CELEX: 62015TJ0159
Európai uniós védjegy
Felszólalási eljárás
Ugró nagymacskát ábrázoló európai uniós ábrás védjegy bejelentése
Ugró nagymacskát ábrázoló korábbi nemzetközi ábrás védjegyek
Viszonylagos kizáró ok
Megfelelő ügyintézés
A korábbi védjegyek jóhírnevének bizonyítása
A 207/2009/EK rendelet 8. cikkének (5) bekezdése

A jogvita előzményei
2013. február 14‑én a Gemma Group Srl az európai uniós védjegyről szóló, 2009. február 26‑i 207/2009/EK tanácsi rendelet (
HL 2009., L 78., 1. o.
) alapján európai uniós védjegybejelentést tett az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatalánál (EUIPO).
A lajstromoztatni kívánt védjegy a következő kék színű ábrás megjelölés volt:
A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 7. osztályba tartozó árukkal kapcsolatban tették, a következő leírással: „Faipari gépek; alumíniumfeldolgozó gépek; PVC‑feldolgozó gépek”.
Az európai uniós védjegybejelentést a
Közösségi Védjegyértesítő
2013. április 8‑i 066/2013. számában hirdették meg.
2013. július 8‑án a felperes Puma SE a 207/2009 rendelet 41. cikke alapján felszólalást nyújtott be a bejelentett védjegynek a fenti 3. pontban említett áruk vonatkozásában történő lajstromozásával szemben. A felszólalás alapjául a 207/2009 rendelet 8. cikkének (5) bekezdésében foglalt okot jelölte meg.
A felszólalást különösen a következő korábbi védjegyekre (a továbbiakban: korábbi védjegyek) alapította:
—
az 1983. szeptember 30‑án 480105. számon lajstromozott és 2023‑ig megújított, Ausztriára, a Benelux‑államokra, Horvátországra, Franciaországra, Magyarországra, Olaszországra, Portugáliára, a Cseh Köztársaságra, Romániára, Szlovákiára és Szlovéniára kiterjedő hatályú, a 18., 25. és 28. osztályba tartozó árukat jelölő nemzetközi ábrás védjegy, az egyes osztályoknak megfelelő alábbi leírással:
—
18. osztály: „Vállpántos táskák és útitáskák, utazóládák és bőröndök, különösen sportfelszerelések és sportruházat számára”;
—
25. osztály: „Ruházati cikkek, csizmák, cipők és papucsok”;
—
28. osztály: „Játékok, játékszerek; testedzéshez használt eszközök, torna‑ és sporteszközök (amelyek nem tartoznak más osztályokba), beleértve a sportlabdákat is”.
—
az 1992. június 17‑én 593987. számon lajstromozott és 2022‑ig megújított, Ausztriára, a Benelux‑államokra, Bulgáriára, Ciprusra, Horvátországra, Spanyolországra, Észtországra, Finnországra, Franciaországra, Görögországra, Magyarországra, Olaszországra, Lettországra, Litvániára, Lengyelországra, Portugáliára, az Egyesült Királyságra, a Cseh Köztársaságra, Romániára, Szlovéniára és Szlovákiára kiterjedő hatályú, 2022‑ig megújított és különösen a 18., 25. és 28. osztályba tartozó, az alábbiakban felsorolt és az egyes osztályok tekintetében az alábbi leírásnak megfelelő árukat jelölő, alábbi ábrázolású nemzetközi ábrás védjegy:
—
18. osztály: „Bőr‑ és/vagy műbőr (amely ebbe az osztályba tartozik); kézitáskák és más tokok, amelyek nincsenek hozzáillesztve azokhoz az árukhoz, amelyek tárolására szolgálnak, valamint kisebb bőráruk, különösen erszények, pénztárcák, kulcstartók; kézitáskák, aktatáskák, tárolózsákok és bevásárlótáskák, hátitáskák és iskolatáskák, túratáskák, hátizsákok, zacskók, nagyméretű kézitáskák, hordtáskák, tárolótáskák, bőrből, műbőrből, szintetikus anyagból, szövetből és textilből, illetve bőrutánzatból készült utazótáskák; útineszesszerek (bőráruk); vállpántok (szíjak); állatbőrök; utazóládák és bőröndök; esernyők, napernyők és sétapálcák; ostorok, lószerszámok”;
—
25. osztály: „Ruházati cikkek, lábbelik, fejfedők; cipőrészek és cipőelemek, cipőtalpak, talpbetétek és lúdtalpbetétek, sarok, csizma felsőrész; cipőhöz való csúszásgátlók, stoplik és tüskék; közbélések, konfekciós ruhazsebek; míderek; csizmák, posztócipők, magassarkú papucsok és házipapucsok; cipőipari késztermékek, utcai cipők, sportcipők, sétacipők, edzőcipők, futócipők, tornacipők, úszócipők és gördülő talpú cipők (amelyek ebbe az osztályba tartoznak), teniszcipők; lábszárvédők és bokavédők, bőrből készült lábszárvédők és bokavédők, leggingek, csavarható lábszárvédők, kamáslik, edzőruhák, tornanadrágok és ‑trikók, futballnadrágok és ‑mezek, teniszpólók és teniszsortok, strand‑ és fürdőruházat, úszónadrágok, fürdőnadrágok és fürdőruhák, beleértve a kétrészes fürdőruhákat is, szabadidős és sportruházat (beleértve a kötött és dzsörzéanyagból készült ruházatot is), amelyek testedzés, kocogás, illetve hosszútávfutás és tornázás céljára is szolgálnak, rövid‑ és hosszúszárú sportnadrágok, trikók és pulóverek, rövid‑ és hosszúujjú pólók, tenisz‑ és síruházat; melegítők és szabadidőruhák, melegítők és időjárástól függetlenül hordható ruhák, harisnyák (kötöttáru), futballzoknik, kesztyűk, beleértve a bőrből, műbőrből vagy szintetikus bőrből készült kesztyűket is, kalapok és sapkák, hajpántok, homlokpántok, izzadságszívó pántok, sálak, vállkendők, kendők, nyaksálak; övek, anorákok és kapucnis kabátok, esőköpenyek és esőkabátok, kabátok, blúzok, kiskabátok és blézerek, szoknyák, rövid‑ és hosszúszárú nadrágok, pulóverek, valamint több ruházati cikkből és alsóneműből álló, összeillő együttesek”;
—
28. osztály: „Játékok, játékszerek, ideértve a kisméretű cipőket és labdákat is (mint játékszerek); testedzésre, tornára és sportra használható eszközök és gépek (amelyek ebbe az osztályba tartoznak); sí‑, tenisz és horgászfelszerelések; sílécek, síkötések, síbotok; sílécélek, sílécekhez való mászóbőrök; játéklabdák és ‑léggömbök, ideértve a sportlabdákat és a játéklabdákat is; súlyzók, golyók, korongok, gerelyek; teniszütők, pingpong‑, illetve asztaliteniszütők, tollaslabda‑ és squashütők, krikettütők, golf‑ és jégkorongütők; teniszlabdák és tollaslabdák; görkorcsolyák és korcsolyák, görkorcsolyacipők, megerősített talppal is; asztalitenisz‑asztalok; tornabuzogányok, sportkarikák, sporthálók, kapuhálók és labdahálók; sportkesztyűk (játékkiegészítők); babák, babaruhák, babacipők, ellenzős és ellenző nélküli babasapkák, babaövek, babakötények; térdvédők, könyökvédők, bokavédők és lábszárvédők sportcélokra; karácsonyfadíszek”:
A felperes a 207/2009 rendelet 8. cikkének (5) bekezdésére alapított felszólalása alátámasztásaként a korábbi védjegyek által valamennyi tagállamban, a fenti 6. pontban felsorolt összes áru vonatkozásában élvezett jóhírnévre hivatkozott.
2014. március 10‑én a felszólalási osztály a felszólalást teljes egészében elutasította. A 593987. számú korábbi védjegy jóhírnevét illetően megállapította, hogy pergazdaságossági okokból nem szükséges megvizsgálni a felperes által a védjegy kiterjedt használata és jóhírneve alátámasztása érdekében előadott bizonyítékokat, és hogy a vizsgálatot arra a feltevésre alapítva folytatja le, hogy az említett korábbi védjegy „fokozott megkülönböztető képességgel” bír.
2014. május 7‑én a felperes a felszólalási osztály határozata ellen a 207/2009/EK rendelet 58–64. cikke alapján fellebbezést nyújtott be az EUIPO‑hoz.
2014. december 19‑i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) az EUIPO ötödik fellebbezési tanácsa elutasította a fellebbezést. Először is úgy ítélte meg, hogy a korábbi védjegyek és a bejelentett védjegy bizonyos fokú vizuális hasonlóságot mutatnak egymással és ugyanúgy „egy pumára emlékeztető ugró nagymacska” fogalmát közvetítik. Másodszor a fellebbezési tanács elutasította a felperes azon érvét, hogy a felszólalási osztály megerősítette a korábbi védjegyek jóhírnevének fennállását, mivel pergazdaságossági okokból beérte azzal az állítással, hogy az adott ügyben nem szükséges értékelni a felperes által a jóhírnévre vonatkozóan előadott bizonyítékokat, és a vizsgálatot abból a feltevésből kiindulva folytatja le, hogy az 593987. számú korábbi védjegy „fokozott megkülönböztető képességgel” bír. A fellebbezési tanács ezt követően megvizsgálta és elutasította a korábbi védjegyeknek a fenti 6. pontban említett árukra vonatkozó jóhírnevére irányuló bizonyítékokat. Harmadszor a fellebbezési tanács azt állapította meg, hogy még ha feltételezzük is, hogy a korábbi védjegyek jóhírnevét bizonyítottnak kell tekinteni, a 207/2009 rendelet 8. cikkének (5) bekezdésére alapított felszólalást akkor is el kell utasítani, mivel a többi feltétel – nevezetesen a korábbi védjegyek megkülönböztető képességének vagy jóhírnevének tisztességtelen kihasználása, illetve megsértése – sem teljesül.
A felek kérelmei
A felperes keresetében azt kéri, hogy a Törvényszék:
—
helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
—
az EUIPO‑t kötelezze a költségek viselésére.
Az EUIPO azt kéri, hogy a Törvényszék:
—
utasítsa el a keresetet;
—
a felperest kötelezze a költségek viselésére.
A jogkérdésről
Az első ízben a Törvényszék előtt benyújtott bizonyítékok elfogadhatóságáról
Elöljáróban az EUIPO megállapítja, hogy a keresetlevél 56. pontjában ábrázolt, harmadik személyek internetes oldalairól kivonatolt képek „új dokumentumoknak” minősülnek, amelyek elfogadhatatlanok.
Ezen, első ízben a Törvényszék előtt bemutatott képeket nem lehet tekintetbe venni. Ugyanis a 207/2009 rendelet 65. cikke értelmében a Törvényszékhez benyújtott kereset az EUIPO fellebbezési tanácsai által hozott határozatok jogszerűségének vizsgálatára irányul, így a Törvényszéknek nem feladata, hogy az első ízben előtte benyújtott dokumentumok tükrében újból megvizsgálja a tényállási elemeket. A fent említett képeket ezért bizonyító erejük vizsgálata nélkül el kell utasítani (lásd ebben az értelemben: 2005. november 24‑iSadas kontra OHIM – LTJ Diffusion [ARTHUR ET FELICIE] ítélet,
T‑346/04
,
EU:T:2005:420
,
19.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Az ügy érdeméről
A felperes lényegében három jogalapot hoz fel a keresete alátámasztásául: az első jogalapot a jogbiztonság elvének és a megfelelő ügyintézés elvének megsértésére alapítja, amennyiben a fellebbezési tanács elutasította a korábbi védjegyek jóhírnevére vonatkozó bizonyítékokat, és arra a következtetésre jutott, hogy azok jóhírneve nem bizonyított; a második jogalapot a 207/2009 rendelet 75. és 76. cikkének megsértésére alapítja, amennyiben a fellebbezési tanács annak ellenére megvizsgálta a korábbi védjegyek jóhírnevére vonatkozó bizonyítékokat, hogy a felszólalási osztály nem folytatott le erre irányuló vizsgálatot; a harmadik jogalapot pedig az említett rendelet 8. cikke (5) bekezdésének megsértésére alapítja.
A jogbiztonság elvének és a megfelelő ügyintézés elvének megsértésére alapított első jogalappal összefüggésben a felperes lényegében arra hivatkozik, hogy a fellebbezési tanács azáltal, hogy elutasította a korábbi védjegyek jóhírnevére vonatkozó felperesi bizonyítékokat és eltért a korábbi védjegyek jóhírnevére vonatkozó határozathozatali gyakorlatától, megsértette a jogbiztonság elvét és a megfelelő ügyintézés elvét. A felperes e jogalap alátámasztásául tehát két érvre hivatkozik: egyrészt arra, hogy a fellebbezési tanács megtagadta azoknak a bizonyítékoknak a figyelembevételét, amelyeket nem fordítottak le az eljárás nyelvére, másrészt arra, hogy a fellebbezési tanács eltért a korábbi határozathozatali gyakorlatától.
A jelen ügyben a fellebbezési tanács a következő bizonyítékokat sorolta fel a megtámadott határozatban: Franciaországra (2008) és Svédországra (2011) vonatkozó két piackutatás, tizenöt nemzeti védjegyhivatali határozat, nevezetesen az Urząd Patentowy Rzeczypospolitej Polskiej (lengyel szabadalmi hivatal) három határozata, az Institut national de la propriété industrielle (INPI) (francia iparjogvédelmi intézet) négy határozata, az Instituto nacional da propriedade industrial (INPI) (portugál iparjogvédelmi intézet) egy határozata és az Oficina Española de Patentes y Marcas (spanyol szabadalmi és védjegyhivatal) hét határozata, valamint a 2013. november 7‑i Budziewska kontra OHIM – Puma [Ugró nagymacska] ítélet (
T‑666/11
, nem tették közzé,
EU:T:2013:584
). A fellebbezési tanács megállapította, hogy a Svédországra vonatkozó piackutatás nem releváns, mivel a felszólalást nem Svédországban fennálló korábbi jogokra alapították, és hogy a Franciaországra vonatkozó piackutatást nem az eljárás nyelvén, vagyis angolul nyújtották be, és ezzel megsértették a 40/94/EK tanácsi rendelet végrehajtásáról szóló, 1995. december 13‑i 2868/95/EK módosított bizottsági rendelet (
HL 1995., L 303., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 189. o.) 19. szabályának (1), (3) és (4) bekezdését. Ezen túlmenően arra is rámutatott, hogy az utóbbi piackutatást a védjegybejelentés előtt öt évvel végezték el, és hogy nehéz megállapítani, mi alapján folytatták le azt, és hogy milyen árukhoz kapcsolódik az állítólagos jóhírnév. A fellebbezési tanács továbbá arra is rámutatott, hogy a lengyel szabadalmi hivatal három határozata közül kettőt, valamint a spanyol szabadalmi és védjegyhivatal határozatait nem fordították le az eljárás nyelvére, és azokat ezért el kell utasítani. A lengyel szabadalmi hivatal 2008‑as határozatával és a francia INPI határozataival kapcsolatban, amelyeket lefordítottak, a fellebbezési tanács azt állapította meg, hogy nehéz megállapítani, hogy ezek a nemzeti hivatalok milyen bizonyítékok alapján következtettek a korábbi védjegyek jóhírnevének fennállására. Példaképpen kifejtette, hogy a francia INPI 2012. november 13‑i határozata csupán annak igazolására tett említést a bemutatott dokumentumokról, hogy a korábbi védjegy – egy puma ábrázolásából álló – ábrás eleme közismert a vásárlóközönség számára a ruházati cikkek terén, ám a jóhírnévre vonatkozóan e nemzeti eljárás keretében előterjesztett bizonyítékok nélkül lehetetlen ennek az állításnak a pontosságát megvizsgálni. E tekintetben emlékeztetett arra, hogy a jóhírnevet a felszólaló által a 2868/95 rendelet 19. szabályának (1) és (4) bekezdésével összhangban benyújtott bizonyítékok alapján kell értékelni, és hangsúlyozta, hogy a más eljárásokban előterjesztett dokumentumok csak akkor vehetők figyelembe, ha az azokra hivatkozó fél kifejezetten idézte és megnevezte őket. Végül a fellebbezési tanács emlékeztetett arra, hogy az EUIPO határozatainak jogszerűségét mindenképpen csak az európai uniós bíróság által értelmezett 207/2009 rendelet alapján kell megítélni, nem pedig az EUIPO vagy a nemzeti hivatalok korábbi határozathozatali gyakorlata alapján. Végsősoron a fellebbezési tanács azt állapította meg, hogy a bizonyítékok összességükben véve nem elegendőek annak bizonyítására, hogy a korábbi védjegyek az érintett áruk vonatkozásában bármely tagállamban jóhírnevet élveznek.
A felperes két érvének megvizsgálása előtt emlékeztetni kell arra, hogy az Európai Unió Alapjogi Chartája 41. cikkének (2) bekezdése szerint a megfelelő ügyintézéshez való jog többek között az igazgatási szervek azon kötelezettségét is magában foglalja, hogy döntéseiket indokolják.
Az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az EUIPO határozatainak indokolására vonatkozó kötelezettségnek kettős célja van: egyrészt az, hogy lehetővé tegye az érdekeltek számára jogaik védelme érdekében a hozott intézkedés indokainak megismerését, másrészt hogy lehetővé tegye az uniós bíróság számára a határozat jogszerűségének felülvizsgálatát (2004. október 21‑iKWS Saat kontra OHIM ítélet,
C‑447/02 P
,
EU:C:2004:649
,
64.
és
65.
pont; 2013. november 28‑i, Herbacin cosmetic kontra OHIM – Laboratoire Garnier [HERBA SHINE] ítélet,
T‑34/12
, nem tették közzé,
EU:T:2013:618
,
42.
pont).
Rá kell mutatni arra is, hogy a Bíróság kimondta, hogy az egyenlő bánásmód és a megfelelő ügyintézés elvére tekintettel az EUIPO az uniós védjegybejelentés vizsgálata keretében köteles figyelembe venni a hasonló kérelmekre vonatkozóan már meghozott határozatokat, és különösen figyelmesen kell megvizsgálnia azt a kérdést, hogy ugyanúgy kell‑e határoznia. Azt is hozzátette azonban, hogy az egyenlő bánásmód elvét és a megfelelő ügyintézés elvét össze kell egyeztetni a jogszerűség tiszteletben tartásával. Következésképpen a valamely megjelölés védjegyként való lajstromozását kérő személy előnyök szerzése végett nem hivatkozhat a más javára esetlegesen elkövetett jogsértésre azonos határozat meghozatala érdekében. Végeredményben a jogbiztonságon, közelebbről a megfelelő ügyintézésen alapuló indokok miatt a védjegybejelentések vizsgálatának szigorúnak és teljes körűnek kell lennie a védjegyek indokolatlan lajstromozásának megakadályozása érdekében. Ezt a vizsgálatot minden egyes konkrét esetben el kell végezni. Ugyanis valamely megjelölés védjegyként való lajstromozása az adott ügy ténybeli körülményei keretében alkalmazandó olyan sajátos szempontoktól függ, amelyek annak ellenőrzésére szolgálnak, hogy a szóban forgó megjelölésre nem vonatkozik‑e valamely kizáró ok.
A felperes arra vonatkozó érvével, hogy a fellebbezési tanács megtagadta egyes olyan bizonyítékok figyelembevételét, amelyeket nem fordítottak le, arra hivatkozik, hogy ugyan a Franciaországra vonatkozó piackutatást franciául szövegezték, mégsem volt szükséges lefordítani, mert az „teljes mértékben meggyőzőnek” bizonyult a korábbi védjegyek jóhírnevét illetően. Ugyanezt a piackutatást továbbá más felszólalási eljárásokban úgy terjesztették elő, hogy az EUIPO fórumai részéről a legcsekélyebb kifogás sem érte.
Az EUIPO vitatja ezt az érvet, és lényegében a 2868/95 rendelet 19. szabályára hivatkozik.
A 2868/95 rendelet 19. szabályának (3) bekezdése úgy rendelkezik, hogy „[a]z [ugyanezen cikk] (1) és (2) bekezdés[é]ben említett tájékoztatás és bizonyítékok nyelve az eljárás nyelve, vagy fordítást mellékelnek”, a fordítást pedig „az eredeti dokumentum benyújtására rendelkezésre álló határidőn belül nyújtják be”. A 2868/95 rendelet 19. cikkének (4) bekezdése úgy rendelkezik, hogy „a[z EUIPO] nem veszi figyelembe az írásbeli beadványokat vagy dokumentumokat, illetve azok azon részét, amelyeket nem nyújtottak be, vagy nem fordítottak le az eljárási nyelvre a[z EUIPO] által megállapított határidőn belül.”
A 2868/95 rendelet 19. szabálya világos és pontos, továbbá lehetővé teszi a felperes számára, hogy – a jogbiztonság elvének megfelelően – már az eljárás elejétől kezdve tisztában legyen azzal, hogy mit kell tennie az eljárási nyelvtől eltérő nyelven készült bizonyítékokat illetően.
Meg kell tehát állapítani, hogy a fellebbezési tanács jogosan ítélte meg úgy, hogy az eljárási nyelvre le nem fordított iratok nem vehetők figyelembe. Az a tény, hogy a Franciaországra vonatkozó piackutatás mindenképpen „teljes mértékben meggyőző”, illetve hogy azt korábbi eljárásokban fordítás nélkül is elfogadták, nem kérdőjelezi meg ezt a következtetést. A 2868/95 rendelet 19. szabályát ugyanis az a követelmény indokolja, hogy az inter partes eljárásokban be kell tartani a kontradiktórius eljárás, valamint a felek közötti fegyveregyenlőség elvét (lásd ebben az értelemben: 2007. november 6‑iSAEME kontra OHIM – Racke [REVIAN’s] ítélet,
T‑407/05
,
EU:T:2007:329
,
35.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ezenkívül a fenti 20. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy az egyenlő bánásmód elvét és a megfelelő ügyintézés elvét össze kell egyeztetni a jogszerűség tiszteletben tartásával. A jelen ügyben nem releváns az a tény, hogy a 2868/95 rendelet 19. szabályát más ügyekben esetleg megsérthették.
Következésképpen el kell utasítani a felperes által első jogalapjának alátámasztásául előadott első érvet.
Második érvével a felperes olyan jogi hibára hivatkozik, amelyet szerinte a fellebbezési tanács azzal követett el, hogy eltért az EUIPO határozathozatali gyakorlatától (jóllehet hivatkozott arra), valamint több nemzeti hivatal által hozott határozattól és a 2013. november 7‑iUgró nagymacska ítélettől (
T‑666/11
, nem tették közzé,
EU:T:2013:584
). E határozatok mindegyik arra a következtetésre jutott, hogy fennáll a korábbi védjegyek jóhírneve. Olyan, az elismerten jóhírnévvel rendelkező védjegyeket jellemző ténybeli elemről van ugyanis szó, amely nem függhet a felszólalás tárgyát képező védjegyektől. A fellebbezési tanács azonban nem fejtette ki, hogy mennyiben indokolt ily módon eltérni a hivatkozott határozatoktól.
Az EUIPO vitatja ezt az érvet. Először is úgy véli, hogy a felperes nem róhatja fel azt a fellebbezési tanácsnak, hogy azáltal, hogy a korábbi határozathozatali gyakorlatra hivatkozott, nem vette figyelembe a jóhírnévre vonatkozó bizonyítékokat. Lényegében a megtámadott határozat 20. pontjában foglalt azon indokolásra utal, amely szerint az EUIPO határozatainak jogszerűségét kizárólag az uniós bíróság által értelmezett 207/2009 rendelet alapján kell megítélni, nem pedig nem az EUIPO vagy a nemzeti hivatalok korábbi határozathozatali gyakorlata alapján, az EUIPO határozathozatali gyakorlata pedig nem rendelkezik automatikusan kötelező erővel, hiszen a sajátos ténybeli és jogi körülményeket felmutató egyes ügyek eltérő következtetésekhez vezethetnek.
A jelen ügyben rá kell mutatni arra, hogy a felperes a felszólalási osztály elé terjesztett beadványaiban az EUIPO olyan újabb határozathozatali gyakorlatát hozta fel, amelyben megállapítást nyert, hogy a korábbi védjegyek jóhírnévvel rendelkeznek és a vásárlóközönség előtt széles körben ismertek. Az EUIPO 2011. május 30‑i határozatából (B1291618. számú felszólalás) ugyanis az következik, hogy a 480105. számú korábbi védjegyről számos bizonyíték alapján azt állapították meg, hogy – legalábbis Franciaországban, a piacon történt használatára tekintettel – jóhírnévvel rendelkezik a 25. osztályba tartozó áruk (ruházati cikkek, csizmák, cipők és posztócipők) vonatkozásában. Ebben a határozatban különösen a következő bizonyítékokat sorolták fel: a vállalkozás történetének leírása, újságkivágások, szemelvények az internetes oldaláról, a felperes termékeit viselő, világhírű teniszezőről készült képek, a felperes termékeit viselő híres futballcsapatokat ábrázoló újságkivágások, a felperes termékeinek képeit tartalmazó, 1996–1998 között készült cipő‑ és ruhakatalógusok, a felperes motorsport terén kifejtett szponzorációs tevékenységét bizonyító dokumentumok, a sport területéről informáló
Sporting Goods intelligence
folyóirat 2002 és 2007 között megjelent példányai, amelyek megemlítik a felperes védjegyét, illetve a Puma vállalat nevét, számos, Franciaországban, Németországban, Spanyolországban, a Benelux államokban, Olaszországban, az Egyesült Királyságban, Romániában és Görögországban megjelent magazinból kimásolt cikkek és hirdetések, a 2007‑es éves jelentés, amely szerint a marketingkiadások az 1997. évi 29 millió euróról 2007‑re 424,9 millió euróra nőttek. Az EUIPO kifejtette, hogy az előadott bizonyítékok tanúsága szerint az említett korábbi védjegyet „hosszabb időn át és intenzíven” használták, közismert a szóban forgó piacon, ahol a „vezető márkák” között „szilárd pozícióval” bír, ahogyan ez „különböző független források” alapján megállapítható. Az EUIPO továbbá különböző sajtóhivatkozásokat is megemlít (például:
Votre Beauté, Maximal, Femme Actuelle, Le Point, Têtu, Paris Match, Biba, Vogue, Glamour
stb.), amelyek egyéb bizonyítékok mellett azt igazolják, hogy a védjegy nagymértékben ismert az érintett vásárlóközönség számára. Az EUIPO B1287178. számú felszólalásra vonatkozó, 2010. augusztus 30‑i határozata szerint a 593987. számú korábbi védjegyről számos benyújtott bizonyíték alapján megállapítást nyert, hogy a más osztályba nem tartozó ruházati cikkek, lábbelik, fejfedők, sportcikkek tekintetében használat révén nagy jóhírnévre tett szert az Unióban. Az EUIPO B1459017. számú felszólalásra vonatkozó 2010. augusztus 20‑i határozatában azt is megállapította, hogy az 593987. számú korábbi védjegy „hosszabb időn át és intenzíven” történt használatának és „nagyfokú ismertségének” köszönhetően fokozott megkülönböztető képességgel rendelkezik.
Az EUIPO ezen korábbi határozatait – jóllehet a felperes szabályosan hivatkozott rájuk – a fellebbezési tanács nem vizsgálta és nem is említette meg a megtámadott határozatban, csupán arra emlékeztetett, hogy az EUIPO‑t nem köti a korábbi határozathozatali gyakorlata.
Ezenkívül a korábbi védjegyek jóhírnevére vonatkozóan e határozatokban foglalt megállapításokat a benyújtott nemzeti hivatali határozatok is megerősítik. Így – ellentétben azzal, amit a fellebbezési tanács megállapított – a lengyel szabadalmi hivatal 2008. július 4‑i határozata különös részletességgel taglalta a korábbi védjegyek (köztük a 593987. számú korábbi védjegy) jóhírnevére irányuló értékelésének alapjául szolgáló bizonyítékokat. A lengyel szabadalmi hivatal részletesen ismertette többek között a felperes átfogó marketing‑ és reklámkampányait, valamint sportolók szponzorálására irányuló tevékenységeit. Többek között megállapította, hogy a vállalat 1948 óta, vagyis a határozathozatalától számítva 60 éve van jelen a piacon, és az ugró nagymacskát ábrázoló védjegy sok éve ismert Lengyelországban. Az általa „hitelesnek, logikusnak és összefüggőnek” minősített bizonyítékok alapján, amelyek hihetően tanúsítják a felperes védjegy‑népszerűsítésre irányuló törekvéseit, azt állapította meg, hogy a felperes ugró nagymacskát ábrázoló védjegyeit intenzíven használták a kereskedelmi forgalomban, és ennek következtében jóhírnévre tett szert. Ezenkívül a francia INPI ‑ különösen 2013. április 10‑i, 2012. október 25‑i és november 13‑i – határozatai és a portugál INPI 2009. március 10‑i határozata, bár nem ismerteti részletesen a megállapításaik alapjául szolgáló bizonyítékokat, megegyezik abban, hogy fennáll a felperes korábbi védjegyeinek az érintett vásárlóközönség előtti széleskörű ismertsége (különösen a ruházati cikkek terén), illetve közismertsége. Végül a felperes által hivatkozott, 2013. november 7‑iUgró nagymacska ítéletből (
T‑666/11
, nem tették közzé,
EU:T:2013:584
,
36.
pont) kitűnik, hogy „a [korábbi védjegyeknek megfelelő] formatervezési minta jóhírnévvel rendelkezik”. Igaz, hogy formatervezési mintaoltalom megsemmisítésére irányuló eljárásról volt szó, de a megsemmisítési kérelmet a felperes védjegyeinek – köztük a korábbi védjegyeknek – a nemzetközi lajstromozásakor „nyilvánosságra hozott” formatervezési mintákra alapították.
Így rá kell mutatni egyrészt arra, hogy a korábbi védjegyek jóhírnevét az EUIPO három újabb határozatban is megállapította, amelyeket több nemzeti határozat megerősített, és ezek a határozatok ugyanazokra a korábbi védjegyekre, a szóbanforgó árukkal megegyező vagy azokhoz hasonló árukra, valamint a jelen ügyben is érintett egyes tagállamokra vonatkoztak. Másrészt a korábbi védjegyek jóhírnevére vonatkozó megállapítás olyan tényszerű megállapítás, amely – ahogyan erre a felperes is felhívja a figyelmet – nem függ a bejelentett védjegytől.
E körülmények között meg kell állapítani, hogy a fenti 20. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatra tekintettel, amely szerint az EUIPO köteles figyelembe venni a hasonló kérelmekre vonatkozóan már meghozott határozatokat, és különösen figyelmesen kell megvizsgálnia azt a kérdést, hogy ugyanúgy kell‑e határoznia, továbbá az indokolási kötelezettségére figyelemmel a fellebbezési tanács nem térhetett el az EUIPO határozathozatali gyakorlatától bármifajta magyarázat nélkül, amellyel ismertette volna azokat az indokokat, amelyek alapján arra a megállapításra jutott, hogy az ezen határozatokban a korábbi védjegyek jóhírnevére vonatkozóan kifejtett ténybeli megállapítások nem, illetve már nem relevánsak. A fellebbezési tanács ugyanis egyáltalán nem tett említést arról, hogy ez a jóhírnév a fent említett újabb határozatok óta csökkent volna, vagy hogy ez a határozathozatali gyakorlat esetleg jogellenes lenne.
Másodszor az EUIPO úgy érvel, hogy azért nem kellett figyelembe venni ezeket a határozatokat, mert egyikhez sem mellékelték az ezekben az eljárásokban a korábbi védjegyek jóhírnevére vonatkozóan bemutatott bizonyítékokat. Hangsúlyozza, hogy a felperesnek újból be kellett volna nyújtania az általa e korábbi eljárásokban bemutatott, jóhírnévre vonatkozó bizonyítékokat, illetve pontosan kellett volna utalnia rájuk.
A 2868/95 rendelet 50. szabálya (1) bekezdésének harmadik albekezdése értelmében amennyiben a fellebbezés a felszólalási osztály határozata ellen irányul, a fellebbezési tanács a fellebbezés vizsgálatát a felszólalási osztály által megállapított vagy megadott határidőn belül előterjesztett tényekre és bizonyítékokra korlátozza, kivéve ha úgy ítéli meg, hogy a 207/2009 rendelet 76. cikkének (2) bekezdésével összhangban további vagy kiegészítő tényeket és bizonyítékokat kell figyelembe venni. A 2868/95 rendelet tehát kifejezetten úgy rendelkezik, hogy a fellebbezési tanács a felszólalási osztály határozata ellen irányuló fellebbezés vizsgálata során a 2868/95 rendelet 50. szabálya (1) bekezdésének harmadik albekezdéséből és a 207/2009 rendelet 76. cikkének (2) bekezdéséből eredő mérlegelési jogkörrel rendelkezik annak eldöntése céljából, hogy figyelembe kell‑e venni olyan további vagy kiegészítő tényeket és bizonyítékokat, amelyeket a felszólalási osztály által megállapított vagy megadott határidőn belül nem terjesztettek elő (2013. október 3‑iRintisch kontra OHIM ítélet,
C‑120/12 P
,
EU:C:2013:638
,
31.
és
32.
pont).
Következésképpen a jelen ügyben fennálló körülmények között a fellebbezési tanácsnak a meglehetősen nagyszámú nemzeti határozattal és a Törvényszék egyik ítéletével is megerősített újabb határozathozatali gyakorlatára tekintettel a fenti 18–20. pontban kifejtett megfelelő ügyintézés elvével összhangban vagy fel kellett volna hívnia – ahogyan ezt a 2868/95 rendelet 50. szabálya (1) bekezdésének harmadik albekezdése lehetővé teszi számára – a felperest, hogy a korábbi védjegyek jóhírnevére vonatkozóan nyújtson be további – akár megcáfolandó – bizonyítékot, vagy pedig meg kellett volna indokolnia, miért véli úgy, hogy az adott ügyben el kell térni a korábbi határozatokban a korábbi védjegyek jóhírnevére vonatkozóan kifejtett megállapításoktól. Ez már csak azért is szükséges lett volna, mivel a határozatok közül egyesek igen részletesen taglalták a korábbi védjegyek jóhírnevének értékelése alapjául szolgáló bizonyítékokat, aminek fel kellett volna hívnia a figyelmét a létezésükre.
A fentiekre tekintettel meg kell állapítani a megfelelő ügyintézés elvének, különösen az EUIPO határozatainak indokolására vonatkozó kötelezettségnek a megsértését.
Következésképpen az első jogalapnak helyt kell adni.
Önmagában azonban ennek megállapítása nem eredményezheti a megtámadott határozat hatályon kívül helyezését. Meg kell jegyezni ugyanis, hogy a fellebbezési tanács másodlagosan arról is határozott, hogy teljesül‑e a 207/2009 rendelet 8. cikkének (5) bekezdése szempontjából elengedhetetlen feltétel, nevezetesen a korábbi védjegyek megkülönböztető képessége vagy jóhírneve sérelmének vagy tisztességtelen kihasználásának fennállása.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a fellebbezési tanács által elkövetett hiba döntően befolyásolhatta a felszólalás eredményét. Igaz, hogy a fellebbezési tanács a 207/2009 rendelet 8. cikkének (5) bekezdése értelmében vett sérelem fennállásáról kialakított álláspontját arra a feltevésre alapította, hogy a korábbi védjegyek jóhírneve bizonyított. A korábbi védjegyek jóhírnevének erősségét figyelembe kell azonban venni a 207/2009 rendelet 8. cikkének (5) bekezdése értelmében vett sérelem fennállásának átfogó értékelése során – mind a védjegyek közötti kapcsolat, mind a 207/2009 rendelet 8. cikkének (5) bekezdése értelmében vett sérelem megítélését illetően, amelyek különálló és elengedhetetlen feltételeknek minősülnek.
A védjegyek közötti kapcsolatot ugyanis az adott ügy minden lényeges elemét – így például a korábbi védjegy jóhírnevének erősségét és a korábbi védjegy benne rejlő vagy a használattal megszerzett megkülönböztető képességének mértékét – figyelembe véve, átfogóan kell vizsgálni (2008. november 27‑iIntel Corporation ítélet,
C‑252/07
,
EU:C:2008:655
,
41.
,
42.
és
53.
pont; 2009. március 12‑iAntartica kontra OHIM ítélet,
C‑320/07 P
, nem tették közzé,
EU:C:2009:146
,
45.
pont). Az ütköző védjegyek közötti kapcsolat fennállásához hasonlóan a 207/2009 rendelet 8. cikkének (5) bekezdésében foglalt sérelmek fennállását, vagy az ilyen sérelem jövőbeli bekövetkezésének komoly veszélyét is az adott ügy minden lényeges elemét – köztük a korábbi védjegy jóhírnevének erősségét és a korábbi védjegy benne rejlő vagy a használattal megszerzett megkülönböztető képességének mértékét – figyelembe véve, átfogóan kell vizsgálni (2008. november 27‑iIntel Corporation ítélet,
C‑252/07
,
EU:C:2008:655
,
42.
és
68.
pont). Minél jelentősebb továbbá e védjegy megkülönböztető képessége és jóhírneve, annál könnyebb lesz annak elfogadása, hogy számára sérelmet okoztak (lásd: 2008. november 27‑iIntel Corporation ítélet,
C‑252/07
,
EU:C:2008:655
,
69.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Mivel azonban a fellebbezési tanács nem folytatta le a korábbi védjegyek jóhírnevének teljes körű vizsgálatát, a Törvényszék nem tud határozni a 207/2009 rendelet 8. cikke (5) bekezdésének megsértésére alapított jogalapról (lásd ebben az értelemben: 2011. július 5‑iEdwin kontra OHIM ítélet,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
,
72.
és
73.
pont; 2011. december 14‑iVölkl kontra OHIM – Marker Völkl [VÖLKL] ítélet,
T‑504/09
,
EU:T:2011:739
,
63.
pont; 2012. március 29‑iYou‑Q kontra OHIM – Apple Corps [BEATLE] ítélet,
T‑369/10
, nem tették közzé,
EU:T:2012:177
,
75.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Következésképpen az első jogalapnak helyt kell adni, és ezért hatályon kívül kell helyezni a megtámadott határozatot abban a részében, amelyben elutasítja a felperes felszólalását, a felperes által felhozott többi jogalapot pedig nem szükséges megvizsgálni.
A költségekről
A Törvényszék eljárási szabályzata 134. cikkének (1) bekezdése alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
Mivel az EUIPO pervesztes lett, a felperes kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (hetedik tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék hatályon kívül helyezi az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO) ötödik fellebbezési tanácsának 2014. december 19‑i határozatát (R‑1207/2014‑5. sz. ügy).

2)
A Törvényszék az EUIPO‑t kötelezi a költségek viselésére, ideeértve a Puma SE részéről felmerült költségeket is.

Van der Woude
Wiszniewska‑Białecka
Ulloa Rubio
Kihirdetve Luxembourgban, a 2016. szeptember 9‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol