CELEX: 62019CJ0938
Predhodno odločanje
Okolje
Direktiva 2003/87/ES
Sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov
Člen 2(1)
Področje uporabe
Člen 3(e)
Pojem ‚naprava‘
Vpliv na emisije in onesnaževanje okolja
Pomožne enote, ki ne proizvajajo emisij toplogrednih plinov
Člen 10a
Prehodna ureditev brezplačne dodelitve pravic do emisije
Predloga za zbiranje podatkov
Izračun popravljene kvote
Metoda za izračun
Sklep 2011/278/EU
Člen 6(1), tretji pododstavek
Odvajanje hladu v subjekt, ki je del sektorja, izpostavljenega visokemu tveganju premestitve emisij CO2

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. oktobra 2003 o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Skupnosti in o spremembi Direktive Sveta 96/61/ES (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 7, str. 631), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2009 (
UL 2009, L 140, str. 63
) (v nadaljevanju: Direktiva 2003/87), zlasti člena 2(1) in člena 3(e) te direktive, na razlago „corrected eligibility ratio“ (izračun popravljene kvote) iz Data Collection Template (predloga za zbiranje podatkov), ki je dostopna na spletnem mestu Evropske komisije, ter na razlago Sklepa Komisije z dne 27. aprila 2011 o določitvi prehodnih pravil za usklajeno brezplačno dodelitev pravic do emisije na ravni Unije v skladu s členom 10a Direktive 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta (2011/278/EU) (
UL 2011, L 130, str. 1
), zlasti člena 6(1) tega sklepa.
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Energieversorgungscenter Dresden‑Wilschdorf GmbH & Co. KG (v nadaljevanju: EDW) in Bundesrepublik Deutschland (Zvezna republika Nemčija) glede vloge za brezplačno dodelitev pravic do emisije toplogrednih plinov (v nadaljevanju: pravice do emisije) napravi za soproizvodnjo s plinskimi motorji, v kateri so kot pomožne enote absorpcijski hladilni stroji.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2003/87
V uvodni izjavi 20 Direktive 2003/87 je navedeno:
„Ta direktiva bo spodbujala uporabo energetsko učinkovitejših tehnologij, vključno s tehnologijo sočasne proizvodnje toplote in električne energije, ki proizvede manj emisij na enoto izhodne moči, medtem ko bo prihodnja direktiva Evropskega parlamenta in Sveta o spodbujanju soproizvodnje na podlagi povpraševanja po uporabni toploti na notranjem trgu energije spodbujala predvsem tehnologijo sočasne proizvodnje toplote in električne energije.“
Člen 2 te direktive, naslovljen „Področje uporabe“, v odstavku 1 določa:
„Ta direktiva se uporablja za emisije iz dejavnosti, naštetih v Prilogi I, in toplogredne pline, naštete v Prilogi II.“
Člen 3 navedene direktive, naslovljen „Opredelitve pojmov“, določa:
„V tej direktivi izraz:
[…]
(b)
‚emisije‘ pomeni izpust toplogrednih plinov v ozračje iz virov v napravi ali izpust plinov, navedenih za dejavnost iz Priloge I, iz zrakoplova, ki izvaja letalsko dejavnost iz te priloge;
[…]
(e)
‚naprava‘ pomeni nepremično tehnično enoto, kjer poteka ena ali več dejavnosti, ki so navedene v Prilogi I, in katere koli z njimi neposredno povezane dejavnosti, ki so tehnično povezane z dejavnostmi, ki se izvajajo na tem mestu in bi lahko vplivale na emisije in onesnaževanje okolja;
[…]
(u)
‚proizvajalec električne energije‘ pomeni napravo, ki 1. januarja 2005 ali po tem datumu proizvaja električno energijo za prodajo tretjim stranem in v kateri se ne izvaja nobena od dejavnosti, naštetih v Prilogi I, razen ‚zgorevanje goriva‘.“
Člen 8 Direktive 2003/87, naslovljen „Usklajevanje z Direktivo 96/61/ES“, določa:
„Države članice sprejmejo ustrezne ukrepe za zagotovitev, da so, kadar naprave izvajajo dejavnosti iz Priloge I k Direktivi [Sveta] 96/61/ES [z dne 24. septembra 1996 o celovitem preprečevanju in nadzorovanju onesnaževanja (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 3, str. 80)], pogoji in postopek za izdajo dovoljenja za emisije toplogrednih plinov usklajeni s tistimi za dovoljenje, predvideno v navedeni direktivi. Zahteve iz členov 5, 6 in 7 te direktive se lahko vključijo v postopke, določene v Direktivi [96/61].“
Člen 10a te direktive, naslovljen „Prehodna pravila na ravni Skupnosti za usklajeno brezplačno dodelitev“, določa:
„1.   Do 31. decembra 2010 Komisija sprejme polno usklajene izvedbene ukrepe na ravni Skupnosti za dodelitev pravic […]
[…]
Ukrepi iz prvega pododstavka, kolikor je mogoče, določijo ex-ante referenčne vrednosti celotne Skupnosti za zagotovitev, da se dodelitev opravi na način, ki spodbuja tehnologije za zmanjševanje emisij toplogrednih plinov in energetske učinkovitosti ob upoštevanju najučinkovitejših tehnologij, nadomestnih proizvodov, alternativnih proizvodnih postopkov, soproizvodnje z visokim izkoristkom, energetsko učinkovite predelave odpadnih plinov, uporabe biomase ter zajemanja in shranjevanja CO
, kjer so na voljo takšne zmogljivosti, da ne spodbuja povečanja emisij. […]
[…]
3.   Ob upoštevanju odstavkov 4 in 8 in ne glede na člen 10c se proizvajalcem električne energije, napravam za zajemanje CO
, cevovodom za prenos CO
ali mestom za shranjevanje CO
ne dodelijo brezplačne pravice.
4.   Brezplačne pravice se dodelijo za daljinsko ogrevanje in soproizvodnjo z visokim izkoristkom, kot jo opredeljuje Direktiva 2004/8/ES [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o spodbujanju soproizvodnje, ki temelji na rabi koristne toplote, na notranjem trgu z energijo in o spremembi Direktive 92/42/EGS (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 12, zvezek 3, str. 3)], za ekonomsko upravičljivo povpraševanje v zvezi s proizvodnjo toplotne ali hladilne energije. […]
[…]
11.   Ob upoštevanju člena 10b znaša količina pravic, dodeljena brezplačno v okviru odstavkov 4 do 7 tega člena leta 2013, 80 % količine, določene v skladu z ukrepi iz odstavka 1. Nato se količina brezplačno dodeljenih pravic vsako leto zmanjšuje za enak znesek do 30 % količine brezplačno dodeljenih pravic leta 2020, z namenom, da leta 2027 pravice ne bi bile več dodeljene brezplačno.
12.   Ob upoštevanju člena 10b se leta 2013 in v vsakem nadaljnjem letu do leta 2020, napravam v sektorjih ali delih sektorjev, ki so izpostavljeni visokemu tveganju premestitve emisij CO
, v skladu z odstavkom 1 brezplačno dodelijo pravice v višini 100 % količine, določene v skladu z ukrepi iz odstavka 1.
[…]“
V skladu s členom 13(1) navedene direktive tretje obdobje trgovanja traja 8 let, od leta 2013 do leta 2020 (v nadaljevanju: tretje obdobje trgovanja).
Sklep 2011/278
Člen 3 Sklepa 2011/278, naslovljen „Opredelitev pojmov“, določa:
„V tem sklepu se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
(a)
,obstoječa naprava‘ pomeni vsako napravo, ki izvaja eno ali več dejavnosti iz Priloge I k Direktivi [2003/87] ali dejavnost, ki je v skladu s členom 24 navedene direktive prvič vključena v sistem Unije, in ki
(i)
je dovoljenje za emisije toplogrednih plinov pridobila pred 30. junijem 2011 ali
(ii)
dejansko opravlja dejavnost ter je do 30. junija 2011 pridobila vsa ustrezna okoljska dovoljenja, vključno z dovoljenjem iz Direktive 2008/1/ES [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. januarja 2008 o celovitem preprečevanju in nadzorovanju onesnaževanja (
UL 2008, L 24, str. 8
)], kjer je ustrezno, ter je do 30. junija 2011 izpolnila vsa druga merila, določena z nacionalnim pravnim redom zadevne države članice, na podlagi katerih bi bila naprava upravičena do dovoljenja za emisije toplogrednih plinov;
[…]
(c)
,podnaprava z referenčno vrednostjo za toploto‘ pomeni vhodne materiale, obseg proizvodnje in ustrezne emisije, ki niso zajeti v podnapravi z referenčno vrednostjo za proizvode v zvezi s proizvodnjo, dovod iz naprave ali drugega subjekta, ki je vključen v sistem Unije, ali oboje, izmerljive toplote, ki se
–
porabi znotraj meja naprave za proizvodnjo izdelkov ali mehanske energije, ki ni uporabljena za proizvodnjo električne energije, za segrevanje ali hlajenje, z izjemo porabe za proizvodnjo električne energije, ali
–
odvede napravi ali drugemu subjektu, ki ni zajet v sistem Unije, z izjemo odvajanja za proizvodnjo električne energije;
[…]“
Člen 6 tega sklepa, naslovljen „Razdelitev na podnaprave“, v odstavku 1 določa:
„Države članice za namene tega sklepa vsako napravo, ki je upravičena do brezplačne dodelitve pravic do emisije v skladu s členom 10a Direktive [2003/87], razdelijo na eno ali več navedenih podnaprav, kakor je primerno:
(a)
podnaprava z referenčno vrednostjo za proizvode;
(b)
podnaprava z referenčno vrednostjo za toploto;
(c)
podnaprava z referenčno vrednostjo za gorivo;
(d)
podnaprava z emisijami iz proizvodnih procesov.
Podnaprave v največji možni meri ustrezajo fizičnim delom naprave.
Države članice morajo za podnaprave z referenčno vrednostjo za toploto, podnaprave z referenčno vrednostjo za gorivo in podnaprave z emisijami iz proizvodnih procesov na podlagi oznak NACE in Prodkom jasno razločiti, ali zadevni proces služi sektorju ali delu sektorja, ki velja za izpostavljenega visokemu tveganju premestitve emisij CO
, kot je določeno v Sklepu [Komisije] 2010/2/EU [z dne 24. decembra 2009 o določitvi seznama sektorjev in delov sektorjev v skladu z Direktivo 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta, ki veljajo za izpostavljene visokemu tveganju premestitve emisij CO
(
UL 2010, L 1, str. 10
)], ali ne.
Če je naprava, vključena v sistem Unije, proizvedla in odvedla izmerljivo toploto napravi ali drugemu subjektu, ki ni vključen v sistem Unije, države članice štejejo, da zadevni proces podnaprave z referenčno vrednostjo za toploto za to toploto ne služi sektorju ali delu sektorja, ki velja za izpostavljenega visokemu tveganju premestitve emisij CO
, kot je določeno v Sklepu [2010/2], razen če je pristojni organ prepričan, da potrošnik izmerljive toplote pripada sektorju ali delu sektorja, ki po določbah Sklepa [2010/2] velja za izpostavljenega visokemu tveganju premestitve emisij CO
.“
Člen 7 navedenega sklepa, naslovljen „Zbiranje izhodiščnih podatkov“, določa:
„1.   Države članice za vsako obstoječo napravo, ki je upravičena do brezplačne dodelitve pravic do emisije v skladu s členom 10a Direktive [2003/87], vključno z napravami, ki opravljajo dejavnost zgolj občasno, zlasti napravami v rezervi ali v pripravljenosti, ter napravami, ki opravljajo dejavnost sezonsko, za vsa leta v obdobju od 1. januarja 2005 do 31. decembra 2008 ali, kjer je primerno, od 1. januarja 2009 do 31. decembra 2010, v katerih je bila naprava dejavna, od upravljavca zbere vse ustrezne informacije in podatke glede vsakega parametra iz Priloge IV.
[…]
5.   Države članice pridobivajo, beležijo in dokumentirajo podatke na način, ki pristojnemu organu omogoča njihovo ustrezno uporabo.
Države članice od upravljavca lahko zahtevajo, da za predložitev podatkov uporabi elektronsko predlogo, ali pa za to določijo obliko datoteke. Države članice pa s strani upravljavcev sprejmejo uporabo vseh elektronskih predlog ali specifikacij oblike datoteke, ki jih je Komisija objavila za zbiranje podatkov v skladu s tem členom, razen če predloga ali specifikacija oblike datoteke države članice ne zahteva najmanj vnosa istih podatkov.
[…]“
Člen 9 Sklepa 2011/278, naslovljen „Pretekla raven dejavnosti“, v odstavku 3 določa:
„Pretekla raven dejavnosti glede na toploto se nanaša na središčno vrednost letne pretekle v uvodnem obdobju dovedene izmerljive toplote iz naprave, ki jo zajema sistem Unije, v uvodnem obdobju proizvedene, ali v uvodnem obdobju dovedene in proizvedene izmerljive toplote, porabljene v mejah naprave za proizvodnjo izdelkov ali mehanske energije razen tiste, ki se uporabi za proizvodnjo elektrike, za segrevanje ali hlajenje, z izjemo porabe za proizvodnjo električne energije, ali izvožene [odvajane] v napravo ali drug subjekt, ki ga ne zajema sistem Unije, z izjemo odvajanja za proizvodnjo električne energije, izraženo v terajoulih na leto.“
Člen 10 tega sklepa, naslovljen „Dodelitev na ravni naprave“, določa:
„1.   Države članice na podlagi podatkov, zbranih v skladu s členom 7, za vsako leto v skladu z odstavki 2 do 8 izračunajo število brezplačno dodeljenih pravic do emisije od leta 2013 dalje za vsako posamezno obstoječo napravo na njihovem ozemlju.
2.   Za namene tega izračuna države članice najprej na naslednji način določijo predhodno letno število brezplačno dodeljenih pravic do emisije za vsako podnapravo posebej:
[…]
(b)
za:
(i)
podnapravo z referenčnimi vrednostmi za toploto predhodno letno število brezplačno dodeljenih pravic do emisij za dano leto ustreza višini referenčne vrednosti za toploto za izmerljivo toploto, kot je navedena v Prilogi I, pomnoženi s preteklo ravnjo dejavnosti glede toplote za porabo izmerljive toplote;
[…]“
Sklepa 2010/2 in 2014/746/EU
V točki 1.4 Priloge k Sklepu 2010/2 je med sektorji, ki so izpostavljeni visokemu tveganju premestitve emisij CO
, omenjena proizvodnja elektronk, elektronskih ventilov in drugih elektronskih komponent, ki ustreza oznaki 3210 statistične klasifikacije gospodarskih dejavnosti v Evropski skupnosti (NACE).
V točki 1.1 Priloge k Sklepu Komisije z dne 27. oktobra 2014 o določitvi seznama sektorjev in delov sektorjev v skladu z Direktivo 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta, ki veljajo za izpostavljene visokemu tveganju premestitve emisij CO
, za obdobje med letoma 2015 in 2019 (2014/746/EU) (
UL 2014, L 308, str. 114
), s katerim je bil razveljavljen Sklep 2010/2, je med sektorji, izpostavljenimi takemu tveganju, navedena tudi proizvodnja elektronskih komponent, ki odslej ustreza oznaki 2611 NACE.
Delegirana uredba (EU) 2019/331
Delegirana uredba Komisije (EU) 2019/331 z dne 19. decembra 2018 o določitvi prehodnih pravil za usklajeno brezplačno dodelitev pravic do emisije na ravni Unije v skladu s členom 10a Direktive 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta (
UL 2019, L 59, str. 8
) zajema Prilogo VII, naslovljeno „Metode spremljanja podatkov“. Točka 7 te priloge, naslovljena „Pravila za določanje neto izmerljive toplote“, zajema točko 7.1, naslovljeno „Načela“, ki v četrtem odstavku določa:
„Če se toplota uporablja za hlajenje s procesom absorpcijskega hlajenja, se ta postopek hlajenja obravnava kot proces, pri katerem se porabi toplota.“
Direktiva 96/61
Direktiva 96/61, ki je bila razveljavljena in nadomeščena z Direktivo 2008/1, je v členu 2, naslovljenem „Opredelitve“, določala:
„Za namene te direktive pomeni izraz:
[…]
2.
‚onesnaževanje okolja‘ neposredno ali posredno vnašanje snovi, vibracij, toplote ali hrupa v zrak, vodo ali tla, ki je posledica človekove dejavnosti in lahko škoduje zdravju ljudi ali kakovosti okolja, poškoduje materialno lastnino ali škoduje ali posega v uživanje in druge dovoljene rabe okolja;
3.
‚obrat‘ nepremično tehnično enoto, kjer poteka ena ali več dejavnosti, ki so navedene v Prilogi I, in katere koli z njimi neposredno povezane dejavnosti, ki so tehnično povezane z dejavnostmi, ki se izvajajo na tem mestu in bi lahko vplivale na emisije in onesnaževanje okolja;
[…]
5.
‚emisija‘ neposreden ali posreden izpust ali oddajanje snovi, vibracij, toplote ali hrupa iz posameznega ali razpršenih virov v obratu, v zrak, vodo ali tla;
[…]“
Direktiva 2010/75
Iz uvodne izjave 1 Direktive 2010/75/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 24. novembra 2010 o industrijskih emisijah (celovito preprečevanje in nadzorovanje onesnaževanja) (
UL 2010, L 334, str. 17
) je razvidno, da je bilo s to direktivo prenovljenih sedem direktiv, med katerimi je bila Direktiva 2008/1.
Člen 3 Direktive 2010/75, naslovljen „Opredelitve“, določa:
„Za namene te direktive se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
[…]
2.
‚onesnaževanje‘ pomeni neposredno ali posredno vnašanje snovi, vibracij, toplote ali hrupa v zrak, vodo ali tla, ki je posledica človekove dejavnosti in lahko škoduje zdravju ljudi ali kakovosti okolja, poškoduje materialno lastnino ali škoduje ali posega v uživanje in druge dovoljene rabe okolja;
3.
‚obrat‘ pomeni nepremično tehnično enoto, v kateri poteka ena ali več dejavnosti, ki so navedene v Prilogi I ali v delu 1 Priloge VII, in katere koli z njimi neposredno povezane dejavnosti na istem mestu, ki so tehnično povezane z dejavnostmi, ki so navedene v teh prilogah in bi lahko vplivale na emisije in onesnaževanje;
4.
‚emisija‘ pomeni neposreden ali posreden izpust ali oddajanje snovi, vibracij, toplote ali hrupa iz posameznega ali razpršenih virov v obratu v zrak, vodo ali tla;
[…]“
Nemško pravo
Člen 4 Bundes‑Immissionsschutzgesetz (zvezni zakon o varstvu pred emisijami) z dne 15. marca 1974 (BGBl. 1974 I, str. 721) v različici z dne 17. maja 2013 (BGBl. 2013 I, str. 1274) (v nadaljevanju: BImSchG), naslovljen „Dovoljenje“, v odstavku 1 določa:
„Za gradnjo in obratovanje naprav, ki lahko zaradi svojih značilnosti ali obratovanja še posebej povzročajo škodljive učinke na okolje, ogrožajo, znatno oškodujejo ali posebej motijo skupnost ali soseščino […], je treba pridobiti dovoljenje […].“
Člen 2 Treibhausgas‑Emissionshandelsgesetz (zakon o trgovanju s pravicami do emisije toplogrednih plinov) z dne 21. julija 2011 (BGBl. 2011 I, str. 1475; v nadaljevanju: TEHG), naslovljen „Področje uporabe“, določa:
„(1)   Ta zakon se uporablja za emisije toplogrednih plinov iz priloge 1, del 2, ki jih povzročajo v tej prilogi navedene dejavnosti. Ta zakon se uporablja za naprave iz priloge 1, del 2, tudi kadar je taka naprava del ali pomožna naprava naprave, ki ni navedena v prilogi 1, del 2.
(2)   Za naprave iz priloge 1, del 2, točke od 2 do 31, področje uporabe tega zakona zajema vse
1. dele naprave in procesne faze, ki so potrebni za obratovanje, ter
2. pomožne naprave, ki so prostorsko in operativno povezane z deli naprave in procesnimi fazami iz točke 1 ter lahko prispevajo k nastajanju toplogrednih plinov iz priloge 1, del 2.
Prvi stavek se smiselno uporablja za kurilne enote iz priloge 1, del 2, točka 1.
[…]
(4)   Če je treba za naprave iz priloge 1, del 2, točke od 2 do 30, pridobiti dovoljenje v skladu s členom 4(1), tretji stavek, BImSchG, so specifikacije iz dovoljenja za napravo, izdanega v skladu z BImSchG, odločilne za razmejitev naprav iz odstavkov 2 in 3. Prvi stavek se smiselno uporablja za kurilne enote iz priloge 1, del 2, točka 1. V primerih iz odstavka 1, drugi stavek, se prvi stavek smiselno uporablja za specifikacije iz dovoljenja, izdanega v skladu z BImSchG, ki se nanašajo na dele naprav ali pomožne naprave.“
Člen 4 tega TEHG, naslovljen „Dovoljenje za emisije“, določa:
„1.   Upravljavec naprave potrebuje dovoljenje za emisije toplogrednih plinov iz dejavnosti, navedene v prilogi 1, del 2, točke od 1 do 32. Dovoljenje mora izdati pristojni organ na zahtevo upravljavca naprave, če lahko ta organ na podlagi dokumentov, predloženih skupaj z vlogo, ugotovi podatke iz odstavka 3.
[…]
4.   Za naprave, dovoljene pred 1. januarjem 2013 v skladu z določbami BImSchG, je dovoljenje, izdano v skladu s pravom o varstvu pred emisijami, tisto, ki je izdano v skladu z odstavkom 1. Vendar lahko upravljavec naprave v primeru iz prvega stavka zaprosi tudi za ločeno dovoljenje v skladu z odstavkom 1. V tem primeru se prvi stavek uporablja le do izdaje ločenega dovoljenja.“
Člen 9 navedenega TEHG, naslovljen „Brezplačna dodelitev pravic do emisije upravljavcem naprav“, v odstavku 2 določa:
„Za brezplačno dodelitev pravic do emisije je treba vložiti vlogo pri pristojnem organu. […]“
Člen 34 TEHG v različici z dne 18. januarja 2019 (BGBl. 2019 I, str. 37), naslovljen „Prehodne določbe za upravljavce naprav“, v odstavku 1 določa:
„1.   Za izpust toplogrednih plinov pri dejavnostih v smislu priloge 1 se za obdobje trgovanja od leta 2013 do leta 2020 še naprej uporabljajo členi od 1 do 36 v različici, ki velja do vključno 24. januarja 2019.“
Člen 2 Verordnung über die Zuteilung von Treibhausgas‑Emissionsberechtigungen in der Handelsperiode 2013 bis 2020 (uredba o dodelitvi pravic do emisije toplogrednih plinov v trgovalnem obdobju od 2013 do 2020) z dne 26. septembra 2011 (BGBl. 2011 I, str. 1921), naslovljen „Opredelitve pojmov“, v točki 30, naslovljeni „Element dodelitve z referenčno vrednostjo za toploto“, določa:
„Vsi vhodni materiali, obseg proizvodnje in s tem povezane emisije, ki niso zajete z elementom dodelitve v smislu točke 28, ki so povezani s proizvodnjo izmerljive toplote ali njenim dovodom iz naprave, ki spada na področje uporabe [TEHG], če toplota ni bila niti proizvedena iz električne energije niti ob proizvodnji dušikove kisline in ni bila niti porabljena za proizvodnjo električne energije niti ni bila odvedena za proizvodnjo električne energije in če se navedena toplota
(a)
porabi v napravi, razen elementa za dodelitev v smislu točke 28, za proizvodnjo izdelkov ali mehanske energije ali za segrevanje ali hlajenje, ali
(b)
povrne napravam in drugim obratom, ki ne spadajo na področje uporabe [TEHG].“
Člen 3 uredbe o dodelitvi pravic do emisije toplogrednih plinov za trgovalno obdobje od 2013 do 2020, naslovljen „Sestava elementov dodelitve“, določa:
„[…]
(2)   Za opredelitev elementa dodelitve iz odstavka 1, točka 2, dobava izmerljive toplote v distribucijsko omrežje za toploto velja za dobavo drugim obratom v smislu člena 2, točka 30(b). […]
(3)   Glede elementov dodelitve iz odstavka 1, točke od 2 do 4, mora prosilec oblikovati ločene elemente dodelitve za postopek proizvodnje izdelkov, ki se nanašajo na sektorje, izpostavljene tveganju premestitve, in za druge postopke. […]
(4)   Glede elementov dodelitve z referenčno vrednostjo za toploto je treba pri pripisovanju ločenih elementov dodelitve v smislu odstavka 3 storiti naslednje:
1. Če se toplota dobavi neposredno odjemalcu, ki ne spada na področje uporabe TEHG, je treba to toploto pripisati sektorjem, ki so izpostavljeni tveganju premestitve, če upravljavec dokaže, da odjemalec pripada sektorju, ki je izpostavljen tveganju premestitve; v preostalem je treba toploto pripisati sektorjem, ki niso izpostavljeni tveganju premestitve;
2. Če se toplota dobavi distribucijskim omrežjem za toploto, je treba sektorjem, izpostavljenim tveganju premestitve, pripisati del skupne količine dobavljene toplote, ki ustreza deležu toplote, dobavljenemu odjemalcem iz sektorjev, ki so izpostavljeni tveganju premestitve, od celotne toplote, ki jo upravljavec omrežja dobavi v upoštevnem obdobju dobave v skladu s členom 8(1); v preostalem je treba to toploto pripisati sektorjem, ki niso izpostavljeni tveganju premestitve.
[…]“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Družba EDW, tožeča stranka v postopku v glavni stvari, upravlja napravo za soproizvodnjo z zelo zmogljivimi plinskimi motorji, za katero velja sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov na ravni Evropske unije (v nadaljevanju: ETS). Ta naprava za soproizvodnjo zajema kot pomožne enote hladilne stroje, zlasti absorpcijske hladilne stroje (v nadaljevanju: hladilni stroji), ki pretvarjajo toploto v hlad. Ti hladilni stroji ne povzročajo izpusta toplogrednih plinov.
Navedena naprava za soproizvodnjo oskrbuje izključno tovarno za proizvodnjo polprevodnikov družbe Global Foundries, ki ni v lasti družbe EDW. Dejavnost družbe Global Foundries, za katero ne velja ETS, spada v sektor, ki je izpostavljen visokemu tveganju premestitve emisij CO
na podlagi sklepov 2010/2 in 2014/746.
Natančneje, naprava za soproizvodnjo proizvaja vročo vodo s temperaturo 80 C in paro. Iz kotlov je ta vroča voda s temperaturo 80°C, prvič, dobavljena neposredno družbi Global Foundries, in drugič, skupaj s paro dobavljena hladilnim strojem naprave za soproizvodnjo. Ti hladilni stroji družbo Global Foundries oskrbujejo s hladom v obliki vode s temperaturo 5°C ali 11°C za proizvodnjo polprevodnikov. Voda s temperaturo 32°C se proizvaja tudi s toploto, ki jo proizvedejo hladilni stroji, in toploto, ki v obliki vode s temperaturo 11°C ali 17°C, prehaja v te stroje iz hladilnega krogotoka družbe Global Foundries.
Za izdajo dovoljenja, ki se zahteva z BImSchG, se za napravo za soproizvodnjo in njene pomožne enote zaradi zvočnih emisij, ki jih povzroča delovanje teh enot, šteje, da tvorijo eno in isto napravo.
Družba EDW je 19. januarja 2012 vložila vlogo za brezplačno dodelitev pravic do emisije pri Deutsche Emissionshandelsstelle (nemški urad za trgovanje s pravicami do emisije, v nadaljevanju: DEHSt), ki ji je na podlagi določb o podnapravi z referenčno vrednostjo za toploto dodelil 63.770 brezplačnih pravic do emisije s odločbo z dne 17. februarja 2014 in 14.497 dodatnih pravic z odločbo o pritožbi z dne 28. aprila 2017.
DEHSt je med drugim v odločbi o dodelitvi in odločbi o pritožbi menil, da so absorpcijski hladilni stroji del naprave družbe EDW, za katero velja ETS. Poleg tega upravičenosti do ureditve, ki se uporablja za sektorje ali dele sektorjev, za katere se šteje, da so izpostavljeni visokemu tveganju premestitve emisij CO
, ni priznal hladu, ki se s hladilnimi stroji zagotavlja družbi Global Foundries. DEHSt je poleg tega zavrnil dodelitev pravic za toplotni tok, ki sestoji iz mlačne vode s temperaturo 32 °C, ker je toplota posledica energije, ki se sprošča pri delovanju hladilnih strojev. Od količine toplote, ki jo je zahtevala družba EDW, je odštel tudi dovod toplote iz naprave, za katero ne velja ETS.
Družba EDW je v tožbi, ki jo je 1. junija 2017 vložila pri Verwaltungsgericht Berlin (upravno sodišče v Berlinu, Nemčija), vztrajala pri svoji vlogi za brezplačno dodelitev dodatnih 121.013 pravic do emisije.
Predložitveno sodišče meni, da je rešitev spora, ki mu je predložen, odvisna najprej od vprašanja, ali je z Direktivo 2003/87, zlasti s členom 2(1) in členom 3(e) te direktive, skladna nacionalna ureditev, ki za določitev mej naprav, za katere velja ETS, določa, da je treba po potrebi upoštevati specifikacije teh naprav, kot so navedene v dovoljenju, izdanem na podlagi druge nacionalne ureditve o onesnaževanju, posledica česar je eventualno vključitev pomožnih naprav, kakršne so hladilni stroji iz postopka v glavni stvari, ki ne povzročajo izpusta emisij toplogrednih plinov, v meje navedenih naprav. Navedeno sodišče navaja, da odgovor na vprašanje, ali so ti hladilni stroji znotraj ali zunaj meja naprave, za katero velja ETS, iz postopka v glavni stvari, vpliva na količino brezplačnih pravic do emisije, ki jih je treba dodeliti družbi EDW.
Dalje, predložitveno sodišče se po potrebi sprašuje, kako se določi količina brezplačno dodeljenih pravic do emisije za podnaprave z referenčno vrednostjo za toploto. Zlasti se sprašuje, kako je treba glede na toploto, dovedeno iz naprav, za katere ne velja ETS, izračunati in uporabiti izračun popravljene kvote, določen v predlogi za zbiranje podatkov, in zlasti, ali je treba sprejeti celovit pristop glede toplotnega toka zadevne naprave ali pa je za odštetje tega dovoda toplote mogoče razlikovati te različne tokove.
Nazadnje se navedeno sodišče sprašuje o pogojih za izvajanje ureditve, ki se uporablja za sektorje ali dele sektorjev, za katere se šteje, da so izpostavljeni visokemu tveganju premestitve emisij CO
, na podlagi člena 6(1), tretji pododstavek, Sklepa 2011/278, kar se tiče hlada, ki se proizvaja v hladilnih strojih družbe EDW in se dobavlja družbi Global Foundries.
V teh okoliščinah je Verwaltungsgericht Berlin (upravno sodišče v Berlinu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba člen 2(1) Direktive 2003/87/ES razlagati tako, da ne nasprotuje določbi, kakršna je tista v členu 2(4), prvi stavek, [TEHG], v skladu s katero za napravo, za katero je bilo dovoljenje izdano v skladu z [BImSchG], velja [ETS] tudi v delu, v katerem to dovoljenje obsega tudi pomožne naprave, ki ne povzročajo izpusta emisij toplogrednih plinov?
2.
Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen:
Ali iz meril za izračun popravljene kvote […], določenih za države članice v predlogi [za zbiranje podatkov], ki jo je pripravila [Komisija], za toploto, dovedeno iz naprav, za katere ne velja obveznost trgovanja s pravicami do emisije, izhaja, da je treba to kvoto uporabiti za skupno toploto, proizvedeno v napravi, za katero velja [ETS], tudi tedaj, kadar je možno dovedeno toploto jasno pripisati enemu od več določljivih in ločenih toplotnih tokov in/ali internim porabnikom toplote znotraj naprave?
3.
Ali je treba člen 6(1), tretji pododstavek, Sklepa 2011/278/EU razlagati tako, da zadevni proces podnaprave z referenčno vrednostjo za toploto za to toploto služi sektorju ali delu sektorja, ki velja za izpostavljenega visokemu tveganju premestitve emisij CO
, kot je določeno v Sklepu 2010/2/EU, če se ta toplota uporablja za proizvodnjo hladu in se hlad porabi v napravi, za katero ne velja obveznost trgovanja s pravicami do emisije, v sektorju ali delu sektorja, ki je izpostavljen visokemu tveganju premestitve emisij CO
?
Ali je za uporabo člena 6(1), tretji pododstavek, Sklepa Komisije 2011/278/EU bistveno, ali proizvodnja hladu poteka znotraj meja naprave, za katero velja obveznost trgovanja s pravicami do emisije?“
Postopek pred Sodiščem
Predložitveno sodišče Sodišču predlaga, naj to zadevo obravnava po hitrem postopku na podlagi člena 105(1) Poslovnika Sodišča.
V utemeljitev svojega predloga je navedlo, da bi bile v skladu s sodno prakso nemških sodišč pravice do brezplačnih pravic do emisije izgubljene, če ne bi bile predmet odločbe o dodelitvi pred 30. aprilom leta, ki sledi izteku tretjega obdobja trgovanja, ker ni določb, ki bi omogočale njihov prenos v četrto obdobje trgovanja. Zato bi lahko družba EDW, če bi bila taka razlaga v skladu s pravom Unije, zaradi neobstoja pravnomočne odločbe pred 30. aprilom 2021 izgubila dodatne brezplačne pravice do emisije, ki jih uveljavlja. Poleg tega se predložitveno sodišče sklicuje na dejstvo, da se to vprašanje postavlja v številnih postopkih, ki potekajo pred njim.
Iz člena 105(1) Poslovnika izhaja, da če je treba zadevo zaradi njene narave obravnavati v kar najkrajšem času, lahko predsednik Sodišča na predlog predložitvenega sodišča ali izjemoma po uradni dolžnosti po opredelitvi sodnika poročevalca in generalnega pravobranilca odloči, da se z odstopanjem od določb Poslovnika predlog za sprejetje predhodne odločbe obravnava po hitrem postopku.
Predsednik Sodišča je 22. januarja 2020 po opredelitvi sodnika poročevalca in generalnega pravobranilca sklenil, da predlog predložitvenega sodišča, naj to zadevo obravnava po hitrem postopku, zavrne.
Ta sklep je bil obrazložen s tem, da na podlagi razlogov, ki jih je navedlo predložitveno sodišče, ni bilo mogoče ugotoviti, da so bili v okviru te zadeve izpolnjeni pogoji iz člena 105(1) Poslovnika (glej po analogiji sodbo z dne 25. februarja 2021, Gmina Wrocław (Preoblikovanje pravice do užitka),
C‑604/19
,
EU:C:2021:132
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz sodne prakse Sodišča namreč izhaja, da zgolj – s sicer legitimnim – interesom posameznikov, da čim prej določijo obseg pravic, ki jih imajo na podlagi prava Unije, ni mogoče dokazati obstoja izjemne okoliščine v smislu člena 105(1) Poslovnika (sklep predsednika Sodišča z dne 18. januarja 2019, VW (Pravica do dostopa do odvetnika, če se oseba ne udeleži sojenja),
C‑659/18
, neobjavljen,
EU:C:2019:45
, točka
in navedena sodna praksa).
Glede tega okoliščina, da je družba EDW tožbo vložila 1. junija 2017, to je več kot dve leti in pol, preden je predložitveno sodišče pri Sodišču vložilo ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, še toliko bolj relativizira nujnost spora o glavni stvari (glej po analogiji sklep predsednika Sodišča z dne 18. januarja 2019, Adusbef in drugi,
C‑686/18
, neobjavljen,
EU:C:2019:68
, točka
in navedena sodna praksa).
Poleg tega iz ustaljene sodne prakse izhaja, da zgolj še tako pomembni in legitimni gospodarski interesi sami po sebi ne morejo upravičiti uporabe hitrega postopka (glej v tem smislu sodbo z dne 25. februarja 2021, Gmina Wrocław (Preoblikovanje pravice do užitka),
C‑604/19
,
EU:C:2021:132
, točka
in navedena sodna praksa).
Poleg tega je treba ugotoviti, da veliko število oseb ali pravnih položajev, na katere naj bi se nanašala odločba, ki jo mora predložitveno sodišče izdati po tem, ko je Sodišču v predhodno odločanje predložilo vprašanja, ne more biti izjemna okoliščina, ki bi lahko upravičila obravnavo po hitrem postopku (glej v tem smislu sodbo z dne 8. decembra 2020, Staatsanwaltschaft Wien (Ponarejeni nalogi za nakazilo),
C‑584/19
,
EU:C:2020:1002
, točka
in navedena sodna praksa).
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2(1) in člen 3(e) Direktive 2003/87 razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki dopušča, da se v meje naprave, za katero velja ETS, vključijo pomožne enote, ki ne povzročajo izpusta toplogrednih plinov.
V obravnavanem primeru nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari določa, da se meje naprave glede uporabe ETS določijo v skladu s specifikacijami iz dovoljenja, izdanega tej napravi v skladu z drugo nacionalno ureditvijo o onesnaževanju. Zato so bili hladilni stroji iz postopka v glavni stvari, ki ne povzročajo izpusta toplogrednih plinov, zaradi svojih zvočnih emisij vključeni v meje naprave za to dovoljenje.
Spomniti je treba, da je v členu 3(e) te direktive pojem „naprava“ opredeljen kot nepremična tehnična enota, kjer poteka ena ali več dejavnosti, ki so navedene v Prilogi I, in katere koli z njimi neposredno povezane dejavnosti, ki so tehnično povezane z dejavnostmi, ki se izvajajo na tem mestu in bi lahko vplivale na emisije in onesnaževanje okolja.
Ker se tam ne opravlja nobena dejavnost, navedena v tej prilogi I, je mogoče enote, kot so hladilni stroji iz postopka v glavni stvari, vključiti v napravo, za katero velja ETS, le če se, najprej, njihova dejavnost nanaša neposredno na dejavnost, navedeno v navedeni prilogi I, ki poteka v napravi, in če se to neposredno razmerje uresniči z obstojem tehnične povezave, tako da povezava med zadevnimi dejavnostmi prispeva k celovitosti skupnega tehničnega procesa dejavnosti, ki spada v Prilogo I k isti direktivi (glej v tem smislu sodbo z dne 29. aprila 2021, Granarolo,
C‑617/19
,
EU:C:2021:338
, točki
in
).
Dalje, če sta ti merili izpolnjeni, je treba v zvezi s tretjim merilom, ki se nanaša na to, da mora obstajati možnost, da ima zadevna dejavnost posledice za emisije in onesnaževanje, ugotoviti, da se v skladu s členom 2(1) Direktive 2003/87, ki opredeljuje njeno področje uporabe, ta direktiva uporablja za „emisije“ toplogrednih plinov, naštete v Prilogi II k tej direktivi, med katerimi je CO
, „ki izhaja iz dejavnosti, naštetih v Prilogi I“ k navedeni direktivi (sodba z dne 20. junija 2019, ExxonMobil Production Deutschland,
C‑682/17
,
EU:C:2019:518
, točka
in navedena sodna praksa).
Sodišče je tako razsodilo, da dejavnosti iz navedene priloge I na njeno področje uporabe – ter posledično na področje uporabe ETS – spadajo le, če proizvajajo „emisije“ toplogrednih plinov, ki so naštete v tej prilogi II (sodba z dne 28. februarja 2018, Trinseo Deutschland,
C‑577/16
,
EU:C:2018:127
, točka
).
Glede tega je treba ugotoviti, da je zakonodajalec Unije s tem, da je določil, da se lahko v napravo vključijo dejavnosti, ki se neposredno nanašajo na dejavnost, navedeno v Prilogi I k Direktivi 2003/87, ki se tam izvaja, sicer določil, da se ETS lahko uporablja za dejavnosti, ki ne izpolnjujejo pogojev, ki omejujejo področje uporabe te direktive, in zlasti niso navedene v tej prilogi I (glej v tem smislu sodbo z dne 9. junija 2016, Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid‑Nederland EPZ,
C‑158/15
,
EU:C:2016:422
, točki
in
).
Vendar iz tega ni mogoče sklepati, da je tretje merilo, določeno v členu 3(e) navedene direktive, izpolnjeno, če zadevna dejavnost, čeprav povzroča emisije in onesnaževanje, ne povzroča izpusta toplogrednih plinov, naštetih v Prilogi II k tej direktivi.
V skladu s členom 3(b) Direktive 2003/87 so namreč „emisije“ za potrebe te direktive opredeljene kot izpust toplogrednih plinov v ozračje iz virov v napravi. Iz te določbe tako izhaja, da se za emisijo v smislu te določbe predpostavlja izpust toplogrednih plinov v ozračje (sklep z dne 6. februarja 2019, Solvay Chemicals,
C‑561/18
,
EU:C:2019:101
, točka
in navedena sodna praksa).
Zato je treba emisije in onesnaževanje, ki so omenjeni v členu 3(e) te direktive in ki se torej lahko nanašajo le na toplogredne pline, naštete v Prilogi II k navedeni direktivi, razlagati ob upoštevanju take opredelitve.
Iz tega sledi, da zvočne emisije, ki jih povzroča delovanje hladilnih strojev iz postopka v glavni stvari, ne izpolnjujejo tretjega merila, ki se nanaša na vplive na emisije in onesnaževanje, zahtevane v tem členu 3(e) Direktive 2003/87. Zato iz tega razloga ni mogoče šteti, da se ti hladilni stroji in naprava za soproizvodnjo družbe EDW lahko obravnavajo, kot da v smislu uporabe ETS tvorijo eno in isto napravo.
Zato ni mogoče šteti, da so taki hladilni stroji vključeni v napravo, za katero velja ETS, samo zato, ker se – kot določa nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari – zaradi takih zvočnih emisij zanje šteje, da so v mejah naprave glede dovoljenja, izdanega na podlagi druge nacionalne ureditve o onesnaževanju.
Pojasniti je treba, da te ugotovitve ne more omajati trditev nemške vlade, da je glede na voljo zakonodajalca Unije, da se v členu 3(e) Direktive 2003/87 v bistvu uporabi enaka opredelitev pojma „naprava“ na podlagi te direktive 2003/87 kot opredelitev, ki velja v zakonodaji Unije o celovitem preprečevanju in nadzorovanju onesnaževanja, zlasti v direktivah 96/61 in 2010/75, za uporabo ETS dovoljeno sprejeti razmejitev zadevne naprave, ki je že bila določena na podlagi nacionalne ureditve, s katero se izvajata zadnjenavedeni direktivi.
Prvič, ugotoviti je treba, da člen 8 Direktive 2003/87 res določa, da države članice sprejmejo ukrepe, potrebne za zagotovitev, da so – kadar naprave opravljajo dejavnosti iz Priloge I k Direktivi 96/61, nazadnje nadomeščene z Direktivo 2010/75 – pogoji in postopek izdaje dovoljenja za emisije toplogrednih plinov usklajeni s pogoji in postopkom, določenimi z Direktivo 96/61.
Vendar ta postopkovna določba ne sme spremeniti materialnih pogojev, določenih za uporabo ETS, zlasti glede določitve naprav, za katere velja ETS.
Drugič, v zvezi s tem je treba ugotoviti, da z določitvijo v členu 2, točki 2 in 5, Direktive 96/61 ter v členu 3(2) in (4) Direktive 2010/75, na eni strani, da pojem „onesnaževanje“ pomeni neposredno ali posredno vnašanje snovi, vibracij, toplote ali hrupa v zrak, vodo ali tla, ki je posledica človekove dejavnosti in lahko škoduje zdravju ljudi ali kakovosti okolja, poškoduje materialno lastnino ali škoduje ali posega v uživanje in druge dovoljene rabe okolja, in na drugi strani, da je pojem „emisije“ opredeljen kot neposreden ali posreden izpust ali oddajanje snovi, vibracij, toplote ali hrupa iz posameznega ali razpršenih virov v obratu v zrak, vodo ali tla, ti direktivi temeljita na širšem pristopu, kot je tisti, ki prevladuje v okviru Direktive 2003/87.
Zato bi bila posledica sprejetja trditve nemške vlade, navedene v točki 59 te sodbe, to, da se odvzame polni učinek mejam ETS, v obravnavanem primeru v delu, v katerem se nanaša na emisije toplogrednih plinov, ki jih je določil zakonodajalec Unije, in posledično, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 49 sklepnih predlogov, da se ne upoštevajo različni cilji, ki jih je nameraval uresničevati na podlagi Direktive 2003/87 na eni strani ter direktiv 96/61 in 2010/75 na drugi strani.
Ob tem je treba pojasniti, da ob upoštevanju te omejitve na emisije in onesnaževanje, ki se nanašajo na toplogredne pline, naštete v Prilogi II k Direktivi 2003/87, iz člena 3(e) te direktive izhaja, da pogojev, pod katerimi je mogoče šteti, da je tretje merilo iz tega člena izpolnjeno, ni treba razlagati ozko.
Po eni strani namreč ta določba ne zahteva, da zadevne dejavnosti same povzročajo izpust toplogrednih plinov, ampak zgolj zahteva vpliv v zvezi s tem. Po drugi strani, ker mora dejavnost imeti tak vpliv, to merilo ne zahteva, da se ugotovi dejanski vpliv na emisije in onesnaževanje, ampak le, da se lahko dokaže možnost takega vpliva.
Iz tega sledi, da če so izpolnjena druga merila, določena v členu 3(e) Direktive 2003/87, je mogoče dejavnost, ki lahko vpliva na raven emisij toplogrednih plinov iz dejavnosti, ki spada v Prilogo I k tej direktivi, vključiti v meje iste naprave kot zadnjenavedena dejavnost.
Taka razlaga je poleg tega podprta s cilji, ki jim sledi ETS. V zvezi s tem je treba opozoriti, da je cilj Direktive 2003/87 uvedba sistema za trgovanje s pravicami do emisije, ki je namenjen zmanjšanju emisij toplogrednih plinov v ozračje na raven, s katero bo preprečeno nevarno antropogeno poseganje v podnebni sistem, in katerega končni cilj je varstvo okolja (sodba z dne 3. decembra 2020, Ingredion Germany,
C‑320/19
,
EU:C:2020:983
, točka
in navedena sodna praksa).
Ta sistem temelji na ekonomski logiki, ki vse njegove udeležence spodbuja, naj izpustijo manj emisij toplogrednih plinov od pravic, ki so jim bile sprva dodeljene, da bi lahko svoj presežek prenesli na drugega udeleženca, ki je proizvedel večjo količino emisij od pravic, ki so mu bile dodeljene (sodba z dne 3. decembra 2020, Ingredion Germany,
C‑320/19
,
EU:C:2020:983
, točka
in navedena sodna praksa).
V okviru uresničevanja teh ciljev je treba ugotoviti, da je namen Direktive 2003/87, kot je razvidno iz uvodne izjave 20 in člena 10a(1) te direktive, spodbujati zmanjševanje emisij toplogrednih plinov in izboljšati energetsko učinkovitost z uporabo najučinkovitejših tehnologij (glej v tem smislu sodbe z dne 18. januarja 2018, INEOS,
C‑58/17
,
EU:C:2018:19
, točka
in navedena sodna praks; z dne 12. aprila 2018, PPC Power,
C‑302/17
,
EU:C:2018:245
, točka
, in z dne 21. junija 2018, Poljska/Parlament in Svet,
C‑5/16
,
EU:C:2018:483
, točka
).
Vendar v okoliščinah, v katerih je raven, na kateri upravljavec opravlja dejavnost, navedeno v Prilogi I k tej direktivi, in torej raven emisij toplogrednih plinov, ki so posledica te dejavnosti, odvisna od dejavnosti, ki ne spada v to prilogo in ki v skladu s preostalima meriloma iz člena 3(e) navedene direktive, navedenima v točki 50 te sodbe, neposredno nanaša na to dejavnost in je zaradi obstoja tehnične povezave, vgrajene v njen celotni tehnični proces, ni mogoče izključiti, čeprav dejavnost, ki ne spada na področje uporabe navedene direktive, sama ne povzroča toplogrednih plinov, je subjekt, vključen v ETS, spodbujan k izboljšanju izkoristka za zmanjšanje potreb, povezanih z dejavnostjo, ki spada v isto prilogo I, in zato emisij, ki izhajajo iz zadnjenavedene dejavnosti.
V obravnavanem primeru je iz informacij, ki jih ima na voljo Sodišče, razvidno, da se del proizvodnje toplote v napravi za soproizvodnjo družbe EDW izvaja za zadovoljitev potreb njenih hladilnih strojev, tako da so s temi potrebami pogojeni stopnja dejavnosti te naprave in s tem raven toplogrednih plinov, ki iz nje izhajajo.
Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 65 sklepnih predlogov, bi bilo torej mogoče šteti, da hladilni stroji lahko vplivajo na emisije in onesnaževanje, in da zato – če so izpolnjena druga merila, določena v členu 3(e) Direktive 2003/87 – ti hladilni stroji in termoelektrarna družbe EDW tvorita eno in isto napravo, kar mora po potrebi preveriti predložitveno sodišče.
Glede na zgornje preudarke je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 2(1) in člen 3(e) Direktive 2003/87 razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki dopušča, da se v meje naprave, za katero velja ETS, vključijo pomožne enote, ki ne povzročajo izpusta toplogrednih plinov, če izpolnjujejo merila, določena v členu 3(e) navedene direktive, in zlasti če lahko vplivajo na emisije in onesnaževanje s toplogrednimi plini, naštetimi v Prilogi II k tej direktivi.
Drugo vprašanje
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali izračun popravljene kvote iz predloge za zbiranje podatkov, ki jo je pripravila Komisija na podlagi člena 7(5) Sklepa 2011/278 – tudi če se izmerljiva toplota, dovedena iz naprave, za katero ne velja ETS, lahko pripiše posebni toploti – pomeni eno samo kvoto, ki jo je treba med drugim za izračun števila pravic do emisije, ki so brezplačno dodeljene podnapravi z referenčno vrednostjo za toploto, izračunati in uporabiti glede na celosten pristop toplotnih tokov te podnaprave.
Natančneje, navedeno sodišče želi izvedeti, ali je treba, če so hladilni stroji iz postopka v glavni stvari vključeni v meje naprave, uporabiti tak celostni pristop, čeprav je mogoče dovod toplote v obliki vode s temperaturo 11°C ali 17°C iz družbe Global Foundries pripisati toplotnemu toku glede mlačne vode s temperaturo 32°C, ki jo proizvedejo hladilni stroji naprave za soproizvodnjo.
Najprej je treba opozoriti, da se v skladu s členom 10a(3) Direktive 2003/87, ob upoštevanju zlasti odstavka 4 tega člena, proizvajalcem električne energije v smislu člena 3(u) te direktive ne dodelijo brezplačne pravice. V skladu s tem odstavkom 4 se brezplačne pravice dodelijo za soproizvodnjo z visokim izkoristkom, kot jo opredeljuje Direktiva 2004/8/ES, za zadovoljitev ekonomsko upravičenega povpraševanja po proizvodnji toplote ali hladu.
Iz informacij, ki jih je predložilo predložitveno sodišče, je razvidno, da družba EDW upravlja zelo zmogljivo napravo za soproizvodnjo, tako da za to napravo vsekakor veljajo določbe člena 10a(4) Direktive 2003/87, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.
Po teh uvodnih ugotovitvah je treba ugotoviti, da člen 7 Sklepa 2011/278 v odstavku 1 določa, da države članice za vsako obstoječo napravo, ki je upravičena do brezplačne dodelitve pravic do emisije v skladu s členom 10a te direktive, za vsa leta v obdobju od 1. januarja 2005 do 31. decembra 2008 ali, če je potrebno, v obdobju od 1. januarja 2009 do 31. decembra 2010, v katerih je bila naprava dejavna, od upravljavca zberejo vse ustrezne informacije in podatke glede vsakega parametra iz Priloge IV k temu sklepu.
Poleg tega lahko navedene države članice v skladu z odstavkom 5, drugi pododstavek, tega člena 7 od upravljavca zahtevajo, da za predložitev podatkov uporabi elektronsko predlogo, ali pa za to določijo obliko datoteke. Države članice pa sprejmejo uporabo – od upravljavcev – vseh elektronskih predlog ali specifikacij oblike datoteke, ki jih je Komisija objavila za zbiranje podatkov v skladu z navedenim členom, razen če predloga ali specifikacija oblike datoteke države članice ne zahteva najmanj vnosa istih podatkov.
V obravnavanem primeru je iz podatkov, ki jih ima na voljo Sodišče, razvidno, da je DEHSt sprejel predlogo za zbiranje podatkov, ki jo je objavila Komisija in ki se nanaša na izračun popravljene kvote v točki (j) oddelka II. 2, naslovljenega „Complete balance of measurable heat at the installation“ (Popolna bilanca izmerljive toplote v napravi), iz lista E, naslovljenega „EnergyFlows – Data on energy input, measurable heat and electricity“ (Energetski tokovi – Podatki o vneseni energiji, izmerljivi toploti in električni energiji).
Za odgovor na drugo vprašanje je treba navesti, prvič, da člen 6(1), prvi pododstavek, Sklepa 2011/278 določa, da države članice v smislu tega sklepa vsako napravo, ki je upravičena do brezplačne dodelitve pravic do emisije v skladu s členom 10a Direktive 2003/87, razdelijo na eno ali več navedenih podnaprav, kakor je primerno, med katerimi je podnaprava z referenčno vrednostjo za toploto, za katero je bila izvedena brezplačna dodelitev pravic do emisije, ki je predmet spora o glavni stvari
Glede tega člen 3(c) navedenega sklepa pojem „podnaprava z referenčno vrednostjo za toploto“ opredeljuje kot vhodne materiale, obseg proizvodnje in ustrezne emisije, ki niso zajeti v podnapravi z referenčno vrednostjo za proizvode v zvezi s proizvodnjo, dovod iz naprave ali drugega subjekta, ki je vključen v sistem Unije, ali oboje, izmerljive toplote, pri čemer je ta toplota porabljena znotraj meja naprave za proizvodnjo proizvodov, za proizvodnjo mehanske energije, ki ni uporabljena za proizvodnjo elektrike, za segrevanje in hlajenje, razen porabe izmerljive toplote za proizvodnjo elektrike, ali tiste, ki je bila odvajana v napravo ali katero koli drugo enoto, ki ni zajeta v sistemu Unije, razen odvajanja za proizvodnjo električne energije.
Poleg tega je naprava iz postopka v glavni stvari „obstoječa naprava“ v smislu člena 3(a) Sklepa 2011/278, ki ga je treba razumeti glede na člen 3(e) Direktive 2003/87, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.
Zaradi tega v skladu s členom 10(1) in (2)(b)(i) tega sklepa izračun predhodnega letnega števila brezplačno dodeljenih pravic do emisij podnapravi na podlagi podatkov, zbranih v skladu s členom 7 navedenega sklepa, ustreza višini referenčne vrednosti za toploto za izmerljivo toploto, kot je navedena v Prilogi I, pomnoženi s preteklo ravnjo dejavnosti glede toplote za porabo izmerljive toplote.
V skladu s členom 9(3) tega sklepa se navedena pretekla raven dejavnosti nanaša na središčno vrednost letne pretekle v uvodnem obdobju dovedene izmerljive toplote iz naprave, ki jo zajema sistem Unije, v uvodnem obdobju proizvedene, ali v uvodnem obdobju dovedene in proizvedene izmerljive toplote, porabljene v mejah naprave za proizvodnjo izdelkov ali mehanske energije razen tiste, ki se uporabi za proizvodnjo elektrike, za segrevanje ali hlajenje, razen porabe za proizvodnjo električne energije, ali odvajane v napravo ali drug subjekt, ki ga ne zajema sistem Unije, razen odvajanja za proizvodnjo električne energije.
Ugotoviti je torej treba, da se na podlagi te določbe z brezplačno dodelitvijo pravic do emisije v skladu z merili, ki sestavljajo pojem „podnaprava z referenčno vrednostjo za toploto“ v smislu člena 3(c) Sklepa 2011/278, opravi celovita, in ne ločena presoja toplotnega toka zadevne naprave.
Drugič, glede na zgornje preudarke je treba ugotoviti, da je predloga za zbiranje podatkov, ki jo je objavila Komisija, v skladu z zahtevami, določenimi v tem sklepu, da se določi količina brezplačnih pravic do emisije, ki jih lahko zahteva upravljavec podnaprave z referenčno vrednostjo za toploto.
Ta predloga za zbiranje podatkov namreč najprej v skladu s točkami od (a) do (e) oddelka II. 2 iz lista E zahteva, da je treba po eni strani izračunati celotno izmerljivo toploto, ki je na voljo v napravi, in po drugi strani določiti „ratio of ‚ETS heat‘ to ‚Total heat‘“ (v nadaljevanju: kvota „toplote, za katero velja ETS“ v „skupni toploti“), ki ustreza razmerju deleža te izmerljive toplote, ki je upravičen do brezplačne dodelitve pravic do emisije glede na celotno razpoložljivo izmerljivo toploto.
V skladu z navedenim sklepom se namreč za to dodelitev lahko upoštevata le izmerljiva toplota, proizvedena v zadevni napravi, in izmerljiva toplota, dovedena iz naprave, ki so vključene v ETS, razen izmerljive toplote, dovedene iz subjektov, ki niso vključeni v ETS. V obravnavanem primeru se ta kvota določi zaradi upoštevanja količine toplote, dovedene iz naprave družbe Global Foundries, ki je ni mogoče upoštevati pri izračunu pravic do emisije, ki jih je treba dodeliti brezplačno, ker za družbo Global Foundries ne velja ETS.
Vendar je treba navedeno kvoto popraviti, ker je treba glede na uporabo, za katero so namenjene, izključiti nekatere količine te izmerljive toplote, ki so na voljo za izračun brezplačne dodelitve pravic do emisije v skladu z določbami Sklepa 2011/278. Tako je v točkah od (f) do (h) tega oddelka II. 2, list E, predloge za zbiranje podatkov določeno, da se izračuna delež izmerljive toplote, porabljene v napravi za proizvodnjo električne energije, delež toplote, porabljen v okviru podnaprave z referenčno vrednostjo za proizvode, in delež toplote, ki se odvede v napravo, ki spada v ETS.
Prav tako je treba po potrebi ugotoviti, v kolikšni meri izmerljiva toplota, ki je izključena glede na namen njene uporabe, izvira iz količine toplote, ki daje pravico do brezplačne dodelitve pravic do emisije.
Če tega ni mogoče ugotoviti na podlagi dejanske ocene toplotnega toka, je treba za to uporabiti kvoto „toplote, za katero velja ETS“, v „skupni toploti“, izračunano v točki (e) oddelka II. 2, list E, iz predloge za zbiranje podatkov, kot je med drugim v točki (f) tega oddelka II. 2 določeno za delež izmerljive toplote, porabljene v napravi za proizvodnjo električne energije.
Na podlagi podatkov, izračunanih v točkah od (f) do (h) navedenega oddelka II. 2, izračun popravljene kvote iz točke (j) tega oddelka ob upoštevanju količin izmerljive toplote, ki jo je treba glede na namen njihove uporabe v skladu s točko (i) oddelka II. 2 izključiti, dopušča ponderiranje pravice do izmerljive toplote, ki je glede na njen izvor dopuščena v razmerju do skupne izmerljive toplote, ki je na voljo v napravi.
Iz tega sledi, da izračun popravljene kvote pomeni enotno kvoto, ki se izračuna in uporablja glede na splošni pristop do toplotnega toka podnaprave z referenčno vrednostjo za toploto.
Kot je namreč generalni pravobranilec navedel v točki 82 sklepnih predlogov, predloga za zbiranje podatkov v točki (o) oddelka II. 2, list E, določa, da se na koncu za določitev količine toplote, ki jo je mogoče pripisati podnapravi z referenčno vrednostjo za toploto, izračun popravljene kvote uporabi za skupno količino toplote, ki bi lahko bila del podnaprave z referenčno vrednostjo za toploto, ki ustreza vsoti, prvič, izmerljive toplote, porabljene v napravi in upravičene do brezplačne dodelitve, in drugič, izmerljive toplote, odvedene napravam ali subjektom, ki ne spadajo v ETS.
Take ugotovitve – drugače kot zatrjuje družba EDW – ni mogoče izpodbiti z „Guidance Document n
o
3 on the harmonised free allocation methodology for the EU‑ETS post 2012 (Data collection guidance)“ (Smernice št. 3 o usklajeni metodi brezplačne dodelitve v Evropski uniji po letu 2012 (smernice za zbiranje podatkov)) z dne 14. aprila in 29. junija 2011, ki so dostopne na spletnem mestu Komisije.
Kot je namreč razvidno iz točk 91 in 92 te sodbe, je ena od faz celotne bilance izmerljive toplote v napravi določitev, v kolikšnem obsegu količine izmerljive toplote, ki so izključene glede na namen njene uporabe, izvirajo iz količine toplote, ki daje pravico do brezplačne dodelitve pravic do emisije. V okviru te faze je treba opraviti dejansko oceno toplotnega toka ali, če take možnosti ni, uporabiti kvoto „toplote, za katero velja ETS“, v „skupni toploti“, izračunano v točki (e) oddelka II. 2, list E, predloge za zbiranje podatkov.
Glede na ta postopek je treba razumeti navedbo na strani 46 „Guidance Document n
o
3 on the harmonized free allocation methodology for the EU‑ETS post 2012 (Data collection guidance)“ (Smernice št. 3 o usklajeni metodi brezplačne dodelitve v Evropski uniji po letu 2012 (smernice za zbiranje podatkov)), v skladu s katero je ta kvota potrebna le, če ni mogoče jasno opredeliti, kateri deleži različnih toplotnih tokov – gledano ločeno – se proizvajajo znotraj in zunaj meja naprav, za katere velja ETS.
Zato se ta navedba nanaša na celovit pristop glede toplotnih tokov v zadevni podnapravi z referenčno vrednostjo za toploto in iz tega ni mogoče sklepati, da dopušča brezplačno dodelitev pravic do emisije glede na ločeno presojo teh različnih toplotnih tokov, s čimer bi bile poleg tega kršene zahteve iz Sklepa 2011/278, na katere je bilo opozorjeno v točki 86 te sodbe.
Glede na zgoraj navedene preudarke je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da izračun popravljene kvote iz predloge za zbiranje podatkov, ki jo je pripravila Komisija na podlagi člena 7(5) Sklepa 2011/278 – tudi če se izmerljiva toplota, dovedena iz naprave, za katero ne velja ETS, lahko pripiše posebnemu toplotnemu toku – pomeni enotno kvoto, ki jo je treba med drugim za izračun števila pravic do emisije, ki so brezplačno dodeljene podnapravi z referenčno vrednostjo za toploto, izračunati in uporabiti ob upoštevanju celovitega pristopa glede toplotnih tokov te podnaprave.
Tretje vprašanje
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 6(1), tretji pododstavek, Sklepa 2011/278 razlagati tako, da proces v podnapravi z referenčno vrednostjo za toploto služi sektorju ali delu sektorja, za katerega se šteje, da je izpostavljen visokemu tveganju premestitve emisij CO
, če se ta proces nanaša na toploto, porabljeno za proizvodnjo hladu, ki se odvede in je porabljen znotraj subjekta, za katerega ne velja ETS in ki je del sektorja ali del dela sektorja, za katerega se šteje, da je izpostavljen visokemu tveganju premestitve emisij CO
.
Spomniti je treba, da je v skladu s členom 10a(11) Direktive 2003/87 količina pravic, dodeljena brezplačno v okviru odstavkov od 4 do 7 tega člena, leta 2013, ustrezala 80 % količine, določene v skladu z ukrepi iz odstavka 1 tega člena. Nato se je količina brezplačno dodeljenih pravic vsako leto zmanjševala za enak znesek do 30 % količine brezplačno dodeljenih pravic leta 2020, z namenom, da leta 2027 pravice ne bi bile več dodeljene brezplačno.
Člen 10a(12) navedene direktive je določal izjemo od takega pravila. Tako so bile leta 2013 in v vsakem nadaljnjem letu do leta 2020 napravam v sektorjih ali delih sektorjev, ki so izpostavljeni visokemu tveganju premestitve emisij CO
, v skladu z odstavkom 1 tega člena brezplačno dodeljene pravice v višini 100 % količine, določene v skladu z ukrepi iz odstavka 1 navedenega člena.
Na podlagi tega člen 6(1), drugi pododstavek, Sklepa 2011/278 določa, da države članice med drugim za podnaprave z referenčno vrednostjo za toploto jasno določijo, ali zadevni proces služi sektorju ali delu sektorja, ki velja za izpostavljenega visokemu tveganju premestitve emisij CO
, kot je določeno v Sklepu 2010/2. Poleg tega tretji pododstavek te določbe določa, da če je naprava, vključena v sistem ETS, proizvedla in odvedla izmerljivo toploto napravi ali drugemu subjektu, ki ni vključen v ta sistem, države članice štejejo, da zadevni proces podnaprave z referenčno vrednostjo za toploto za to toploto ne služi sektorju ali delu sektorja, ki velja za izpostavljenega visokemu tveganju premestitve emisij CO
, razen če ni pristojni organ prepričan, da potrošnik izmerljive toplote pripada takemu sektorju ali delu sektorja.
Iz tega sledi, da se za uporabo določb o sektorjih ali delih sektorjev, ki so izpostavljeni visokemu tveganju premestitve emisij CO
, zahteva, da odvedeno izmerljivo toploto porabi subjekt, ki je del sektorja ali dela sektorja, ki je izpostavljen takemu tveganju.
V skladu z opredelitvijo pojma „podnaprava z referenčno vrednostjo za toploto“ iz člena 3(c) Sklepa 2011/278 pa spada v tako podnapravo poraba izmerljive toplote, ki se uporablja za hlajenje.
Tako je treba – v nasprotju s trditvami družbe EDW in kot je ugotovil generalni pravobranilec v točkah 91 in 92 sklepnih predlogov – iz tega sklepati, da poraba hladu subjekta, ki je del sektorja ali dela sektorja, ki je izpostavljen takemu tveganju, ne pomeni porabe toplote. Ta poraba toplote se izvaja v napravi, v kateri se proizvaja hlad, da bi se odvedel takemu subjektu. Zato za proces, ki se nanaša na tako porabljeno toploto, ni mogoče šteti, da se uporablja v sektorju ali delu sektorja, ki je izpostavljen visokemu tveganju premestitve emisij CO
v smislu člena 6(1), tretji pododstavek, navedenega sklepa.
V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da se znotraj hladilnih strojev družbe EDW porablja izmerljiva toplota, potrebna za proizvodnjo hladu, ki se odvede v tovarno družbe Global Foundries, tako da določb o sektorjih ali delih sektorjev, ki so izpostavljeni visokemu tveganju premestitve emisij CO
, zaradi take porabe ni mogoče uporabiti.
Drugače kot trdi družba EDW, z dokumentom Komisije, naslovljenim „Frequently Asked Questions on Free Allocation Rules for the EU ETS post 2020“ (Pogosta vprašanja o pravilih za brezplačno dodelitev v Evropski uniji po letu 2020), ni mogoče omajati take ugotovitve. Kot je namreč generalni pravobranilec navedel v točkah od 95 do 97 sklepnih predlogov, je treba poleg tega, da ta dokument ni zavezujoč in da se nanaša na obdobje trgovanja, ki sledi obdobju, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, ugotoviti, da je treba ta dokument – ob sklicevanju na oddelek 7.1 Priloge VII k Delegirani uredbi 2019/331 – razlagati tako, da tudi uporaba toplote za proizvodnjo hladu v okviru procesa absorpcijskega hlajenja, kakršen je obravnavani proces pri hladilnih strojih družbe EDW, pomeni proces, pri katerem se porablja toplota.
Glede na zgoraj navedene preudarke je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 6(1), tretji pododstavek, Sklepa 2011/278 razlagati tako, da proces v podnapravi z referenčno vrednostjo za toploto ne služi sektorju ali delu sektorja, za katerega se šteje, da je izpostavljen visokemu tveganju premestitve emisij CO
, če se ta proces nanaša na toploto, porabljeno za proizvodnjo hladu, ki se odvede in je porabljen znotraj subjekta, za katerega ne velja ETS in ki je del sektorja ali dela sektorja, za katerega se šteje, da je izpostavljen visokemu tveganju premestitve emisij CO
, ker ta subjekt ni potrošnik toplote.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

1.
Člen 2(1) in člen 3(e) Direktive 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. oktobra 2003 o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Skupnosti in o spremembi Direktive Sveta 96/61/ES, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2009, je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki dopušča, da se v meje naprave, za katero velja sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov na ravni Evropske unije, vključijo pomožne enote, ki ne povzročajo izpusta toplogrednih plinov, če izpolnjujejo merila, določena v členu 3(e) navedene direktive, kakor je bila spremenjena, in zlasti če lahko vplivajo na emisije in onesnaževanje s toplogrednimi plini, naštetimi v Prilogi II k tej direktivi, kakor je bila spremenjena.

2.
Izračun popravljene kvote iz predloge za zbiranje podatkov, ki jo je pripravila Evropska komisija na podlagi člena 7(5) Sklepa Komisije 2011/278/EU z dne 27. aprila 2011 o določitvi prehodnih pravil za usklajeno brezplačno dodelitev pravic do emisije na ravni Unije v skladu s členom 10a Direktive 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta – tudi če se izmerljiva toplota, dovedena iz naprave, za katero ne velja sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov na ravni Evropske unije, lahko pripiše posebnemu toplotnemu toku – pomeni enotno kvoto, ki jo je treba med drugim za izračun števila pravic do emisije, ki so brezplačno dodeljene podnapravi z referenčno vrednostjo za toploto, izračunati in uporabiti ob upoštevanju celovitega pristopa glede toplotnih tokov te podnaprave.

3.
Člen 6(1), tretji pododstavek, Sklepa 2011/278 je treba razlagati tako, da proces v podnapravi z referenčno vrednostjo za toploto ne služi sektorju ali delu sektorja, za katerega se šteje, da je izpostavljen visokemu tveganju premestitve emisij CO
, če se ta proces nanaša na toploto, porabljeno za proizvodnjo hladu, ki se odvede in je porabljen znotraj subjekta, za katerega ne velja sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov na ravni Evropske unije in ki je del sektorja ali dela sektorja, za katerega se šteje, da je izpostavljen visokemu tveganju premestitve emisij CO
, ker ta subjekt ni potrošnik toplote.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.