CELEX: 62020CJ0682
Apelācija
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Eiropas Komisijas lēmums par pārbaudi
Tiesību aizsardzība pret pārbaudes norisi
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants
Tiesības efektīvi vērsties tiesā
Regula (EK) Nr. 1/2003
19. pants
Regula (EK) Nr. 773/2004
3. pants
Komisijas izmeklēšanas gaitā veiktās iztaujāšanas fiksēšana
Komisijas izmeklēšanas sākumpunkts

Ar apelācijas sūdzību
Les Mousquetaires SAS
un
ITM Entreprises SAS
(turpmāk tekstā – “
Intermarché
”) lūdz daļēji atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2020. gada 5. oktobra spriedumu
Les Mousquetaires
un
ITM Entreprises
/Komisija (T‑255/17, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2020:460), ar ko minētā tiesa daļēji noraidījusi to prasību, kas celta atbilstoši LESD 263. pantam un ar ko lūgts atcelt Komisijas 2017. gada 9. februāra Lēmumu C(2017) 1057 final, ar kuru
Intermarché
, kā arī visām tās tieši vai netieši kontrolētām sabiedrībām uzdots pakļauties pārbaudei atbilstoši Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 20. panta 1. un 4. punktam (AT.40466 –
Tute
1, turpmāk tekstā – “pirmais strīdīgais lēmums”), un Komisijas 2017. gada 21. februāra Lēmumu C(2017) 1361 final, ar ko
Les Mousquetaires
, kā arī visām tās tieši vai netieši kontrolētām sabiedrībām uzdots pakļauties pārbaudei atbilstoši Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 20. panta 1. un 4. punktam (AT.40466 –
Tute
1) (turpmāk tekstā – “otrais strīdīgais lēmums”, bet kopā ar pirmo strīdīgo lēmumu – “strīdīgie lēmumi”).

Atbilstošās tiesību normas

Regula (EK) Nr. 1/2003
Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD 101.] un [102.] pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.) 25. apsvērumā ir teikts:
“Konkurences noteikumu pārkāpumu atklāšana kļūst arvien sarežģītāka, un, lai efektīvi aizsargātu konkurenci, jāpapildina Komisijas izmeklēšanas pilnvaras. Komisijai jo īpaši jāpiešķir pilnvaras iztaujāt jebkuras personas, kam var būt noderīga informācija, un fiksēt izdarītos paziņojumus. Pārbaudes laikā Komisijas pilnvarotiem ierēdņiem jāpiešķir pilnvaras veikt aizzīmogošanu uz laika posmu, kas vajadzīgs attiecīgajai pārbaudei. Aizzīmogošanai parasti nav jābūt ilgākai par 72 stundām. Komisijas pilnvarotajiem ierēdņiem jāpiešķir arī pilnvaras prasīt jebkādu informāciju, kas saistīta ar pārbaudes priekšmetu un mērķi.”
Šīs regulas V nodaļā “Izmeklēšanas pilnvaras” iekļautā 17. panta “Izmeklēšana attiecībā uz ekonomikas nozarēm un līgumu veidiem” 1. punktā ir noteikts:
“Ja tirdzniecības attīstība starp dalībvalstīm, cenu neelastība vai citi apstākļi liek domāt, ka konkurence kopējā tirgū ir iespējami ierobežota vai traucēta, Komisija var veikt savu izmeklēšanu attiecībā uz konkrētu ekonomikas nozari vai atsevišķu līguma veidu dažādās nozarēs. Šīs izmeklēšanas gaitā Komisija var pieprasīt attiecīgajiem uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām sniegt informāciju, kas vajadzīga, lai īstenotu Līguma [101]. un [102]. pantu, un var veikt pārbaudes, kas vajadzīgas minētajā nolūkā.”
Minētās regulas 19. pantā “Pilnvaras pieņemt paziņojumus” ir paredzēts:
“1.      Lai veiktu pienākumus, kas tai uzlikti ar šo regulu, Komisija var iztaujāt jebkuru fizisku vai juridisku personu, kas piekrīt iztaujāšanai, ar mērķi savākt informāciju attiecībā uz izmeklēšanas priekšmetu.
2.      Ja iztaujāšanu, ievērojot 1. punktu, veic uzņēmuma telpās, Komisija informē tās dalībvalsts konkurences iestādi, kuras teritorijā notiek iztaujāšana. Ja to pieprasa minētās dalībvalsts konkurences iestāde, tās pārstāvji var palīdzēt amatpersonām un citām pavadošām personām, kuras pilnvarojusi Komisija, veikt iztaujāšanu.”
Tās pašas regulas 20. pantā “Komisijas pārbaudes pilnvaras” ir noteikts:
“1.      Lai veiktu pienākumus, kas tai uzlikti ar šo regulu, Komisija var veikt visas vajadzīgās uzņēmumu un uzņēmumu apvienību pārbaudes.
2.      Amatpersonas un citas pavadošās personas, kuras Komisija pilnvarojusi veikt pārbaudi, ir tiesīgas:
a)      iekļūt jebkurās uzņēmumu vai uzņēmumu apvienību telpās, zemes īpašumos un transporta līdzekļos;
b)      pārbaudīt grāmatvedības dokumentus un citus dokumentus, kuri saistīti ar uzņēmējdarbību, neatkarīgi no veida, kādā tos glabā;
c)      jebkādā veidā ņemt vai iegūt šo grāmatvedības dokumentu vai citu dokumentu izvilkumu kopijas;
d)      aizzīmogot jebkuras uzņēmuma telpas un grāmatvedības dokumentus vai citus dokumentus uz laika posmu un apjomā, kāds vajadzīgs izmeklēšanai;
e)      prasīt jebkuram uzņēmuma vai uzņēmumu apvienības darbiniekam vai pārstāvim paskaidrojumus par faktiem vai dokumentiem, kas attiecas uz pārbaudes priekšmetu un mērķi, un fiksēt atbildes.
3.      Amatpersonas un citas pavadošās personas, kuras Komisija pilnvarojusi veikt pārbaudi, īsteno savas pilnvaras, uzrādot rakstisku pilnvarojumu, kurš norāda pārbaudes priekšmetu un mērķi un sodus, kas paredzēti 23. pantā gadījumā, ja pieprasītie grāmatvedības dokumenti vai citi dokumenti, kuri saistīti ar uzņēmējdarbību, ir nepilnīgi, vai ja atbildes uz jautājumiem, kuri uzdoti saskaņā ar šā panta 2. punktu, ir nepatiesas vai maldinošas. Komisija laikus pirms pārbaudes paziņo par pārbaudi tās dalībvalsts konkurences iestādei, kuras teritorijā to veiks.
4.      Uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām jāpakļaujas pārbaudēm, kas pieprasītas ar Komisijas lēmumu. Lēmumā nosaka pārbaudes priekšmetu un mērķi, nozīmē datumu, kurā tā sāksies, norāda uz sodiem, kas paredzēti 23. un 24. pantā, un uz tiesībām lēmumu pārskatīt Eiropas [Savienības] Tiesā. Komisija šādus lēmumus pieņem pēc apspriešanās ar tās dalībvalsts konkurences iestādi, kuras teritorijā jāveic pārbaude.
5.      Amatpersonas, kā arī personas, ko pilnvarojusi vai norīkojusi tās dalībvalsts konkurences iestāde, kuras teritorijā jāveic pārbaude, pēc šīs iestādes vai Komisijas pieprasījuma aktīvi palīdz amatpersonām un citām pavadošajām personām, ko pilnvarojusi Komisija. Šajā nolūkā tām ir 2. punktā noteiktās pilnvaras.
6.      Ja amatpersonas un citas pavadošās personas, ko pilnvarojusi Komisija, atklāj, ka uzņēmums pretojas pārbaudēm, kas pieprasītas saskaņā ar šo pantu, attiecīgā dalībvalsts sniedz tām vajadzīgo palīdzību, attiecīgā gadījumā lūdzot policijas vai līdzīgas izpildiestādes palīdzību, lai ļautu tām veikt savu pārbaudi.
7.      Ja palīdzībai, kas sniegta saskaņā ar 6. punktu, vajag pilnvarojumu no tiesas iestādes atbilstoši valstu noteikumiem, šāda pilnvarošana tiek ierosināta. Šādu pilnvarojumu arī var ierosināt kā piesardzības pasākumu.
8.      Ja ierosina pilnvarojumu, kas minēts 7. punktā, valsts tiesību iestāde kontrolē, lai Komisijas lēmums ir autentisks, un lai paredzētie pasākumi nav patvaļīgi vai pārmērīgi, ņemot vērā pārbaudes priekšmetu. Veicot savu kontroli attiecībā uz piespiedu pasākumu proporcionalitāti, valsts tiesas iestāde var tieši vai ar dalībvalsts konkurences iestādes starpniecību prasīt Komisijai sīkus paskaidrojumus jo īpaši par pamatu, uz kāda Komisijai ir aizdomas par [LESD 101]. un [102]. panta pārkāpšanu, kā arī par tā pārkāpuma nopietnību, par kuru ir aizdomas, un par attiecīgā uzņēmuma iesaistīšanās veidu. Valsts tiesu iestāde tomēr nedrīkst apšaubīt pārbaudes vajadzību, kā arī nedrīkst pieprasīt, lai tai sniedz informāciju, kas ir Komisijas lietas materiālos. Komisijas lēmuma likumību var pārskatīt vienīgi Eiropas [Savienības] Tiesa.”
Regulas Nr. 1/2003 23. panta “Soda naudas” 1. punktā ir paredzēts:
“Komisija ar lēmumu var uzlikt uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām soda naudas, kas nepārsniedz 1 % no kopējā apgrozījuma iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā, ja tīši vai nolaidības dēļ:
[..]
c)      tās pārbaudēs, kas paredzētas 20. pantā, uzrāda pieprasītos grāmatvedības dokumentus un citus dokumentus, kas saistīti ar uzņēmējdarbību, nepilnīgā veidā vai atsakās pakļauties pārbaudēm, kas pieprasītas ar lēmumu saskaņā ar 20. panta [4]. punktu;
d)      atbildot uz saskaņā ar 20. panta 2. punkta e) apakšpunkta uzdoto jautājumu,
–        tās sniedz nepatiesu vai maldinošu atbildi,
–        tās termiņā, ko noteikusi Komisija, nekoriģē nepatiesu, nepilnīgu vai maldinošu atbildi, ko sniedzis darbinieks, vai
–        tās nesniedz vai atsakās sniegt pilnīgu atbildi par faktiem, kas saistīti ar tās pārbaudes priekšmetu un mērķi, kura pieprasīta ar lēmumu saskaņā ar 20. panta 4. punktu;
e)      aizzīmogojumi, ko saskaņā ar 20. panta 2. punkta d) apakšpunktu izdarījušas amatpersonas vai citas pavadošās personas, kuras pilnvarojusi Komisija, ir pārplēsti.”

Regula (EK) Nr. 773/2004
Komisijas Regulas (EK) Nr. 773/2004 (2004. gada 7. aprīlis) par lietas izskatīšanu saskaņā ar [LESD] [101]. un [102]. pantu, ko vada Komisija (OV 2004, L 123, 18. lpp.), 2. panta “Lietas izskatīšanas ierosināšana” 3. punktā ir paredzēts:
“Komisija pirms lietas izskatīšanas ierosināšanas var izmantot savas izmeklēšanas pilnvaras atbilstoši Regulas [Nr. 1/2003] V nodaļai.”
Regulas Nr. 773/2004 III nodaļā “Komisijas veiktā izmeklēšana” iekļautajā 3. pantā “Pilnvaras pieņemt paziņojumus” ir noteikts:
“1.      Ja Komisija saskaņā ar Regulas [Nr. 1/2003] 19. pantu iztaujā kādu personu ar šīs personas piekrišanu, tā iztaujāšanas sākumā norāda iztaujāšanas juridisko pamatu un mērķi, kā arī atgādina par tās brīvprātīgo raksturu. Komisija informē iztaujājamo personu arī par tās nodomu fiksēt iztaujāšanu.
2.      Iztaujāšanu var veikt jebkādā veidā, tai skaitā pa telefonu vai izmantojot elektroniskos saziņas līdzekļus.
3.      Komisija iztaujājamo personu paziņojumus var fiksēt jebkādā veidā. Jebkura ieraksta kopiju dara pieejamu iztaujātajai personai apstiprināšanai. Vajadzības gadījumā Komisija nosaka termiņu, līdz kuram iztaujātā persona var informēt Komisiju par labojumiem, kas jāizdara sniegtajā paziņojumā.”

Tiesvedības priekšvēsture un strīdīgie lēmumi
Tiesvedības priekšvēsturi, kas ietverta pārsūdzētā sprieduma 2.–11. punktā, šā tiesas procesa vajadzībām var rezumēt šādi.

Les Mousquetaires
ir koncerna akciju pārvaldītājsabiedrība, kas darbojas pārtikas un nepārtikas izstrādājumu izplatīšanas nozarē Francijā un Beļģijā.
Intermarché
ir tās meitassabiedrība.
Komisija, uzzinājusi par informācijas apmaiņu starp
Intermarché
un konkurējošiem uzņēmumiem, tostarp
Casino
, ar pirmo strīdīgo lēmumu uzdeva veikt pārbaudi
Intermarché
un tās meitassabiedrību telpās.
Šā lēmuma rezolutīvā daļa ir formulēta šādi:
“1. pants
[..]
Intermarché
[..], kā arī visām tās tieši vai netieši kontrolētām sabiedrībām ir jāpakļaujas pārbaudei attiecībā uz to iespējamo dalību saskaņotās darbībās, kas ir pretrunā [LESD] 101. pantam, plaša patēriņa preču piegādes tirgos, tirgū, kurā pakalpojumi tiek pārdoti pazīstamu zīmolu izstrādājumu ražotājiem, un plaša patēriņa preču pārdošanas tirgos patērētājiem. Šīs saskaņotās darbības veido:
a)      informācijas apmaiņa kopš 2015. gada starp uzņēmumiem un/vai uzņēmumu apvienībām, tostarp
AgeCore
un/vai tās dalībniekiem, tostarp
Intermarché
un [
International Casino Dia Corporation (ICDC)
] [..] un/vai tās dalībniekiem, tostarp
Casino
, par atlaidēm, ko tie saņēmuši plaša patēriņa preču piegādes tirgos pārtikas produktu, higiēnas preču un kopšanas līdzekļu nozarēs, un par cenām tirgū, kurā pakalpojumi tiek pārdoti pazīstamu zīmolu izstrādājumu ražotājiem, pārtikas produktu, higiēnas preču un kopšanas līdzekļu nozarēs vairākās Eiropas Savienības dalībvalstīs, tostarp Francijā, un
b)      informācijas apmaiņa vismaz kopš 2016. gada starp
Casino
un
Intermarché
par to tirdzniecības stratēģijām nākotnē, it īpaši attiecībā uz sortimentu, veikalu attīstību, interneta tirdzniecību un veicināšanas politiku plaša patēriņa preču piegādes tirgos un plaša patēriņa preču pārdošanas patērētājiem tirgos Francijā.
Šī pārbaude var notikt jebkurās uzņēmuma telpās [..].
Intermarché
ir jāļauj Komisijas amatpersonām un citām tās pilnvarotajām personām veikt pārbaudi, kā arī jāļauj attiecīgās dalībvalsts konkurences iestādes amatpersonām un citām personām, ko šī iestāde ir pilnvarojusi tiem palīdzēt vai izraudzījusi šim nolūkam, piekļūt visām šīm telpām un transportlīdzekļiem ierastajā darba laikā. Tai ir jāļauj arī pārbaudīt grāmatvedības dokumentus un citus dokumentus, kuri saistīti ar uzņēmējdarbību, neatkarīgi no nesēja veida, ja amatpersonas un citas pilnvarotās personas to pieprasa, kā arī jāļauj tām uz vietas tos pārbaudīt un jebkurā formā iegūt šādu grāmatvedības vai citu dokumentu kopijas vai izrakstus. Tai ir jāļauj aizzīmogot jebkuras uzņēmējdarbības telpas un grāmatvedības dokumentus vai citus dokumentus uz pārbaudes laiku, ciktāl tas ir vajadzīgs pārbaudes mērķiem. Tai nekavējoties un uz vietas jāsniedz mutiski paskaidrojumi par šādas pārbaudes priekšmetu un mērķi, ja amatpersonas vai pilnvarotās personas to prasa, un jāļauj jebkuram pārstāvim vai personāla loceklim sniegt šādus paskaidrojumus. Tai jāļauj veikt šādu paskaidrojumu reģistrēšanu jebkurā formā.
2. pants
Pārbaude var sākties 2017. gada 20. februārī vai neilgi pēc tam.
3. pants
[Šis lēmums ir adresēts]
Intermarché
[..], kā arī visām tās tieši vai netieši kontrolētām sabiedrībām.
Šo lēmumu uzņēmumam, kas ir tā adresāts, paziņo tieši pirms pārbaudes veikšanas saskaņā ar [LESD] 297. panta 2. punktu.” [Neoficiāls tulkojums.]

Autorité de la concurrence
(Konkurences iestāde, Francija), saņēmusi informāciju par šo Komisijas veikto pārbaudi, lūdza
Tribunal de grande instance d’Evry
(Evrī Vispārējā pirmās instances tiesa, Francija) izmeklēšanas tiesnesim atļauju ierasties apelācijas sūdzības iesniedzēju telpās un veikt tur pārmeklēšanas, apskates un izņemšanas darbības. Ar 2017. gada 17. februāra rīkojumu šis izmeklēšanas tiesnesis atļāva veikt preventīvi pieteikto pārmeklēšanu, apskati un izņemšanu. Tā kā nevienam no pārbaudes laikā veiktajiem pasākumiem nebija nepieciešams izmantot “piespiedu pilnvaras” Regulas Nr. 1/2003 20. panta 6.–8. punkta izpratnē, šis rīkojums apelācijas sūdzības iesniedzējām netika paziņots.
Pārbaude sākās 2017. gada 20. februārī – dienā, kad Komisijas inspektori Konkurences iestādes pārstāvju pavadībā ieradās
Intermarché
telpās.
Tā kā radās šaubas par vienas pārbaudāmās personas kā
Intermarché
darbinieka statusu, Komisija pieņēma otro strīdīgo lēmumu, ar kuru –  ar tādu pašu pamatojumu kā izklāstīts pirmajā strīdīgajā lēmumā – uzdots veikt pārbaudi akciju pārvaldītājsabiedrības
Les Mousquetaires
un tās meitassabiedrību telpās.
Šajā pārbaudē Komisija citastarp ieradās biroju telpās, kur veica pārmeklēšanu, apskati un datortehnikas izņemšanu (portatīvie datori, mobilie tālruņi, planšetdatori, ārējie cietie diski), pārkopēja tajā ietverto informāciju un pieprasīja paskaidrojumus no vairākām personām.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas nosūtīja Komisijai vairākas ar 2017. gada 24. februāri datētas vēstules, kurās tās pauda Komisijai iebildumus attiecībā uz strīdīgajiem lēmumiem un tajos uzdoto pārbaužu norisi, citastarp pret dokumentu, kas esot saistīti ar to darbinieku privāto dzīvi, kopēšanu. Ar 2017. gada 13. aprīļa vēstuli apelācijas sūdzības iesniedzējas lūdza Komisiju atdot atpakaļ dažus no šiem dokumentiem.

Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2017. gada 28. aprīlī, apelācijas sūdzības iesniedzējas, pamatojoties uz LESD 263. pantu, cēla prasību, ar ko citastarp lūdza atcelt strīdīgos lēmumus. Prasības pamatojumā apelācijas sūdzības iesniedzējas pēc būtības izvirzīja piecus pamatus. Pirmais pamats bija balstīts uz iebildi par prettiesiskumu attiecībā uz Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punktu, ar otro pamatu tika apgalvots, ka strīdīgie lēmumi nebija paziņoti parastajā kārtībā, ar trešo pamatu – ka tām bija liegts īstenot savas tiesības iebilst pret pārbaudi, ar ceturto pamatu – ka nebija izpildīts pienākums norādīt pamatojumu un ar piekto pamatu tika apgalvots, ka nebija ievērotas tiesības uz domicila neaizskaramību.
Saistībā ar procesa organizatoriskajiem pasākumiem Vispārējā tiesa aicināja Komisiju iesniegt tai prezumētos netiešos pierādījumus par pārkāpumiem, kas tās rīcībā bija strīdīgo lēmumu pieņemšanas dienā.
Atbildot uz šo aicinājumu, Komisija citastarp iesniedza protokolus par iztaujāšanu, ko tā 2016. un 2017. gadā veica ar trīspadsmit attiecīgo plaša patēriņa preču piegādātājiem, kuri regulāri slēdza līgumus ar
Casino
un
Intermarché
(Komisijas 2019. gada 10. janvāra atbildes pielikumi Q.1–Q.13; turpmāk tekstā – “piegādātāju iztaujāšana”).
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa, atzinusi, ka Komisijas rīcībā nav pietiekami nopietnu netiešo pierādījumu, kas radītu aizdomas, ka izdarīts pārkāpums, proti, informācijas apmaiņa starp
Casino
un
Intermarché
par to turpmāko tirdzniecības stratēģiju, atcēla 1. panta b) punktu katrā no strīdīgajiem lēmumiem, bet prasību pārējā daļā noraidīja.

Lietas dalībnieku prasījumi
Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi Tiesai ir šādi:
–        atcelt pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 2. punktu,
–        apmierināt to prasījumus, kas izvirzīti pirmajā instancē un atcelt strīdīgos lēmumus, un
–        piespriest Komisijai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus, tostarp izdevumus saistībā ar tiesvedību Vispārējā tiesā.
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
–        noraidīt apelācijas sūdzību un
–        piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Eiropas Savienības Padomes prasījumi Tiesai ir šādi:
–        noraidīt apelācijas sūdzības pirmo pamatu un
–        piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām segt tiesāšanās izdevumus saistībā ar apelācijas tiesvedību.

Par apelācijas sūdzību
Apelācijas sūdzības pamatojumā apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirza piecus pamatus. Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa, izvērtējot tiesību aizsardzības līdzekļu iedarbību attiecībā uz pārbaužu norisi, ir pieļāvusi tiesību kļūdas un nav norādījusi pamatojumu. Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka ir pārkāpts 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 6. un 8. pants, LESD 296. pants un Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punkts, jo Vispārējā tiesa neesot ievērojusi pienākumu norādīt pamatojumu un ierobežot lēmumu par pārbaudi apjomu. Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka ir pieļauta tiesību kļūda un ka ir pārkāpta Regula Nr. 1/2003, jo Vispārējā tiesa vienu procesa stadiju, uz ko neattiecas šī regula, esot raksturojusi kā tādu, kas notikusi “pirms pasākumu veikšanas, kas liecinātu, kas tās tiek vainotas pārkāpuma izdarīšanā”. Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka ir pārkāpts ir ECPAK 6. un 8. pants un Regulas Nr. 1/2003 19. pants, jo Vispārējā tiesa pierādījumus, kuriem piemita formāli un būtiski trūkumi, esot kvalificējusi kā “pietiekami nopietnus netiešos pierādījumus”. Visbeidzot, ar piekto pamatu tiek apgalvots, ka nav norādīts pamatojums, kas izriet no tā, ka nav pārbaudīta šo netiešo pierādījumu kā pierādījuma vērtība un ka ir pieļauta kļūda “netiešu pierādījumu” kvalificēšanā.

Par pirmo pamatu, ar ko tiek apgalvots, ka ir pieļautas tiesību kļūdas un ka pārsūdzētajā spriedumā saistībā ar pārbaužu norisi sniegtajā izvērtējumā par tiesību aizsardzības līdzekļu iedarbīgumu nav norādīts pamatojums

Lietas dalībnieku argumenti
Apelācijas sūdzības iesniedzējas iebilst pret pārsūdzētā sprieduma 83.–112. punktu, kuros Vispārējā tiesa ir noraidījusi iebildi par Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punkta prettiesiskumu, proti, par to, ka trūkst iedarbīgu tiesību aizsardzības līdzekļu, ar kuriem būtu iespējams apstrīdēt pārbaužu norisi.
Ar pirmā pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu izvērtējumam, cik iedarbīgi attiecībā uz pārbaužu norisi ir tiesību aizsardzības līdzekļi.
Ar pirmā pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka nav ievērotas tiesības  efektīvi vērsties tiesā. Tās uzsver, ka 2014. gada 2. oktobra spriedumā
Delta Pekárny a.s.
pret Čehijas Republiku (CE:ECHR:2014:1002JUD000009711) Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir nospriedusi, ka, lai iejaukšanās, ko izraisījusi pārbaude, būtu saderīga ar ECPAK, citastarp ir jānodrošina iedarbīgs tiesību aizsardzības līdzeklis, kas gan faktiski, gan tiesiski nodrošina iespēju ne tikai apšaubīt atļaujas tiesiskumu, bet arī iebilst pret pārbaudes, kurai attiecīgajam uzņēmumam ir jāpakļaujas, veikšanas nosacījumiem.
Ar pirmā pamata otrās daļas pirmo iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzējas iebilst pret pamatojumu, ar kādu Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 83. un 87. punktā pauž uzskatu, ka Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūra dod iespēju pārliecināties, vai ir ievērotas tiesības efektīvi vērsties tiesā pret pasākumiem, kas veikti saistībā ar pārbaudi, šos tiesību aizsardzības līdzekļus izvērtējot nevis individuāli, bet vispārēji.
Šajā ziņā no Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2010. gada 21. decembra sprieduma
Société Canal Plus
u.c. pret Franciju (CE:ECHR:2010:1221JUD002940808) 42. punkta izrietot, ka gan tiesību aizsardzības līdzeklim, ar ko apstrīdēts atļaujas veikt pārbaudi tiesiskums, gan tiesību aizsardzības līdzeklim, ar kuru apstrīdēti šo pārbaužu ietvaros veiktie pasākumi, esot jābūt iedarbīgam.
Līdz ar to Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu pārsūdzētā sprieduma 83. un 99.–111. punktā, šos tiesību aizsardzības līdzekļus izvērtēdama visus kopā un uzskatīdama, ka viena no šiem tiesību aizsardzības līdzekļiem trūkumi varēja tikt kompensēti ar otra priekšrocībām.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo: ja Vispārējā tiesa minētos tiesību aizsardzības līdzekļus būtu izvērtējusi atsevišķi, tai būtu bijis jānoraida trīs no sešiem tiesību aizsardzības līdzekļiem, kurus tā atzinusi par iedarbīgiem, proti, prasība par lēmumu, kas pieņemts LESD 101. panta piemērošanas procedūras noslēgumā, prasība par lēmumu par pārbaudi un, visbeidzot, prasību sakarā ar ārpuslīgumisko atbildību. Visi pārējie tiesību aizsardzības līdzekļi sniedzot tikai daļēju aizsardzību un neļaujot tiesiski un faktiski pārbaudīt visu pārbaudes norises nosacījumu atbilstību ECPAK 8. pantam, pat ja tie tiktu izmantoti visi kopā.
Ar pirmā pamata otrās daļas otro iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa, nospriezdama, ka daļēji tiesību aizsardzības līdzekļi ir iedarbīgi, uzliek attiecīgajai personai pienākumu radīt nepieciešamos apstākļus, kuros iespējams izmantot visus šos tiesību aizsardzības līdzekļus.
Tomēr gan pagaidu noregulējumā, gan
ex post
prasībā datu aizsardzības jomā un prasībā, kas celta, pamatojoties uz judikatūru pēc 2007. gada 17. septembra sprieduma
Akzo Nobel Chemicals
un
Akcros Chemicals
/Komisija (T‑125/03 un T‑253/03, EU:T:2007:287) advokātu un klientu saziņas konfidencialitātes aizsardzības jomā, tiekot izdarīts pieņēmums, ka uzņēmums, pretojoties notiekošai pārbaudei, riskē izprovocēt Komisijas tieši formulētu vai implicītu lēmumu, kurā nav ievērotas tiesības uz advokātu un klientu saziņas konfidencialitātes aizsardzību vai – attiecīgā gadījumā – tiesības uz privātumu. Šie tiesību aizsardzības līdzekļi balstoties arī uz Komisijas piekrišanu ievietot informāciju aizzīmogotā aploksnē, kamēr tiek gaidīts Vispārējās tiesas nolēmums. Turklāt pagaidu noregulējums laikā, kamēr notiek pārbaude, nozīmējot, ka uzņēmums izvairās no notiekošas pārbaudes, lai gan tam ir pienākums aktīvi sadarboties tās gaitā.
Attiecībā uz prasību par lēmumu, ar kuru uzlikts sods par pārbaudes traucēšanu, šis tiesību aizsardzības līdzeklis esot pieejams vienīgi tad, ja uzņēmums ir vainojams par tik smagu traucēšanu, ka tam tiek uzlikts sods. Taču šāds priekšnosacījums esot pretrunā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 52. pantam.
Ar pirmā pamata otrās daļas trešo iebildumu apelācijas sūdzības iesniedzējas uzsver, ka pārsūdzētā sprieduma 94. un 96. punktā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, kad tā izvērtēja iespējamību pieļaut divus līdz šim neizmantotus tiesību aizsardzības līdzekļus, proti, pirmkārt, pagaidu noregulējumu, ar ko paredzēts apturēt pašu pārbaudi, un, otrkārt,
ex post
prasību attiecībā uz vadītāju un darbinieku personas datu aizsardzību. Proti, hipotētisks tiesību aizsardzības līdzeklis nevar tikt kvalificēts kā iedarbīgs tiesību aizsardzības līdzeklis.
Komisija un Padome uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentācija ir nepamatota. Turklāt Padome uzskata, ka izvirzītais iebildums par pamatojuma trūkumu ir nepieņemams, jo apelācijas sūdzības iesniedzējas nedz identificē ar nepieciešamo precizitāti kritizētās pārsūdzētā sprieduma fragmentus, nedz izklāsta pārliecinošu juridisko argumentāciju, uz kuru būtu balstīts šis iebildums.

Tiesas vērtējums
Ar apelācijas sūdzības pirmā pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa, izvērtējot, cik iedarbīgi ir tiesību aizsardzības līdzekļi attiecībā uz pārbaužu norisi, nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu.
Attiecībā uz šīs daļas pieņemamību, ko Padome apšauba, uzreiz ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamatojuma neesamība vai nepietiekamība ir uzskatāma par būtisku formas prasību pārkāpumu [LESD 263]. panta izpratnē un ir absolūts pamats, ko [Savienības] tiesa var izvirzīt vai kas tai pat ir jāizvirza pēc savas ierosmes (spriedumi, 2009. gada 2. decembris, Komisija/Īrija u.c., C‑89/08 P, EU:C:2009:742, 34. punkts, kā arī 2016. gada 28. janvāris,
Quimitécnica.com
un
de Mello
/Komisija, C‑415/14 P, nav publicēts, EU:C:2016:58, 57. punkts). No tā izriet, ka Padomes argumentācija par pirmā pamata pirmās daļas nepieņemamību ir jānoraida.
Attiecībā uz šīs daļas pamatotību ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Vispārējās tiesas sprieduma pamatojumā skaidri un nepārprotami ir jānorāda tās argumentācija, lai ieinteresētās personas varētu uzzināt šā nolēmuma pieņemšanas iemeslus un lai Tiesa varētu veikt pārbaudi (spriedums, 2021. gada 25. marts,
Deutsche Telekom
/Komisija, C‑152/19 P, EU:C:2021:238, 98. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā pārsūdzētā sprieduma 78.–82. punktā Vispārējā tiesa vispirms ir atgādinājusi, ka tiesības efektīvi vērsties tiesā ir nostiprinātas Hartas 47. pantā un ECPAK 6. un 13. pantā. Atgādinājusi, ka, tā kā Savienība nav pievienojusies ECPAK, tā nav uzskatāma par juridisku instrumentu, kas būtu formāli integrēts Savienības tiesību sistēmā, un līdz ar to tiesiskuma pārbaude ir jāveic vienīgi attiecībā uz Hartā garantētajām pamattiesībām, tā ir uzsvērusi, ka gan no Hartas 52. panta, gan no skaidrojumiem par šo pantu izriet, ka, interpretējot un piemērojot Hartas normas konkrētā jomā, ir jāņem vērā ECPAK normas un Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūra attiecībā uz šīm normām.
Šajā ziņā tā ir atzinusi, ka saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru tas, vai dzīvesvietas  pārmeklēšanas jomā ir ievērotas tiesības efektīvi vērsties tiesā, ir jāpārbauda, ievērojot četrus nosacījumus, proti, pirmkārt, ir jābūt faktiskai un tiesiskai iespējai tiesai iedarbīgi pārbaudīt, vai likumīgs ir lēmums veikt šādu pārmeklēšanu vai saistībā ar to veikti pasākumi, otrkārt, ir jābūt iespējai ar pieejamo vai pieejamajiem tiesību aizsardzības līdzekļiem pārkāpuma konstatējuma gadījumā vai nu novērst darbības uzsākšanu, vai arī – gadījumā, ja prettiesiskā darbība jau būtu notikusi, – radīt attiecīgajai personai iespējas panākt pienācīgu atlīdzinājumu, treškārt, attiecīgajam tiesību aizsardzības līdzeklim ir jābūt noteikti pieejamam un, ceturtkārt, pārbaude tiesā ir jāveic samērīgā termiņā.
Pēc tam – pārsūdzētā sprieduma 83. punktā – Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka no šīs judikatūras izriet arī tas, ka par pārbaudes darbības norisi vajadzēja veikt iedarbīgu pārbaudi tiesā un ka attiecīgās lietas konkrētajos apstākļos pārbaudei ir jābūt iedarbīgai, un tas nozīmē, ka ir jāņem vērā visi pieejamie tiesību aizsardzības līdzekļi un jāveic šo tiesību aizsardzības līdzekļu visaptverošs izvērtējums. Pārsūdzētā sprieduma 86. un 87. punktā Vispārējā tiesa ir paudusi uzskatu, ka, lai pārliecinātos, vai ir ievērotas tiesības efektīvi vērsties tiesā, ir jābalstās uz vispārēju izvērtējumu par tiesību aizsardzības iespējām veikt pārbaudi par pasākumiem, kas veikti saistībā ar pārbaudi, nenozīmīgi bija tas, ka, skatot tās atsevišķi, katrs no izvērtētajiem tiesību aizsardzības līdzekļiem neatbilst nosacījumiem, kas jāizpilda, lai tiktu atzīts, ka ir iespējams īstenot  tiesības efektīvi vērsties tiesā.
Šajā kontekstā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 88. un 89. punktā ir arī norādījusi, ka papildus iespējai adresēt pieprasījumus Komisijas uzklausīšanas amatpersonai bija pieejami seši tiesību aizsardzības līdzekļi, kas dod iespēju pārsūdzēt Eiropas Savienības Tiesā kādu pārbaudes darbību, proti, lēmuma par pārbaudi pārsūdzība; ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 1. punkta c)–e) apakšpunktu pamatota prasība par Komisijas lēmumu, ar ko uzlikts sods par pārbaudes traucēšanu; prasība par jebkuru aktu, kas atbilst priekšnosacījumiem, kuri judikatūrā noteikti attiecībā uz apstrīdamu aktu, ko Komisija pieņemtu pēc lēmuma par pārbaudi un pārbaudes darbību norises gaitā, piemēram, lēmums, ar kuru noraidīts pieteikums par dokumentu aizsardzību, norādot uz advokātu un klientu saziņas konfidencialitāti; prasība par lēmumu, ar ko izbeigta uz LESD 101. panta pamata sāktā procedūra; pieteikums par pagaidu noregulējumu un prasība sakarā ar ārpuslīgumisko atbildību.
Pārsūdzētā sprieduma 90.–98. punktā Vispārējā tiesa ir precizējusi, kāpēc tā uzskata, ka šie tiesību aizsardzības līdzekļi deva iespēju vērsties Eiropas Savienības Tiesā ar prasību attiecībā uz pārbaužu norisi.
Visbeidzot, balstoties uz pārsūdzētā sprieduma 100.–110. punktā izklāstīto izvērtējumu, Vispārējā tiesa ir nospriedusi: var uzskatīt, ka sistēmā, kurā var tikt pārbaudīta pārbaudes darbību norise un kura sastāv no visiem šā sprieduma 44. punktā uzskaitītajiem tiesību aizsardzības līdzekļiem, ir izpildīti visi četri nosacījumi, kas izriet no Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras.
Tādēļ pārsūdzētā sprieduma 111. punktā Vispārējā tiesa ir noraidījusi iebildi par Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punkta prettiesiskumu, kura pamatota ar to, ka nav ievērotas tiesības efektīvi vērsties tiesā.
Šādos apstākļos ir konstatējams, ka pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējas, iemesli, kuru dēļ Vispārējā tiesa ir noraidījusi argumentāciju par to, ka attiecībā uz pārbaužu norises apstākļiem trūkst iedarbīga tiesību aizsardzības līdzekļa, skaidri un nepārprotami izriet no pārsūdzētā sprieduma 78.–111. punkta, kas rezumēti šā sprieduma 41.–47. punktā. Ņemot vērā šos iemeslus, apelācijas sūdzības iesniedzējām ir bijis iespējams zināt pārsūdzētā sprieduma pamatus, kā tas, starp citu, izriet arī no to apelācijas sūdzības satura, un Tiesai ir iespējams veikt pārbaudi tiesā.
Līdz ar to pirmā pamata pirmā daļa, kurā apgalvots par pamatojuma trūkumu, ir jānorāda kā nepamatota.
Ar pirmā pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka nav ievērotas tiesības efektīvi vērsties tiesā.
Attiecībā uz pirmā pamata otrās daļas pirmo iebildumu, ar ko tiek apgalvots, ka Vispārējai tiesa esot bijis jāveic dažādo tiesību aizsardzības līdzekļu individuāla izvērtēšana, lai pārliecinātos, vai ir garantētas tiesības efektīvi vērsties tiesā pret pasākumiem, kas veikti saistībā ar pārbaudi, ir jāatgādina ka tiesības efektīvi vērsties tiesā ir nostiprinātas Hartas 47. pantā.
Turklāt jāatgādina, ka Hartas 52. panta 3. punktā ir precizēts, ka, ciktāl tajā ir ietvertas tiesības, kuras atbilst ECPAK garantētajām tiesībām, šo tiesību nozīme un apjoms ir tāds pats kā minētajā konvencijā noteiktajām tiesībām (spriedums, 2019. gada 19. novembris, A. K. u.c. (Augstākās tiesas Disciplinārlietu palātas neatkarība), C‑585/18, C‑624/18 un C‑625/18, EU:C:2019:982, 116. punkts).
Kā izriet no Hartas 47. panta skaidrojumiem, kas atbilstoši LES 6. panta 1. punkta trešajai daļai un Hartas 52. panta 7. punktam ir jāņem vērā tās interpretācijā, 47. panta pirmā un otrā daļa atbilst attiecīgi ECPAK 13. pantam un 6. panta 1. punktam (spriedums, 2019. gada 19. novembris, A. K. u.c. (Augstākās tiesas Disciplinārlietu palātas neatkarība), C‑585/18, C‑624/18 un C‑625/18, EU:C:2019:982, 117. punkts). Saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru ECPAK 6. panta 1. punkts ir uzskatāms par
lex specialis
attiecībā pret šīs konvencijas 13. pantu, un otrā minētā noteikumi ir iekļauti arī pirmā minētā noteikumos, kas ir stingrāki (ECT spriedums, 2022. gada 15. marts,
Grzęda
pret Poliju, CE:ECHR:2022:0315JUD004357218, 352. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka tai ir jānodrošina, ka tās veiktā Hartas 47. panta pirmās daļas interpretācija nodrošina aizsardzības līmeni, kas atbilst ECPAK 13. pantā garantētajam, ko ir interpretējusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 26. septembris,
Belastingdienst
/
Toeslagen
(Apelācijas sūdzības apturošā iedarbība), C‑175/17, EU:C:2018:776, 35. punkts).
Šajā ziņā ir jānorāda: no Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras izriet, ka ECPAK 13. pantā garantētā aizsardzība neparedz nekādu konkrētu tiesību aizsardzības līdzekļa formu (ECT spriedums, 2008. gada 20. marts,
Boudaïeva
u.c. pret Krieviju, CE:ECHR:2008:0320JUD001533902, 190. punkts) un ka pat tad, ja neviens valsts tiesībās paredzēts tiesību aizsardzības līdzeklis, aplūkots atsevišķi, pats par sevi neatbilst šā 13. panta prasībām, tas tā var būt, ja tiek aplūkots šo tiesību aizsardzības līdzekļu kopums (ECT spriedums, 2020. gada 10. jūlijs,
Mugemangango
pret Beļģiju, CE:ECHR:2020:0710JUD000031015, 131. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt gadījumā, ja nav ievērotas tiesības uz domicila neaizskaramību, kas nostiprinātas ECPAK 8. pantā, tiesību aizsardzības līdzeklis ir iedarbīgs ECPAK 13. panta izpratnē, ja prasītājam ir pieejama procedūra, kas tam dod iespēju apstrīdēt veikto pārmeklēšanas, apskates un izņemšanas darbību regularitāti un saņemt pienācīgu atlīdzinājumu, ja to veikšana bija uzdota vai izpildīta nelikumīgi (ECT spriedums, 2017. gada 19. janvāris,
Posevini
pret Bulgāriju, CE:ECHR:2017:0119JUD006363814, 84. punkts).
Šajā ziņā no Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras attiecībā uz ECPAK 6. panta 1. punktu vai 8. pantu izriet, ka dzīvesvietas  pārmeklēšanas jomā tas, ka tiesa, kas būtu varējusi ierobežot vai kontrolēt šīs pārbaudes norisi, nav devusi iepriekšēju atļauju pārbaudei, var tikt līdzsvarots ar tiesas veiktu
ex post facto
pārbaudi par šāda pasākuma tiesiskumu un šāda pierādījumu savākšanas pasākuma nepieciešamību ar nosacījumu, ka šī pārbaude ir iedarbīga izskatāmās lietas konkrētajos apstākļos. Tas nozīmē, ka attiecīgās personas var panākt iedarbīgu pārbaudi tiesā par strīdīgo pasākumu un tā norisi gan no faktu, gan tiesību skatpunkta. Ja par prettiesisku atzītā darbība jau ir notikusi, pieejamajam tiesību aizsardzības līdzeklim vai līdzekļiem ir jārada attiecīgajai personai iespēja saņemt pienācīgu atlīdzinājumu (ECT spriedums, 2014. gada 2. oktobris,
Delta Pekárny a.s.
pret Čehijas Republiku, CE:ECHR:2014:1002JUD000009711, 86. un 87. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Tātad, tā kā pārbaudes
a posteriori
pārbaude tiesā konkrētos apstākļos var kompensēt  iepriekš veiktas pārbaudes tiesā trūkumu un tā kā ar “pieejamajiem tiesību aizsardzības līdzekļiem” ir jābūt sniegtam atbilstīgam līdzsvarojumam, ir uzskatāms, ka, lai konstatētu, vai ir izpildītas Hartas 47. panta prasības, principā ir jāņem vērā tiesību aizsardzības līdzekļu kopums.
Turklāt, tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildes veidā bija norādījušas uz Regulas Nr. 1/2003 20. panta prettiesiskumu, Vispārējai tiesai, kā norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 51. punktā, bija jālemj par šo iebildi un jāsniedz šīs sistēmas, kurā tiesā var tikt pārbaudīti pasākumi saistībā ar pārbaudēm, vispārējs izvērtējums, kas pārsniedz attiecīgās lietas konkrētos apstākļus.
Šādos apstākļos ir konstatējams: apelācijas sūdzības iesniedzējas nepareizi apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, veikdama vispārēju izvērtējumu par to pieejamo tiesību aizsardzības līdzekļu kopumu, ar kuriem var apstrīdēt pārbaužu norisi.
Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu, ka Vispārējā tiesa nevarēja prasības par pasākumiem, kas veikti saistībā ar pārbaudi, trūkumus līdzsvarot ar tādas prasības priekšrocībām, ar kuru apšaubīts lēmuma par pārbaudi tiesiskums, ir pietiekami norādīt tāpat kā ģenerāladvokāta secinājumu 46. un 47. punktā: šis arguments izriet no kļūdainas pārsūdzētā sprieduma interpretācijas. Proti, no minētā sprieduma 90.–98. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa ir pārbaudījusi, cik lielā mērā dažādi apelācijas sūdzības iesniedzējām pieejamie tiesību aizsardzības līdzekļi, tostarp prasība par lēmumu par pārbaudi, ļāva celt tiesā iebildumus par šo darbību norises tiesiskumu, un tātad arī to, cik lielā mērā viena un vienīgā tiesību aizsardzības līdzekļa trūkuma dēļ sistēmā joprojām bija iespējams veikt minēto darbību iedarbīgu pārbaudi tiesā atbilstoši šā sprieduma 55.–57. punktā minētajai judikatūrai.
Visbeidzot, runājot par apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentāciju par to, ka tad, ja Vispārējā tiesa būtu atsevišķi izvērtējusi dažādos tiesību aizsardzības līdzekļus, tai būtu bijis, pirmkārt, jānoraida trīs no sešiem tiesību aizsardzības līdzekļiem, kurus tā atzinusi par iedarbīgiem, proti, prasība par lēmumu noslēgt LESD 101. panta piemērošanas procedūru, prasība par lēmumu par pārbaudi un, visbeidzot, prasība sakarā ar ārpuslīgumisko atbildību un, otrkārt, uzskatīt, ka visi pārējie tiesību aizsardzības līdzekļi ir daļēji, ir pietiekami atgādināt, ka šī argumentācija ir jānoraida, jo tā ir balstīta uz kļūdainu premisu, ka Vispārējā tiesa nevarēja veikt vispārēju izvērtējumu par to pieejamo tiesību aizsardzības līdzekļu kopumu, ar kuriem var apstrīdēt pārbaužu norisi.
Tātad pirmā pamata otrās daļas pirmais iebildums ir jānoraida.
Attiecībā uz otro un trešo iebildumu, ar kuriem tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa, nospriezdama, ka daļēji tiesību aizsardzības līdzekļi, kuru pieejamība nav skaidra, ir iedarbīgi, jo tie uzliek attiecīgajai personai pienākumu radīt apstākļus, kuros iespējams izmantot šos tiesību aizsardzības līdzekļus, kuru noteiktība nebūtu panākta, ir pietiekami norādīt, pirmkārt, ka saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru, kas atgādināta šā sprieduma 57. punktā, nav nepieciešams, ka visi iebildumi, ko var izvirzīt pret pasākumiem, kurus publiskās varas iestāde veikusi, pamatojoties uz lēmumu, ar ko uzdots veikt pārmeklēšanu viena un tā paša tiesību aizsardzības līdzekļa ietvaros un, otrkārt, kā pēc būtības norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 66. punktā, konkrētas, nostiprinātas tiesu prakses neesamība nevar būt izšķiroša, lai noliegtu kāda tiesību aizsardzības līdzekļa iedarbīgumu.
No tā izriet ka šie iebildumi ir nepamatoti.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka pirmais pamats kopumā ir jānoraida kā nepamatots.

Par trešo pamatu, ar ko tiek apgalvota tiesību kļūda attiecībā uz pārbaudes attaisnojošo netiešo pierādījumu formālu atbilstību

Lietas dalībnieku argumentācija
Ar trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas pēc būtības pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu un pārkāpusi Regulu Nr. 1/2003, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 193. punktā nospriezdama, ka Komisijai nav pienākuma ievērot noteikumus, kuros reglamentētas tās pilnvaras izmeklēšanas jomā, konkrētāk – pienākuma fiksēt sniegtos paskaidrojumus, kas izriet no Regulas Nr. 1/2003 19. panta kopsakarā ar Regulas Nr. 773/2004 3. pantu, ja formāli vēl nav bijusi uzsākta neviena izmeklēšana, un, otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 206. punktā atteikdamās noraidīt netiešos pierādījumus, kas gūti piegādātāju iztaujāšanā, kā tādus, kuriem piemīt formālas nepilnības.
Tās apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 189., 192., 193., 196. un 198. punktā ir nepareizi atzinusi, ka izvērtēšana par to, vai Komisijas rīcībā esošie netiešie pierādījumi ir pietiekoši nopietni, ir jāveic, ņemot vērā apstākli, ka lēmums par pārbaudi tika pieņemts sākotnējās izmeklēšanas stadijā, tātad vēl pirms formāli tika uzsākta izmeklēšana Regulas Nr. 1/2003 V nodaļas izpratnē, un tas attaisnojot to, ka Komisijai nav pienākuma ievērot konkrētus, imperatīvus šīs regulas noteikumus, tostarp noteikumus par pienākumu fiksēt sniegtos paskaidrojumus, no kuriem iegūti šie netiešie pierādījumi. Tās iebilst pret Vispārējās tiesas norādīto nošķīrumu starp pasākumiem pēc izmeklēšanas formālas sākšanas, kas esot reglamentēti Regulā Nr. 1/2003, un pasākumiem pirms šādas sākšanas, kuri neietilpstot šīs regulas tvērumā.
Ar trešā pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka šis nošķīrums ir balstīts uz pārsūdzētā sprieduma 194. punktā minētās judikatūras kļūdainu interpretāciju. Proti, šajā judikatūrā esot izdarīts nošķīrums starp izmeklēšanas stadiju pirms iebildumu paziņojuma izsniegšanas un administratīvā procesa turpinājumu. Turklāt šajā judikatūrā esot noteikts nevis izmeklēšanas sākumpunkts, bet gan tā laikposma sākumpunkts, kas jāņem vērā, lai konstatētu, vai procesa ilgums bija samērīgs.
Ar trešā pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 193. punktā nospriezdama, ka Regulu Nr. 1/2003 nav piemērojama pirms pirmā lēmuma par pārbaudi pieņemšanas.
Proti, no Regulas Nr. 1/2003 25. apsvēruma un Regulas Nr. 773/2004 2. panta 3. punktu izrietot, ka Regula Nr. 1/2003 ir piemērojama ikvienam Komisijas aktam, kas attiecīgās prakses atklāšanas stadijā pieņemts LESD 101. un 102. panta piemērošanas nolūkā. Tā šajā ziņā uzsver, ka nupat minētā regula ir piemērojama gan izmeklēšanai par konkrētu nozari, gan paziņojumiem saistībā ar iecietības programmu, un Komisija nav veikusi nevienu pasākumu, kas liecinātu, ka tās tiek vainotas pārkāpuma izdarīšanā. Ja Regulu Nr. 1/2003 varētu nepiemērot izmeklēšanas darbībām, kas veiktas pirms lēmuma par pārbaudi, pastāvētu risks, ka uzņēmumiem un trešām personām tiek liegtas to procesuālās tiesības, kā arī to tiesības efektīvi vērsties tiesā pret šādu lēmumu.
Ar trešā pamata trešo daļu apelācijas sūdzības iesniedzējas iebilst pret pārsūdzētā sprieduma 193. punktā Vispārējās tiesas izdarīto nošķīrumu starp pierādījumiem par pārkāpumu un netiešiem pierādījumiem, uz kuriem balstīts lēmums par pārbaudi; saskaņā ar šo nošķīrumu  netiešajiem pierādījumiem nevar piemērot tādas pašas pakāpes formas prasības  kā pierādījumiem. Apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka netiešajiem pierādījumiem un pierādījumiem ir jāpiemēro tādas pašas prasības par formu un tādi paši procesuālie noteikumi, ar kuriem ir paredzēts nodrošināt pierādījuma autentiskumu, godprātību un ticamību.
Komisija šai argumentācijai nepiekrīt.
Vispirms Komisija precizē, ka izmeklēšanas sākšana atšķiras gan no lietas izveides, gan no procesa sākšanas Regulas Nr. 773/2004 2. panta izpratnē. Izmeklēšana sākas, tiklīdz Komisija pirmoreiz izmanto savas izmeklēšanas pilnvaras un veic pasākumus, kuri liecina, ka aizdomās turētās juridiskās personas tiek vainotas pārkāpuma izdarīšanā, un kuri ievērojami ietekmē to stāvokli. Lietas ierosināšana esot iekšējs akts, kas  notiek dienā, kurā Komisijas Konkurences ģenerāldirektorāta kanceleja piešķir lietas numuru, un šī lieta attiecoties tikai uz dokumentu glabāšanu. Procesa sākšana notiekot dienā, kurā Komisija uz Regulas Nr. 773/2004 2. panta pamata nolemj  sākt lēmuma pieņemšanu  atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 III nodaļai.
To atgādinājusi, Komisija apgalvo, pirmām kārtām, ka tai nav pienākuma pirms izmeklēšanas sākšanas ievērot Regulās Nr. 1/2003 un Nr. 773/2004 izklāstītās  prasības par formu.
Pirmkārt, Komisija noliedz, ka šāds pienākums izrietētu no judikatūras, un norāda, ka Vispārējā tiesa nav sagrozījusi pārsūdzētā sprieduma 194. punktā minēto judikatūru. Apstāklis, ka šī judikatūra attiecas uz procesa samērīga ilguma novērtēšanu, šajā ziņā esot nenozīmīgs.
Otrkārt,

Komisija uzskata, ka no Regulām Nr. 1/2003 un Nr. 773/2004 neizriet, ka tai būtu pienākums ievērot šajās regulās izklāstītās prasības par formu pat pirms izmeklēšanas sākšanas.
Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēju arguments ar atsauci uz Regulas Nr. 773/2004 2. panta 3. punktu izrietot no tā, ka tās izmeklēšanas sākšanu ir sajaukušas ar procesa sākšanu, kas notiekot dažādos laikos un radot atšķirīgas juridiskas sekas.
Turklāt, kā norāda Komisija, nenozīmīgas esot apelācijas sūdzības iesniedzēju izdarītās atsauces gan uz Regulas Nr. 1/2003 25. apsvērumu, gan uz pētījumiem par konkrētām nozarēm un paziņojumiem saistībā ar iecietības programmu.
Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas nevar apgalvot – tas, ka Komisijai būtu ļauts atteikties no Regulās Nr. 1/2003 un Nr. 773/2004 paredzētās formas pirms izmeklēšanas sākšanas, aizskartu to tiesības efektīvi vērsties tiesā, ar ko ir iespējams tiesību un faktu ziņā pārbaudīt lēmuma par pārbaudi tiesiskumu. Vispirms šis apgalvojums tiktu atspēkots ar netiešo pierādījumu pārbaudi, ko šajā lietā veikusi Vispārējā tiesa un kas izraisījusi strīdīgo lēmumu daļēju atcelšanu. Turklāt, pat ja kāda mutvārdu liecība nav tikusi fiksēta, Vispārējai tiesai esot iespējams veikt liecinieku nopratināšanu atbilstoši tās reglamenta 94. pantam.
Regulās Nr. 1/2003 un Nr. 773/2004 izklāstīto prasību par formu ievērošana pirms izmeklēšanas sākšanas skartu Komisijas iespējas īstenot konkurences tiesību normas, jo kavētu mutvārdos paustu netiešo pierādījumu saņemšanu un izmantošanu. Šāda Komisijas aizkavēšana saņemt mutvārdos paustus netiešos pierādījumus mazinātu izmeklēšanas pasākumu efektivitāti, jo tiktu atlikta pārbaužu sākšana.
Otrām kārtām, Komisija vispirms apgalvo, ka, tā kā pārbaudes mērķis ir iegūt informāciju, kas nepieciešama, lai, balstoties uz tās rīcībā esošajiem netiešajiem pierādījumiem, pārliecinātos, vai prezumētais pārkāpums tik tiešām ir noticis un kāds ir tā apjoms, netiešajiem pierādījumiem nenovēršami ir piemērojamas mazāk stingras prasības par formu nekā pierādījumiem un, konkrētāk, tai neesot pienākuma fiksēt šādus netiešos pierādījumus uz Regulas Nr. 1/2003 19. panta un Regulas Nr. 773/2004 3. panta pamata.
Turpinājumā šī iestāde norāda, ka tā kā netiešiem pierādījumiem tiek piemērotas mazāk stingras prasības par formu nekā pierādījumiem, ir iespējams savstarpēji saskaņot imperatīvās prasības par steidzamību, kuras jāievēro, pieņemot lēmumu par pārbaudi, un Komisijas veiktās izmeklēšanas iedarbīgumu, no vienas puses, un saglabājot attiecīgo uzņēmumu tiesības uz aizstāvību, no otras puses.
Visbeidzot, pierādījuma autentiskums neesot nepieciešams priekšnosacījums tā ticamībai. Proti, Tiesa 2018. gada 26. septembra sprieduma
Infineon Technologies
/Komisija (C‑99/17 P, EU:C:2018:773) 65.–69. punktā esot atgādinājusi, ka Savienības tiesībās prevalē pierādījumu brīvas novērtēšanas princips, no kura izrietot, ka vienīgais kritērijs, kas ir nozīmīgs tam, lai novērtētu pienācīgi sniegtu pierādījumu vērtību, ir to ticamība. Līdz ar to kāda pierādījuma vērtība esot jāizvērtē vispārēji, tāpēc tas vien, ka rodas nepierādītas šaubas attiecībā uz kāda pierādījuma autentiskumu, nav pietiekami, lai atspēkotu tā ticamību. Šie principi vēl jo vairāk būtu piemērojami netiešajiem pierādījumiem, kuru pierādījumu vērtība pēc definīcijas ir mazāka.

Tiesas vērtējums
Ar trešo pamatu, kas sastāv no trim daļām, apelācijas sūdzības iesniedzējas pēc būtības pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 193. punktā atzīdama, ka Komisijai nav jāievēro pienākums,  pirms formāli tiek sākta izmeklēšana,  fiksēt sniegtos paskaidrojumus, kas izriet no Regulas Nr. 1/2003 19. panta kopsakarā ar Regulas Nr. 773/2004 3. pantu, un tā izmanto izmeklēšanas pilnvaras, kas tai piešķirtas citastarp ar Regulas Nr. 1/2003 18.–20. pantu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības tiesību normas interpretācijā jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī konteksts, kurā tā iekļaujas, un mērķi un nolūks, kādi ir tiesību aktam, kurā tā ietilpst (spriedums, 2022. gada 1. augusts,
HOLD Alapkezelő
, C‑352/20, EU:C:2022:606, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
Pirmām kārtām, jau no Regulas Nr. 1/2003 19. panta 1. punkta teksta izriet, ka tas ir piemērojams visām iztaujāšanām ar mērķi savākt informāciju attiecībā uz izmeklēšanas priekšmetu (spriedums, 2017. gada 6. septembris,
Intel
/Komisija, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, 84. punkts).
Regulas Nr. 773/2004 3. pants, kurā noteikts, ka, veicot iztaujāšanu uz Regulas Nr. 1/2003 19. panta 1. punkta pamata, ir jāievēro konkrētas prasības par formu, neietver nekādu precizējumu par pēdējās minētās normas piemērošanas jomu.
Tomēr jāatgādina: Tiesa ir nospriedusi, ka no Regulas Nr. 1/2003 19. panta 1. punkta un Regulas Nr. 773/2003 3. panta 3. punkta izriet, ka tie Komisijai uzliek pienākumu tās izvēlētajā veidā fiksēt ikvienu iztaujāšanu, ko tā veic uz Regulas Nr. 1/2003 19. panta pamata, lai savāktu informāciju attiecībā uz tās veiktās izmeklēšanas priekšmetu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 6. septembris,
Intel
/Komisija, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, 90. un 91. punkts).
Tālab jāprecizē, ka ir jāizdara nošķīrums atkarībā no Komisijas veiktās iztaujāšanas priekšmeta un vienīgi tāda iztaujāšana, kurā paredzēts iegūt informāciju saistībā ar Komisijas veiktās izmeklēšanas priekšmetu, ietilpst Regulas Nr. 1/2003 19. panta 1. punkta piemērošanas jomā un – līdz ar to – ir jāfiksē.
Pēc šādas precizēšanas ne  no viena Regulas Nr. 1/2003 19. panta 1. punkta vai Regulas Nr. 773/2004 3. panta formulējuma fragmenta nav iespējams izsecināt, ka šā fiksēšanas pienākuma piemērošana būtu atkarīga no jautājuma, vai Komisijas veikta iztaujāšana ir notikusi pirms izmeklēšanas formālas sākšanas, lai iegūtu netiešus pierādījumus par pārkāpumu, vai pēc – lai iegūtu pierādījumus par pārkāpumu.
Proti, šajās normās nav paredzēts, ka fiksēšanas pienākuma piemērošana būtu atkarīga no jautājuma, vai informācija, kas uzskatāma par tās priekšmetu, var tikt kvalificēta kā netiešs pierādījums vai pierādījums. Gluži pretēji: tā kā Regulas Nr. 1/2003 19. panta 1. punktā ietvertais jēdziens “informācija” ir vispārīgs jeb ģenērisks, ir uzskatāms, ka šī norma bez nošķiršanas ir piemērojama ikvienai šai kategorijai.
Jēdzienus “netiešs pierādījums” un “pierādījums” gan nedrīkst sajaukt, jo netiešs pierādījums – atšķirībā no pierādījuma – pēc definīcijas nevar būt pietiekams, lai pierādītu konkrētu faktu.
Un tomēr netieša pierādījuma vai pierādījuma kvalifikācija ir atkarīga nevis no konkrētās procesa stadijas, bet gan no tā, kāda pierādījuma vērtība ir attiecīgajai informācijai – nopietniem un savstarpēji saskanīgiem netiešajiem pierādījumiem, kuri apvienoti vienā kopumā, kuri ir pietiekami, lai pierādītu pārkāpuma izdarīšanu un kuri var tikt izmantoti Komisijas galīgā lēmumā, kas pieņemts, pamatojoties uz LESD 101. pantu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 1. jūlijs,
Knauf Gips
/Komisija, C‑407/08 P, EU:C:2010:389, 47. punkts).
Tāpēc, kā norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 141. punktā, pienākums fiksēt sniegtos paskaidrojumus nevar būt atkarīgs no iegūtās informācijas kvalificēšanas par netiešajiem pierādījumiem vai pierādījumiem, jo Komisija šīs informācijas kā pierādījuma vērtību var novērtēt tikai pēc tam, kad iztaujāšana jau ir notikusi, proti, procesa turpmākajās stadijās.
Turklāt Regulas Nr. 1/2003 19. panta 1. punktā un Regulas Nr. 773/2004 3. pantā nav arī paredzēts, ka fiksēšanas pienākuma piemērošana būtu atkarīga no procesa stadijas, kurā šī iztaujāšana tiek veikta. Regulas Nr. 1/2003 19. panta 1. punktā gan ir paredzēts, ka ar iztaujāšanu, kas veikta, pamatojoties uz šo normu, ir paredzēts iegūt informāciju par izmeklēšanas priekšmetu, un tas nozīmē, ka norisinās izmeklēšana. Gluži pretēji: no šīs normas neizriet, ka šai iztaujāšanai būtu jānotiek pēc izmeklēšanas formālas sākšanas, ko pārsūdzētā sprieduma 193. punktā Vispārējā tiesa definējusi kā brīdi, kurā Komisija veic pasākumu, kas saistīts ar pārmetumu, ka ir izdarīts pārkāpums.
Otrām kārtām, runājot par Regulas Nr. 1/2003 19. panta 1. punkta kontekstu, ir jānorāda, ka, pirmkārt, šis pants ir iekļauts šīs regulas V nodaļā par Komisijas pilnvarām izmeklēšanas jomā. Tomēr nav tā, ka šīs nodaļas normu piemērošana katrā ziņā būtu atkarīga no tā, vai šī iestāde ir veikusi pasākumu, kas saistīts ar pārmetumu, ka ir izdarīts pārkāpums.
Saskaņā ar minētās regulas 17. pantu Komisija var veikt izmeklēšanas pasākumus saistībā ar  konkrētu nozari, tomēr tie nerada nepieciešamību jau sākotnēji attiecībā uz uzņēmumiem noteikt šāda veida pasākumus.
Turklāt ir jāatgādina, otrkārt, ka Regulas Nr. 773/2004 2. panta 3. punkts, saskaņā ar kuru “Komisija pirms lietas izskatīšanas ierosināšanas var izmantot savas izmeklēšanas pilnvaras atbilstoši Regulas [Nr. 1/2003] V nodaļai”, atbalsta tādu interpretāciju, ka šajā nodaļā iekļautās normas par Komisijas pilnvarām izmeklēšanas jomā – tostarp 19. pants – var būt piemērojamas pirms kādas izmeklēšanas formālas sākšanas, pretēji tam, kas izriet no pārsūdzētā sprieduma 193. punkta.
Tik tiešām – lietās, kurās taisīts 2002. gada 15. oktobra spriedums
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P, EU:C:2002:582, 182. punkts), kā arī 2006. gada 21. septembra spriedums
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
/Komisija (C‑105/04 P, EU:C:2006:592, 38. punkts), kas minēti pārsūdzētā sprieduma 194. punktā, Tiesa kā konkurences jomā Komisijas veiktas sākotnējās izmeklēšanas sākumpunktu ir identificējusi datumu, kurā šī iestāde, izmantojot pilnvaras, ko tai piešķīris Savienības likumdevējs, veic pasākumu, kas liecina, ka aizdomās turētie uzņēmumi tiek vainoti pārkāpuma izdarīšanā, un ievērojami ietekmē to stāvokli.
Tomēr lietas, kurās taisīti šie spriedumi, attiecas uz administratīvā procesa sākumpunkta konstatēšanu, lai pārliecinātos, vai Komisija ir ievērojusi samērīga termiņa principu. Lai par to pārliecinātos, ir nepieciešams pārbaudīt, vai šī iestāde no dienas, kurā tā par notiekošu izmeklēšanu informējusi uzņēmumu, kas tiek turēts aizdomās par Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu, ir rīkojusies rūpīgi.
Gluži pretēji: šo datumu nevar ņemt vērā, lai konstatētu, no kura brīža  Komisijai ir jāievēro pienākums fiksēt sniegtos paskaidrojumus, kā paredzēts Regulas Nr. 1/2003 19. pantā kopsakarā ar Regulas Nr. 773/2004 3. pantu. Kā norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 150. punktā, par uzņēmumu var izteikties arī trešās personas, kas izsakās šādas iztaujāšanas gaitā, bet tas nenozīmē, ka uzņēmums par to tiktu informēts. Tātad, ja tiktu ņemts vērā minētais datums, tas būtu pielīdzināms fiksēšanas pienākuma un šajās normās paredzēto, ar to saistīto procesuālo garantiju par labu izjautātajām trešām personām un aizdomās turētajam uzņēmumam piemērošanas atlikšanai līdz brīdim, kad Komisija veiks pasākumu, ar ko tā šo uzņēmumu informē, ka tas tiek turēts aizdomās. Šīs atlikšanas dēļ trešo personu iztaujāšana, kas veikta pirms šāda pasākuma, esot izslēgta no sniegto paskaidrojumu fiksēšanas pienākuma piemērošanas jomas un tām piemērojamajām procesuālajām garantijām.
Visbeidzot trešām kārtām, runājot par Regulas Nr. 1/2003 mērķi, no šīs regulas 25. apsvēruma izriet, ka, tā kā konkurences noteikumu pārkāpumu atklāšana kļūst arvien sarežģītāka, ar Regulas Nr. 1/2003 19. panta 1. punktu ir paredzēts papildināt Komisijas pilnvaras izmeklēšanas jomā, citastarp dodot nupat minētajai iespēju iztaujāt jebkuru personu, kuras rīcībā varētu būt noderīga informācija, un fiksēt tās sniegtos paskaidrojumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 6. septembris,
Intel
/Komisija, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, 85. punkts). Taču minētajā apsvērumā iekļautā frāze “pārkāpumu atklāšana” atbalsta interpretāciju, saskaņā ar kuru iztaujāšana, ko Komisija veic sākotnējā stadijā, lai iegūtu netiešos pierādījumus attiecībā uz izmeklēšanas priekšmetu, ietilpst arī Regulas Nr. 1/2003 19. panta 1. punkta tvērumā.
Turklāt jāprecizē, ka saskaņā ar Regulas Nr. 773/2004 3. panta 3. punktu Komisijai ir iespēja fiksēt sniegtos paskaidrojumus jebkurā formā. Tātad Komisijai nav iemesla apgalvot, ka tai uzliktais fiksēšanas pienākums tai liegtu iegūt un izmantot netiešos pierādījumus, ja tie var tikt sniegti tikai mutvārdu formā un, atliekot pārbaudes sākšanu, mazinātu izmeklēšanas pasākumu efektivitāti. Tāpat Komisija nevar apgalvot, ka šādam pienākumam būtu atturoša iedarbība, jo tai ir iespējams aizsargāt iztaujāto personu identitāti.
Šādos apstākļos ir konstatējams, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 193. punktā atzīdama, ka no Regulas Nr. 1/2003 piemērošanas jomas bija jāizslēdz iztaujāšana, kuras gaitā tika iegūti netiešie pierādījumi, uz kuriem pēc tam tika balstīts lēmums, ar ko uzdots veikt pārbaudi kādā uzņēmumā, tāda iemesla dēļ, ka vēl nebija sākta izmeklēšana šīs regulas V nodaļas izpratnē, jo Komisija vēl nebija veikusi pasākumu, kas liecinātu, ka šis uzņēmums tiek vainots pārkāpuma izdarīšanā. Lai konstatētu, vai šādas iztaujāšanas ietilpst šajā piemērošanas jomā, Vispārējai tiesai būtu vajadzējis pārbaudīt, vai ar tām, ņemot vērā to saturu un kontekstu, bija paredzēts iegūt informāciju par izmeklēšanas priekšmetu.
Kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 205. un 206. punkta, šajā gadījumā Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka netiešos pierādījumus, kas iegūti piegādātāju iztaujāšanā, nevar noraidīt kā formāli nepilnīgus tā iemesla dēļ, ka Regulas Nr. 1/2003 19. pantā un Regulas Nr. 773/2004 3. pantā paredzētā fiksēšanas pienākuma neievērošana, it īpaši tāpēc, ka šī iztaujāšana ir notikusi pirms izmeklēšanas sākšanas uz Regulas Nr. 1/2003 pamata un ka tā attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju un
a fortiori
piegādātājiem neliecināja, ka tie tiktu vainoti pārkāpuma izdarīšanā.
Kā norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 155. punktā, šajā ziņā ir pietiekami norādīt: kad Komisija veic iztaujāšanas, kuru priekšmets ir noteikts iepriekš un kuru nepārprotamais mērķis ir iegūt informāciju par attiecīgā tirgus darbību un šā tirgus dalībnieku rīcību, lai konstatētu iespējamas pārkāpjošas darbības vai apstiprinātu aizdomas par šādas rīcības esamību, Komisija izmanto savas pilnvaras iegūt paskaidrojumus (paziņojumus) uz Regulas Nr. 1/2003 19. panta pamata.
Līdz ar to piegādātāju iztaujāšana ietilpa Regulas Nr. 1/2003 19. panta 1. punkta piemērošanas jomā, un Komisijai bija pienākums veikt šo sniegto paskaidrojumu fiksēšanu atbilstoši Regulas Nr. 773/2004 3. pantam.
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 206. punktā pauzdama uzskatu, ka Regulas Nr. 1/2003 19. pantā un Regulas Nr. 773/2004 3. pantā paredzētais fiksēšanas pienākums neattiecās uz piegādātāju iztaujāšanu un ka šajā iztaujāšanā iegūtajiem netiešajiem pierādījumiem nebija formālu nepilnību.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka trešā pamata visas trīs daļas ir pamatotas un ka līdz ar to –  bez nepieciešamības izskatīt pārējos apelācijas sūdzības pamatus –  ir jāapmierina apelācijas sūdzība un jāatceļ pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 2. punkts, ciktāl Vispārējā tiesa pārējā daļā ir noraidījusi prasību par strīdīgajiem lēmumiem. Līdz ar to ir jāatceļ arī pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 3. punkts attiecībā uz tiesāšanās izdevumiem.

Par prasību Vispārējā tiesā
Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmo daļu, ja Tiesa atceļ Vispārējās tiesas lēmumu, tā var pati pieņemt galīgo spriedumu attiecīgā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.
Šajā gadījumā tas tā ir.
Tātad ir jāizskata iebildums, ko apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzījušas Vispārējās tiesas sēdē saistībā ar savu pamatu, ar kuru apgalvots, ka nav ievērotas tiesības uz domicila neaizskaramību, ar to pēc būtības paužot, ka netiešie pierādījumi, kas iegūti piegādātāju iztaujāšanā, ir jānoraida, jo Komisija neesot ievērojusi Regulas Nr. 1/2003 19. pantu un Regulas Nr. 773/2004 3. pantu.
Lai pamatotu šo iebildumu, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka piegādātāju iztaujāšanā iegūtā informācija nebija fiksēta atbilstoši šīm normām, jo citastarp tā nebija izsniegta iztaujātajām personām apstiprināšanas nolūkā.
Komisija iebilst: tā esot izpildījusi savu fiksēšanas pienākumu, sagatavodama izsmeļošus protokolus, kas ticami atspoguļojot piegādātāju sniegto paskaidrojumu saturu, un tos pievienojusi lietas materiāliem ar oficiālu identifikācijas numuru. Šāda veida protokols,  līdzās audioierakstiem, videoierakstiem un burtiskai transkripcijai, esot uzskatāms par vienu no fiksēšanas veidiem, kurus ar Regulas Nr. 773/2004 3. panta 3. punktu Komisijai ir atļauts izmantot.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 773/2004 3. panta 3. punkta pirmais teikums, kurā precizēts, ka Komisija “iztaujājamo personu paziņojumus var fiksēt jebkādā veidā”, nozīmē, ka tad, ja Komisija nolemj ar iztaujājamās personas piekrišanu veikt iztaujāšanu, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 19. panta 1. punktu, tai ir pienākums fiksēt šo iztaujāšanu pilnā apjomā, neskarot Komisijas brīvību šīs fiksēšanas veida izvēlē (spriedums, 2017. gada 6. septembris,
Intel
/Komisija, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, 90. punkts).
Turklāt no Regulas Nr. 773/2004 3. panta 3. punkta otrā un trešā teikuma izriet, ka Komisijai jebkura ieraksta kopija ir jādara pieejama iztaujātajai personai apstiprināšanai un ka vajadzības gadījumā tā nosaka termiņu, līdz kuram iztaujātā persona var informēt Komisiju par labojumiem, kas jāizdara sniegtajā paziņojumā.
Šajā gadījumā Komisija nav nedz apgalvojusi, nedz
a fortiori
pierādījusi, ka tā apstiprināšanas vajadzībām būtu nodevusi piegādātājiem tās sagatavotos protokolus.
Taču ar Komisijai uzlikto pienākumu apstiprināšanas vajadzībām nodot iztaujātajai personai fiksējuma (ieraksta) kopiju, kas  noteikts Regulas Nr. 1/2003 19. pantā kopsakarā ar Regulas Nr. 773/2004 3. panta 3. punktu, citastarp ir paredzēts garantēt iztaujātās personas sniegto paskaidrojumu (paziņojumu) autentiskumu, nodrošinot, ka minētie paskaidrojumi (paziņojumi)  tik tiešām attiecas uz šo personu un ka šādas kopijas  saturs ticami un pilnā apjomā atspoguļo minētos paskaidrojumus (paziņojumus), nevis Komisijas interpretāciju par tiem.
Tāpēc netiešs pierādījums, kas izriet no Komisijas pieņemta paskaidrojuma (paziņojuma), ja vien nav ievērotas šīs prasības, kas noteiktas Regulas Nr. 1/2003 19. pantā kopsakarā ar Regulas Nr. 773/2004 3. panta 3. punktu, ir uzskatāms par nepieņemamu un līdz ar to ir jānoraida.
Tātad nevar uzskatīt, ka šie protokoli, kuri būtībā ir tikai iekšēji dokumenti, atbilstu Regulas Nr. 773/2004 3. panta 3. punkta prasībām, kuras ir piemērojamas iztaujāšanai, kas ietilpst Regulas Nr. 1/2003 19. panta piemērošanas jomā.
Šo konstatējumu nevar atspēkot ar 2018. gada 26. septembra sprieduma
Infineon Technologies
/Komisija (C‑99/17 P, EU:C:2018:773) 65.–69. punktu.
Tiesa gan ir nospriedusi, ka Savienības tiesībās primārais ir pierādījumu brīvas izvērtēšanas princips, no kura izriet, ka vienīgais kritērijs, kas ir nozīmīgs likumīgi sniegtu pierādījumu vērtības novērtēšanai, ir to ticamība un ka līdz ar to kāda pierādījuma vērtība būtu jānovērtē vispārēji, tā ka nepamatotas šaubas vien attiecībā uz pierādījuma autentiskumu nav pietiekamas, lai atspēkotu tā ticamību (spriedums, 2018. gada 26. septembris,
Infineon Technologies
/Komisija, C‑99/17 P, EU:C:2018:773
,
65.–69. punkts
)
.
Tomēr lietā, kurā taisīts šis spriedums, pierādījums, kura autentiskums bija apšaubīts, bija uzņēmuma iekšējā sarakste, nevis Komisijas iegūto paskaidrojumu fiksēšana, kuras gaitā ir pārkāpts Regulas Nr. 1/2003 19. pants kopsakarā ar Regulas Nr. 773/2004 3. panta 3. punktu.
Tātad pierādījumu brīvas novērtēšanas principu nedrīkst izmantot, lai izvairītos no noteikumiem par formu, kas piemērojami tādu sniegto paskaidrojumu fiksēšanai, kurus Komisijas ieguvusi, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 19. pantu. Šajā ziņā ir jānorāda, ka konstatējums par nepilnībām netiešo pierādījumu iegūšanā, ņemot vērā Regulas Nr. 1/2003 19. pantu kopsakarā ar Regulas Nr. 773/2004 3. panta 3. punktu, attiecas uz Komisijas neiespējamību šos netiešos pierādījumus izmantot procesa turpinājumā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 18. jūnijs,
Deutsche Bahn
u.c./Komisija, C‑583/13 P, EU:C:2015:404, 45. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Kā norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 208. punktā, tā kā šajā gadījumā informācija, kas iegūta piegādātāju iztaujāšanā, bija būtiski netiešie pierādījumi, uz kuriem balstīti strīdīgie lēmumi, un tā kā tiem ir formālas nepilnības, jo nav izpildīts Regulas Nr. 773/2004 3. pantā paredzētais fiksēšanas pienākums, ir secināms, ka strīdīgo lēmumu pieņemšanas dienā Komisijai nebija pietiekami nopietnu netiešo pierādījumu, kurus tā bija tiesīga izmantot un ar kuriem bija attaisnojamas šo lēmumu 1. panta a) punktā minētās prezumpcijas. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto apsvērumu kopumu, minētie lēmumi kopumā ir jāatceļ.

Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktu, ja apelācijas sūdzība ir pamatota un ja Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, tā lemj arī par tiesāšanās izdevumiem.
Šā reglamenta 138. panta 1. punktā, kas saskaņā ar tā 184. panta 1. punktu attiecas arī uz apelācijas tiesvedību, ir noteikts, ka lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējas prasa piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā spriedums ir tai nelabvēlīgs, ir jāpiespriež tai segt savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesāšanās izdevumus saistībā ar šo apelācijas tiesvedību. Turklāt, tā kā strīdīgie lēmumi ir atcelti, ir jāpiespriež Komisijai atlīdzināt visus apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesāšanās izdevumus saistībā ar pirmās instances tiesvedību.
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 184. panta 4. punktu, ja persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, pati nav iesniegusi apelācijas sūdzību, tai var piespriest atlīdzināt apelācijas tiesvedībā radušos tiesāšanās izdevumus vienīgi tad, ja tā piedalījusies Tiesā notiekošās tiesvedības rakstveida vai mutvārdu daļā. Ja šī persona piedalās tiesvedībā, Tiesa var nolemt, ka tā savus tiesāšanās izdevumus sedz pati. Tā kā Padome, kas ir persona, kura iestājusies lietā pirmajā instancē, ir piedalījusies Tiesas tiesvedības rakstveida daļā un mutvārdu daļā, ir jālemj, ka tā sedz savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar apelācijas tiesvedību un pirmās instances tiesvedību.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
Atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2020. gada 5. oktobra sprieduma
Les Mousquetaires
un
ITM Entreprises
/Komisija (T
‑
255/17, EU:T:2020:460) rezolutīvās daļas 2. punktu, ciktāl ar to pārējā daļā noraidīta prasītāju prasība par Komisijas 2017. gada 9. februāra Lēmumu C(2017) 1057 final, ar ko
Intermarché
, kā arī visām tās tieši vai netieši kontrolētām sabiedrībām pieprasa pakļauties pārbaudei atbilstoši Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 20. panta 1. un 4. punktam (lieta AT.40466 –
Tute
1), un Komisijas 2017. gada 21. februāra Lēmumu C(2017) 1361 final, ar kuru
Les Mousquetaires
, kā arī visām tās tieši vai netieši kontrolētām sabiedrībām pieprasa pakļauties pārbaudei atbilstoši Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 20. panta 1. un 4. punktam (lieta AT.40466 –
Tute
1).
2)
Atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2020. gada 5. oktobra sprieduma
Les Mousquetaires
un
ITM Entreprises
/Komisija (T
‑
255/17, EU:T:2020:460) rezolutīvās daļas 3. punktu, ciktāl ar to piespriests atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
3)
Atcelt Komisijas 2017. gada 9. februāra Lēmumu C(2017) 1057 final, ar ko
Intermarché
, kā arī visām tās tieši vai netieši kontrolētām sabiedrībām pieprasa pakļauties pārbaudei atbilstoši Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 20. panta 1. un 4. punktam (lieta AT.40466 –
Tute
1), un Komisijas 2017. gada 21. februāra Lēmumu C(2017) 1361 final, ar kuru
Les Mousquetaires
, kā arī visām tās tieši vai netieši kontrolētām sabiedrībām pieprasa pakļauties pārbaudei atbilstoši Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 20. panta 1. un 4. punktam (lieta AT.40466 –
Tute
1).
4)
Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina
Les Mousquetaires

SAS
un
ITM Entreprises

SAS
tiesāšanās izdevumus saistībā ar pirmās instances tiesvedību un apelācijas tiesvedību.
5)
Eiropas Savienības Padome sedz savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar pirmās instances tiesvedību un apelācijas tiesvedību.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – franču.