju noteikšanu, par kuriem bija strīds lietā, kurā tika pieņemts 2015. gada 1. decembra spriedums apvienotajās lietās Parlaments un Komisija/Padome (
C‑124/13 un C‑125/13
,
EU:C:2015:790
), ar apstrīdēto noteikumu pieņemšanu nav mēģināts pielāgot KPN un zvejas intensitātes ierobežojumu noteikšanas vispārējo mehānismu, lai novērstu trūkumus, kas izrietēja no iepriekšējo noteikumu piemērošanas, un nav mēģināts definēt tiesisko regulējumu, ar kuru tika noteikta minētā KPN un zvejas intensitātes ierobežojumi.
Gluži pretēji – Regulas 2021/92 15.–17. un 20. pants ir piemērojami tikai īpašos apstākļos, proti, tos ir paredzēts piemērot noteiktiem kuģu veidiem, kuri darbojas tikai noteiktās zonās un attiecas tikai uz noteiktu veidu sugām, un faktiski tos ir paredzēts piemērot pagaidām. Līdz ar to tie nenozīmē politisku izvēli, kas ir atstāta Savienības likumdevēja ziņā šī sprieduma 66. punktā minētās judikatūras izpratnē.
Līdz ar to apstrīdētās tiesību normas principā ietilpst Padomes kompetencē saskaņā ar LESD 43. panta 3. punktu.
Otrkārt, attiecībā uz pamatregulu ietekmi uz minētajām pilnvarām ir jānorāda, ka minētajās regulās, konkrētāk, Regulas 2019/472 9. pantā un Regulas 2019/1241 10. panta 4. punktā un 15. pantā, ir paredzēta īpaša procedūra, lai Komisija pieņemtu tehniskus pasākumus, proti, deleģēto aktu pieņemšana saskaņā ar LESD 290. pantu.
Tomēr šīs Komisijai piešķirtās pilnvaras neliedz Padomei saskaņā ar LESD 43. panta 3. punktā paredzēto kompetenci pieņemt tehniskus pasākumus, kas attiecas uz jautājumiem, kas ir līdzīgi tiem, uz kuriem attiecas minētie pamatregulu noteikumi, tādos apstākļos kā šajā gadījumā, proti, ja Komisija nav iejaukusies, lai pati pieņemtu deleģētos aktus, pamatojoties uz minētajām pamatregulu tiesību normām.
Proti, no Regulas 2021/92 59. panta otrās daļas izriet, ka bija paredzēts pārtraukt 15.–17. panta piemērošanu, tiklīdz Komisija ir pieņēmusi vienu vai vairākus deleģētus aktus par tiem pašiem tehniskajiem pasākumiem.
Šādos apstākļos, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 83. punktā, jāuzskata, ka apstrīdētās tiesību normas ir pagaidu rakstura un ka Padome nav aizskārusi Komisijas pilnvaras pieņemt deleģētos aktus, bet skaidri vēlējās tās saglabāt.
Šīs Komisijas pilnvaras ir atzītas ne tikai Regulas 2021/92 59. panta otrajā daļā, bet arī 59. apsvērumā, kurā norādīts, ka tehniskie pasākumi, ko Komisija pieņems, pamatojoties uz Regulu 2019/1241, būs visaptverošāki un tiks piemēroti stabilāk nekā apstrīdētajās tiesību normās paredzētie tehniskie pasākumi.
Attiecībā uz Regulas 2021/92 20. pantā ietverto zvejas aizliegumu jānorāda, ka, lai gan Regulas 2019/1241 10. panta 2. punktā ir ietverts līdzīgs zvejas aizliegums, šis aizliegums attiecas uz citām zivju un vēžveidīgo sugām.
Ir taisnība, ka Regulas 2019/1241 10. panta 4. punktā ir noteikts, ka Komisija ir pilnvarota pieņemt deleģētos aktus, lai grozītu minētās regulas I pielikumā iekļauto sugu sarakstu, ja labākie pieejamie zinātniskie atzinumi liecina, ka tas ir nepieciešams.
Tomēr šī paša Regulas 2019/1241 10. panta 2. punktā ir norādīts, ka papildus 1. punktā minētajām sugām Savienības kuģiem ir aizliegts zvejot, paturēt uz kuģa, pārkraut citā kuģī, izkraut, uzglabāt, pārdot, izlikt vai piedāvāt pārdošanai I pielikumā minētās sugas vai sugas, kuras ir aizliegts zvejot ar citiem Savienības tiesību aktiem.
Ir jāuzskata, tāpat kā to dara Padome un Komisija, ka Regulas 2019/1241 10. panta 2. punktā minētie “citi Savienības tiesību akti” tostarp ietver Padomes regulas, ar kurām nosaka zvejas iespējas un kuras pieņemtas saskaņā ar LESD 43. panta 3. punktu.
Tādējādi, pieņemot apstrīdētos noteikumus, Padome rīkojās LESD 43. panta 3. punktā noteikto pilnvaru ietvaros un ievēroja LESD 43. panta 2. punktā noteikto īpašo tiesisko regulējumu.
Šādos apstākļos Tiesas rīcībā esošie lietas materiāli neļauj, pamatojoties uz objektīviem, atbilstošiem un apstiprinošiem pierādījumiem, kā to prasa šī sprieduma 61. punktā minētā judikatūra, uzskatīt, ka apstrīdētajos noteikumos ir pieļauta pilnvaru nepareiza izmantošana, kā to apgalvo Parlaments.
Šo secinājumu neatspēko Parlamenta arguments, ka apstrīdētajās tiesību normās ietvertie pasākumi bija jāpieņem vai nu kā Komisijas vai dalībvalstu ārkārtas pasākumi, lai reaģētu uz nopietniem draudiem jūras dzīvo resursu vai jūras ekosistēmas saglabāšanai Regulas Nr. 1380/2013 12. un 13. panta izpratnē, vai, ja steidzamības nav, kā Komisijas deleģētie akti, jo Regulas 2019/472 8. panta 2. un 3. punktā ir paredzētas tikai šīs divas iespējas.
No vienas puses, kā par to ir vienojies arī Parlaments, apstrīdētās tiesību normas, ņemot vērā to priekšmetu un mērķi, nav ārkārtas pasākumi, lai reaģētu uz nopietnu apdraudējumu jūras bioloģisko resursu saglabāšanai Regulas Nr. 1380/2013 12. un 13. panta izpratnē. No otras puses, Padome iejaucās un pieņēma apstrīdētos noteikumus par pārejas periodu, kurā Komisija vēl nebija izmantojusi citu iespēju, kas skaidri paredzēta Regulas 2019/472 8. panta 2. un 3. punktā, un pieņēma vienu vai vairākus deleģētos aktus saskaņā ar šīm tiesību normām.
Kā Komisija pamatoti ir norādījusi savā iestāšanās rakstā, Regulas 2020/123 13. pantā ietvertie agrākie korektīvie pasākumi bija paredzēti, lai paliktu spēkā tikai līdz 2020. gada 31. decembrim. Līdzīgi arī citus iepriekšējos pasākumus, jo īpaši aizliegumu zvejot noteiktas apdraudētas sugas, saskaņā ar minētās regulas 54. pantu turpināja piemērot
mutatis mutandis
2021. gadā līdz brīdim, kad stājās spēkā regula, ar ko nosaka zvejas iespējas 2021. gadam, proti, Regula 2021/92.
Turklāt, īpaši atsaucoties uz Regulas 2021/92 15.–17. pantu, kā secinājumu 88. punktā norādīja ģenerāladvokāts, Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka Komisijai nav nepieciešams pieņemt šo regulu, ņemot vērā, ka centieni bija vērsti uz to, lai panāktu vienošanos starp Savienību un Apvienoto Karalisti par tehnisko pasākumu pieņemšanu saistībā ar Apvienotās Karalistes izstāšanos no Savienības, kopīgs ieteikums, kā tas prasīts Regulas 2019/472 9. panta 1. punktā un Regulas 2019/1241 15. panta 2. punktā, netika iesniegts laikā, lai Komisija 2021. gada sākumā varētu pieņemt deleģēto aktu. Turklāt šo apstākli apstiprina Deleģētās regulas 2021/2324 2. apsvērums, kurā noteikts, ka, lai gan Beļģija, Spānija, Francija, Īrija un Nīderlande iesniedza pirmo kopīgo ieteikumu 2020. gada maijā, pārskatīto kopīgo ieteikumu tās iesniedza tikai 2020. gada 14. decembrī.
Tādējādi, kā ģenerāladvokāts norādījis savu secinājumu 89. punktā, apstrīdēto tiesību normu pieņemšanas Padomē mērķis bija aizpildīt tukšumu, kas citādi būtu saglabājies daļu vai pat visu 2021. gadu.
Tātad pirmais pamats ir jānoraida.
Par otro pamatu
–
Lietas dalībnieku argumenti
Parlaments apgalvo, ka, neievērojot pamatregulās noteiktās procedūras, lai pieņemtu apstrīdētajās tiesību normās ietvertos pasākumus, Padome nav izpildījusi savu lojālas sadarbības pienākumu pret Parlamentu, tādējādi pārkāpjot LES 13. panta 2. punktu.
Parlaments it īpaši apgalvo, ka Padome ir pārkāpusi Iestāžu nolīguma 2. punktu, kurā ir noteikts lojālas sadarbības pienākums saistībā ar tiesību aktu un deleģēto aktu sagatavošanas un pieņemšanas procedūrām un kurš ir saistošs pusēm, it īpaši Padomei un Parlamentam, saskaņā ar LESD 295. pantu.
Tehnisku pasākumu pieņemšana, pamatojoties uz LESD 43. panta 3. punktu, nevis deleģētā akta pieņemšana saskaņā ar pamatregulām, liegtu Parlamentam iespēju kontrolēt pasākumus, kas pieņemti, pamatojoties uz LESD 290. panta 2. punkta b) apakšpunktu, un tādējādi Parlamentam tiktu liegta jebkāda loma likumdošanas procesā.
Turklāt Parlaments uzsver, ka Padome nav to informējusi par savu nodomu grozīt procedūru, lai pieņemtu apstrīdētās tiesību normas. Tā atgādina, ka iestāžu nolīguma 25. punktā ir paredzēts pienākums apspriesties ar citām iestādēm par juridiskā pamata maiņu, kurš būtiski maina pilnvaru sadalījumu attiecībā uz tiesību akta pieņemšanu salīdzinājumā ar to, kas paredzēts saskaņā ar Savienības tiesībām.
Padome, kuru atbalsta Komisija, lūdz noraidīt otro pamatu.
–
Tiesas vērtējums
Saskaņā ar LES 13. panta 2. punktu iestādes īsteno lojālu savstarpēju sadarbību. Tomēr šāda lojāla savstarpēja sadarbība ir īstenojama saskaņā ar Līgumos noteiktajām pilnvarām, kas noteiktas katrai iestādei, līdz ar to no šīs tiesību normas izrietošais pienākums nevar grozīt minētās pilnvaras (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 12. februāris, Parlaments/Padome,
C‑48/14
,
EU:C:2015:91
,
57.
un
58.
punkts).
Lai sava otrā pamata ietvaros apgalvotu, ka Padome, pieņemdama apstrīdētās tiesību normas, ir pārkāpusi lojālas sadarbības principu, Parlaments būtībā balstās uz argumentāciju, kas balstīta uz pieņēmumu, ka Padome apstrīdētās tiesību normas esot pieņēmusi, neievērojot pamatregulas un tādējādi pārsniedzot savas pilnvaras, kas tai piešķirtas ar Līgumiem.
Tomēr no šī sprieduma 82. un 83. punkta izriet, ka, pieņemdama apstrīdētās tiesību normas, Padome ir rīkojusies to pilnvaru robežās, kuras tai izriet no LESD 43. panta 3. punkta, un nav nepareizi izmantojusi pilnvaras.
No tā izriet, ka Parlamentam nav pamata apgalvot, ka Padome nav ievērojusi LES 13. panta 2. punktā nostiprināto lojālas sadarbības principu.
Šo secinājumu neatspēko Parlamenta argumenti, kas balstās uz Iestāžu nolīguma 25. punktu, jo, kā pareizi norādīja Padome, Regula 2021/92 tika pieņemta, pamatojoties uz to pašu juridisko pamatu, ko ierosināja Komisija, proti, LESD 43. panta 3. punktu, un tādējādi juridiskais pamats minētā 25. punkta izpratnē netika mainīts.
Tātad otrais pamats ir jānoraida.
Tā kā neviens no prasības pamatiem nav ticis apmierināts, prasība ir jānoraida kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Padome ir prasījusi piespriest Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un Parlamentam spriedums ir nelabvēlīgs, Parlamentam ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Saskaņā ar Reglamenta 140. panta 1. punktu Komisija savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

1)
Prasību noraidīt.

2)
Eiropas Parlaments sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Savienības Padomes tiesāšanās izdevumus.

3)
Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.