CELEX: 62021CJ0183
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Tiesību aktu tuvināšana
Preču zīmes
Direktīva (ES) 2015/2436
19. pants
Preču zīmes faktiska izmantošana
Pierādīšanas pienākums
Pieteikums par atcelšanu neizmantošanas dēļ
Valsts procesuālā tiesību norma, ar ko pieteikuma iesniedzējam ir noteikts pienākums veikt tirgus izpēti saistībā ar preču zīmes izmantošanu

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/95/EK (2008. gada 22. oktobris), ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (
OV 2008, L 299, 25. lpp.
), 12. panta 1. punktu, kā arī Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2015/2436 (2015. gada 16. decembris), ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (
OV 2015, L 336, 1. lpp.
), 16., 17. un 19. pantu.
Šis lūgums ir iesniegts strīdā starp
Maxxus Group GmbH & Co. KG
(turpmāk tekstā – “
Maxxus
”) un
Globus Holding GmbH & Co. KG
(turpmāk tekstā – “
Globus
”) par pēdējās minētās tiesību uz divām Vācijā reģistrētām preču zīmēm atcelšanu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2008/95
Direktīvas 2008/95 10. pantā “Preču zīmju lietošana” bija noteikts:
“1.   Ja piecu gadu laikā pēc reģistrācijas procedūras pabeigšanas dienas īpašnieks dalībvalstī nav faktiski lietojis preču zīmi attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kam tā reģistrēta, vai ja šāda lietošana tikusi atlikta nepārtrauktā piecu gadu laikā, uz preču zīmi attiecas šajā direktīvā paredzētās sankcijas, ja vien nepastāv īpaši iemesli tās nelietošanai.
Šā punkta pirmās daļas nolūkam lietošana ir arī šādas darbības:
a)
preču zīmes lietošana veidā, kas atšķiras pēc sastāvdaļām, kuras nemaina zīmes atšķirtspēju veidā, kura tā tika reģistrēta;
b)
preču zīmes piestiprināšana precēm vai to iepakojumam attiecīgajā dalībvalstī tikai eksporta nolūkiem.
2.   Preču zīmes lietošanu ar īpašnieka piekrišanu vai ja to dara jebkura persona, kurai ir atļauja lietot kolektīvu zīmi vai garantijas vai sertifikācijas zīmi, uzskata par īpašnieka realizētu lietošanu.
[..]”
Šīs direktīvas 12. panta “Iemesli atcelšanai” 1. punktā bija noteikts:
“Preču zīme ir atceļama, ja nepārtrauktā piecu gadu periodā tā dalībvalstī nav faktiski lietota saistībā ar precēm un pakalpojumiem, attiecībā uz ko tā reģistrēta, un nav atbilstīgu iemeslu tās nelietošanai.
Tomēr neviena persona nevar lūgt atcelt īpašnieka tiesības uz preču zīmi, ja starpposmā starp piecu gadu perioda izbeigšanos un atcelšanas pieteikuma iesniegšanu uzsākta vai atsākta no jauna preču zīmes faktiska lietošana.
Lietošanas uzsākumu vai atsākumu triju mēnešu periodā pirms atcelšanas pieteikuma iesniegšanas, kas sākās, visagrākais, beidzoties nepārtrauktajam piecu gadu nelietošanas periodam, tomēr neievēro, ja priekšdarbi uzsākumam vai atsākumam notiek tikai pēc tam, kad īpašnieks uzzina, ka iespējams iesniegt atcelšanas pieteikumu.”
Direktīva 2015/2436
Saskaņā ar Direktīvas 2015/2436 10. apsvērumu:
“Ir būtiski nodrošināt, ka visu dalībvalstu tiesību sistēmas reģistrētām preču zīmēm nodrošina vienādu aizsardzību. [..]”
Šīs direktīvas 16. pantā “Preču zīmju lietošana” ir noteikts:
“1.   Ja piecu gadu laikā pēc reģistrācijas procedūras pabeigšanas dienas īpašnieks dalībvalstī nav uzsācis preču zīmes faktisku lietošanu saistībā ar precēm vai pakalpojumiem, kuriem tā reģistrēta, vai ja šāda lietošana tikusi pārtraukta nepārtrauktu piecu gadu laikposmu, uz preču zīmi attiecas 17. pantā, 19. panta 1. punktā, 44. panta 1. un 2. punktā un 46. panta 3. un 4. punktā paredzētās sankcijas un ierobežojumi, ja vien nepastāv īpaši iemesli tās nelietošanai.
[..]
5.   Šā panta 1. punkta nolūkam lietošana ir arī šādas darbības:
a)
preču zīmes lietošana tādā formā, kas atšķiras elementos, kuri neizmaina zīmes atšķirtspēju tajā formā, kādā tā tikusi reģistrēta, neatkarīgi no tā, vai attiecīgā preču zīme tādā formā, kādā tā tiek lietota, ir arī reģistrēta īpašnieka vārdā;
b)
preču zīmes piestiprināšana precēm vai to iepakojumam attiecīgajā dalībvalstī tikai eksporta nolūkiem.
6.   Preču zīmes lietošanu ar īpašnieka piekrišanu uzskata par īpašnieka realizētu lietošanu.”
Minētās direktīvas 17. pantā “Nelietošana kā aizstāvība pārkāpuma procedūrā” ir paredzēts:
“Preču zīmes īpašniekam ir tiesības aizliegt lietot apzīmējumu tikai tiktāl, ciktāl īpašnieka tiesības nevar atcelt saskaņā ar 19. pantu laikā, kad ir iesniegta prasība par pārkāpumu. Ja atbildētājs to lūdz, preču zīmes īpašnieks sniedz pierādījumus, ka piecu gadu laikposmā pirms dienas, kad iesniegta prasība, preču zīme ir faktiski lietota, kā paredzēts 16. pantā, saistībā ar precēm vai pakalpojumiem, kuriem tā reģistrēta, un kas minēti kā prasības pamatojums, vai ka pastāv pienācīgi iemesli tās nelietošanai, ar noteikumu, ka prasības celšanas dienā preču zīmes reģistrācijas procedūra ir bijusi pabeigta pirms ne mazāk kā pieciem gadiem.”
Šīs pašas direktīvas 19. pantā “Faktiskas lietošanas trūkums kā atcelšanas pamats” ir noteikts:
“1.   Preču zīmi var atcelt, ja nepārtrauktā piecu gadu laikposmā tā dalībvalstī nav faktiski lietota saistībā ar precēm un pakalpojumiem, kuriem tā reģistrēta, un nav pienācīgu iemeslu tās nelietošanai.
2.   Neviena persona nevar prasīt atcelt īpašnieka tiesības uz preču zīmi, ja preču zīmes faktiskā lietošana ir uzsākta vai atsākta starpposmā starp piecu gadu laikposma izbeigšanos un atcelšanas pieteikuma iesniegšanu.
3.   Lietošanas uzsākšanu vai atsākšanu triju mēnešu laikposmā pirms atcelšanas pieteikuma iesniegšanas, kas sākusies, visagrākais, beidzoties nepārtrauktajam piecu gadu nelietošanas laikposmam, tomēr neņem vērā, ja uzsākšanas vai atsākšanas priekšdarbi notikuši tikai pēc tam, kad īpašnieks uzzinājis, ka var tikt iesniegts atcelšanas pieteikums.”
Direktīvas 2015/2436 54. pantā “Transponēšana” ir noteikts:
“1.   Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu 3. līdz 6. panta, 8. līdz 14. panta, 16., 17. un 18. panta, 22. līdz 39. panta, 41., 43. un 44., un 46. līdz 50. panta prasības vēlākais līdz 2019. gada 14. janvārim. Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu 45. panta prasības vēlākais līdz 2023. gada 14. janvārim. Dalībvalstis nekavējoties dara Komisijai zināmu minēto noteikumu tekstu.
[..]”
Šīs direktīvas 55. pantā “Atcelšana” ir paredzēts:
“Direktīvu [2008/95] atceļ no 2019. gada 15. janvāra, neskarot dalībvalstu pienākumus attiecībā uz termiņiem [Padomes Pirmās direktīvas 89/104/EEK (1988. gada 21. decembris), ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (
OV 1989, L 40, 1. lpp.
)] transponēšanai valsts tiesībās, kā norādīts Direktīvas [2008/95] I pielikuma B daļā.
Atsauces uz atcelto direktīvu uzskata par atsaucēm uz šo direktīvu un lasa saskaņā ar atbilstības tabulu pielikumā.”
Vācijas tiesības
Saskaņā ar 1994. gada 25. oktobra
Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen (Markengesetz)
(Likums par preču zīmju un citu atšķirtspējīgu apzīmējumu aizsardzību) (
BGBl
. 1994 I, 3082. lpp.) 49. panta 1. punktu, ja ir iesniegts pieteikums, preču zīme tiek izslēgta no reģistra, pamatojoties uz tās īpašnieka tiesību atcelšanu, ja tā nepārtrauktā piecu gadu laikposmā nav tikusi izmantota.
Saskaņā ar šī likuma 55. panta 2. punkta 1) apakšpunktu ikviens var celt prasību, lai panāktu preču zīmes atcelšanu saskaņā ar minētā likuma 49. pantu, ciktāl tas atsaucas uz šīs preču zīmes neizmantošanu.
Pamatlietas rašanās fakti un prejudiciālais jautājums
Globus
ir vārdiskas preču zīmes “MAXUS” īpašniece. Šī preču zīme 1996. gada jūlijā tika reģistrēta
Deutsches Patent- und Markenamt
(Patentu un preču zīmju birojs, Vācija) attiecībā uz vairākām precēm, kas ietilpst 1.–9. un 11.–34. klasē, atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām.
Turklāt
Globus
ir šādas grafiskas preču zīmes, kas 1996. gada maijā Patentu un preču zīmju birojā ir reģistrēta attiecībā uz precēm, kuras ir ietvertas 1.–9. un 11.–34. klasē, īpašniece:
2019. gada 28. novembrī
Maxxus
vērsās
Landgericht Saarbrücken
(Zārbrikenes apgabaltiesa, Vācija), kas ir iesniedzējtiesa, ar prasību, būtībā lūdzot, lai
Globus
tiktu atceltas tās tiesības uz šī sprieduma 13. un 14. punktā minētajām preču zīmēm to neizmantošanas dēļ.
Prasības pamatojumam
Maxxus
norāda, ka pēdējo piecu gadu laikā
Globus
nav lietojusi šīs preču zīmes tādā veidā, lai saglabātu savas tiesības uz tām.
Maxxus
apgalvo, ka ir veikusi meklēšanu tiešsaistē, tostarp
Globus
tīmekļvietnē, kas neesot sniegusi nekādas norādes par šādu lietošanu. Ievadot vārdu “MAXUS”
Globus
tīmekļvietnes iekšējās meklēšanas rīkā, parādoties divi rezultāti, kuros esot atsauce uz dzērienu veikalu Freilasingā [
Freilassing
] (Vācija), ko pārvalda ar
Globus
saistīta sabiedrība. Tomēr no internetā veiktās meklēšanas izrietot, ka uz šīs pēdējās minētās sabiedrības pārdotajiem dzērieniem esot nevis preču zīme “MAXUS”, bet citas trešo ražotāju preču zīmes. To esot apstiprinājusi izpēte, ko attiecīgajā veikalā veikusi
Maxxus
pilnvarota detektīvu aģentūra.
Globus
šos apgalvojumus apstrīd un apgalvo, ka abas attiecīgās preču zīmes ir lietojusi tādā veidā, lai saglabātu savas tiesības uz tām.
Iesniedzējtiesa norāda, ka procedūrā par preču zīmes atcelšanu neizmantošanas dēļ saskaņā ar
Bundesgerichtshof
(Federālā Austākā tiesa, Vācija) judikatūru ir jānošķir skaidrojuma sniegšanas pienākums (
Darlegungslast
) un pierādīšanas pienākums. Runājot par skaidrojuma sniegšanu, prasītājam ir pienākums pamatoti izklāstīt elementus, kas pierāda, ka preču zīme netiek lietota. Šajā ziņā šim lietas dalībniekam pašam ar saviem līdzekļiem ir jāveic izpēte, kas ļauj noskaidrot, vai īpašnieks attiecīgo preču zīmi ir lietojis tādā veidā, lai saglabātu savas tiesības. Tā kā prasītājam parasti nav zināms preču zīmes īpašnieka uzņēmējdarbības process, pēdējam minētais tādējādi varētu uzlikt tā saukto “sekundāro” skaidrojuma sniegšanas pienākumu. Runājot par pienākumu pierādīt neizmantošanu, tas ir uzlikts prasītājam.
Iesniedzējtiesa norāda, ka pēc 2020. gada 22. oktobra sprieduma Ferrari (
C‑720/18 un C‑721/18
,
EU:C:2020:854
,
82.
punkts), kurā Tiesa nosprieda, ka pienākums pierādīt, ka preču zīme tiek “faktiski lietota” Direktīvas 2008/95 12. panta 1. punkta izpratnē, ir šīs preču zīmes īpašniekam, iepriekš minētā
Bundesgerichtshof
(Federālā Austākā tiesa) judikatūra par pierādīšanas pienākumu vairs nav pārliecinoša. Tā tomēr uzskata, ka paliek neatbildēts jautājums, vai valsts tiesības var turpināt uzlikt prasītājam skaidrojuma sniegšanas pienākumu. Tā uzskata, ka uz šo jautājumu ir jāatbild apstiprinoši.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa sniedz precizējumus par skaidrojuma sniegšanas pienākuma un pierādīšanas pienākuma nošķīrumu Vācijas tiesībās. Atbilstoši skaidrojuma sniegšanas pienākumam lietas dalībniekam ir jābūt cik vien iespējams konkrētam savos apgalvojumos, un tas riskē zaudēt procesā, ja neizpilda šo pienākumu. Vācijas procesuālajās tiesībās prasītājam ir uzlikts arī sekundārais skaidrojuma sniegšanas pienākums. Katram lietas dalībniekam ir pienākums veikt izpēti savā darbības jomā. Šie dažādie pienākumi un saistības atšķiras no pierādīšanas pienākuma. Skaidrojuma sniegšanas pienākums atšķiras no pierādīšanas pienākuma tādā ziņā, ka katram lietas dalībniekam ir pienākums iesniegt apsvērumus par faktiem, kas tam ir zināmi vai kas var tikt meklēti, pieliekot saprātīgas pūles.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka Savienības tiesības un it īpaši Direktīva 2015/2436 pieļauj, ka skaidrojumu sniegšanas pienākums tiek uzlikts lietas dalībniekam, kas lūdz atcelt preču zīmi neizmantošanas dēļ. Šis pienākums varētu tikt attaisnots ar attiecīgo lietas dalībnieku interešu izsvēršanu. Lietā par preču zīmes atcelšanu neizmantošanas dēļ prasītājam cik vien iespējams ir jāpārbauda, vai atbildētājs savu preču zīmi ir faktiski lietojis. Tikai šādas izpētes un tās rezultātu izklāsta beigās atbildētājam varētu būt pienākums atklāt, kā tas savu preču zīmi ir lietojis. Tā kā, lai varētu iesniegt pieteikumu par preču zīmes atcelšanu neizmantošanas dēļ, nav prasīta nekāda konkrēta interese celt prasību, ikviens varētu piespiest īpašnieku atklāt, kā tas ir lietojis savu preču zīmi, un tas izraisītu būtisku ļaunprātīgu procedūru izmantošanas risku. Prasītājs faktiski varētu piespiest attiecīgās preču zīmes īpašnieku atklāt komercnoslēpumus un pielikt būtiskas pūles veikt izpēti, lai pierādītu savas preču zīmes faktisku lietošanu.
Tā kā Direktīvā 2015/2436 nav reglamentēta valsts procedūra, kas attiecas uz pieteikumu par preču zīmes atcelšanu neizmantošanas dēļ, iesniedzējtiesa uzskata, ka 2020. gada 22. oktobra spriedums Ferrari (
C‑720/18 un C‑721/18
,
EU:C:2020:854
) pieļauj, ka prasītājam ir tāds skaidrojumu sniegšanas pienākums, kādu ir paredzējusi šī tiesa.
Šādos apstākļos
Landgericht Saarbrücken
(Zārbrikenes apgabaltiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Savienības tiesības, it īpaši attiecībā uz [Direktīvu 2008/95], it īpaši tās 12. pantu, vai [Direktīvu 2015/2436], it īpaši tās 16., 17. un 19. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka šo tiesību normu lietderīgā iedarbība liedz tādu valsts procesuālo tiesību interpretāciju:
a)
ar kuru prasītājam civilprocesā par valsts preču zīmes izslēgšanu no reģistra sakarā ar atcelšanu nelietošanas dēļ tiek noteikts no pierādīšanas pienākuma atšķirīgs skaidrojuma sniegšanas pienākums, un
b)
ar kuru šī skaidrojuma sniegšanas pienākuma ietvaros prasītājam tiek noteikts:
–
šādā procesā, ciktāl tas ir iespējams, pamatoti argumentēt to, ka atbildētājs nav lietojis preču zīmi, un
–
šajā sakarā veikt savu tirgus izpēti, kas ir atbilstoša lūgumam par [preču zīmes] dzēšanu no reģistra un attiecīgās preču zīmes specifikai?”
Par prejudiciālo jautājumu
Par pieņemamību
Maxxus
būtībā norāda, ka 2021. gada 14. janvāra spriedumā
Bundesgerichtshof
(Federālā Augstākā tiesa) pēc 2020. gada 22. oktobra sprieduma Ferrari (
C‑720/18 un C‑721/18
,
EU:C:2020:854
) atzina, ka procedūrā par preču zīmes atcelšanu neizmantošanas dēļ prasītājam ir tikai jāapgalvo, ka šīs preču zīmes īpašnieks to nav lietojis, jo pierādīšanas pienākums un skaidrojumu sniegšanas pienākums Vācijas tiesībās ir uzlikts attiecīgās preču zīmes īpašniekam. No tā izriet, kā uzskata
Maxxus
, ka atbilde uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu nav vajadzīga pamatlietā izskatāmā strīda atrisināšanai.
Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka Tiesa ir pilnvarota lemt vienīgi par Savienības tiesību interpretāciju vai spēkā esamību, ņemot vērā iesniedzējtiesas izklāstīto tiesisko situāciju, lai varētu sniegt šai tiesai informāciju, kas ir noderīga tajā izskatāmās lietas izlemšanai (spriedums, 2017. gada 20. decembris, Schweppes,
C‑291/16
,
EU:C:2017:990
,
21.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt Tiesa vairākkārt ir nospriedusi, ka tikai valsts tiesai, kura iztiesā lietu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas īpatnības, ir jāizvērtē gan Tiesai uzdodamo jautājumu nepieciešamība, gan to nozīmīgums (spriedums, 2021. gada 6. oktobris, Consorzio Italian Management un Catania Multiservizi,
C‑561/19
,
EU:C:2021:799
,
35.
punkts un tajā minētā judikatūra). Tādējādi, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir jāsniedz nolēmums (spriedums, 2017. gada 20. decembris, Schweppes,
C‑291/16
,
EU:C:2017:990
,
23.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi Tiesa valsts tiesas lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu var noraidīt tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas vajadzīgi, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2017. gada 20. decembris, Schweppes,
C‑291/16
,
EU:C:2017:990
,
24.
punkts).
Šajā gadījumā tas tā nav. Iesniedzējtiesa uz savu atbildību ir izklāstījusi un interpretējusi Vācijas procesuālās tiesību normas un no tām ir secinājusi, ka procedūrā par preču zīmes atcelšanu neizmantošanas dēļ prasītājam ir jāievēro dažas prasības skaidrojumu sniegšanas jomā, no kurām ir atkarīga tā pieteikuma pieņemamība. Šī tiesa būtībā Tiesai jautā, vai Direktīva 2008/95 vai Direktīva 2015/2436 ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā ir paredzētas šādas prasības. Ir acīmredzams, ka šāds jautājums ir tieši saistīts ar pamatlietas priekšmetu.
Līdz ar to lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.
Par lietas būtību
Vispirms ir jānorāda, ka no lietas materiāliem, ko Tiesai ir nodevusi iesniedzējtiesa, izriet, ka pieteikums par atcelšanu, kurš ir pamatlietas priekšmets, tika iesniegts 2019. gada 28. novembrī. Termiņš, kas dalībvalstīm ir noteikts Direktīvas 2015/2436 transponēšanai valsts tiesībās un kas ir paredzēts šīs direktīvas 54. panta 1. punktā, beidzās 2019. gada 14. janvārī. Saskaņā ar minētās direktīvas 55. pantu ar to tika atcelta un aizstāta Direktīva 2008/95. Lai gan ir taisnība, ka attiecīgie Direktīvas 2008/95 un Direktīvas 2015/2436 noteikumi būtībā ir identiski, šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu tomēr ir jāizskata, ņemot vērā Direktīvu 2015/2436 (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 2. jūlijs, mk advokaten,
C‑684/19
,
EU:C:2020:519
,
4.
punkts).
Turklāt ne Direktīvas 2015/2436 16. pants, kas attiecas uz preču zīmes faktiskas lietošanas jēdzienu un uz laikposmu, kurā tās īpašniekam tā ir bijusi šādi jālieto, ne šīs direktīvas 17. pants, kas attiecas uz nelietošanu kā aizstāvību pārkāpuma procedūrā, nav tieši būtiski, lai atbildētu uz iesniedzējtiesas jautājumu. Tādējādi uzdotais jautājums ir jāizskata, ņemot vērā tikai minētās direktīvas 19. pantu.
Ņemot vērā šos precizējumus, ir jāuzskata, ka, uzdodot jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2015/2436 19. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts procesuālo noteikumu, kas procedūrā par pieteikumu par preču zīmes atcelšanu neizmantošanas dēļ prasītājam nosaka pienākumu veikt tirgus izpēti saistībā ar iespējamu šīs preču zīmes lietošanu, ko īsteno tās īpašnieks, un šajā ziņā iesniegt cik vien iespējams pamatotus apsvērumus sava pieteikuma pamatojumam.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka jautājums par pienākumu pierādīt faktisku lietošanu Direktīvas 2015/2436 19. panta 1. punkta izpratnē, procedūrā par preču zīmes atcelšanu neizmantošanas dēļ nav procesuāls noteikums, kas ietilpst dalībvalstu kompetencē (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 22. oktobris, Ferrari,
C‑720/18 un C‑721/18
,
EU:C:2020:854
,
76.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Ja šis jautājums izrietētu no dalībvalstu valsts tiesībām, preču zīmju īpašnieki varētu iegūt atšķirīgu aizsardzību atkarībā no attiecīgā likuma tādējādi, ka mērķis nodrošināt “vienādu aizsardzību saskaņā ar visu dalībvalstu tiesību sistēmām”, kas paredzēts Direktīvas 2015/2436 10. apsvērumā un dēvēts tajā par “būtisku”, netiktu sasniegts (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 22. oktobris, Ferrari,
C‑720/18 un C‑721/18
,
EU:C:2020:854
,
77.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt princips, saskaņā ar kuru preču zīmes īpašniekam ir jāiesniedz pierādījumi par tās faktisku lietošanu, patiesībā pauž vienīgi to, ko pieprasa veselais saprāts un elementāra procesa efektivitātes prasība. Apstrīdētās preču zīmes īpašniekam ir vislabākās iespējas sniegt pierādījumus par konkrētām darbībām, kas ļauj pamatot apgalvojumu, ka tā preču zīme ir tikusi faktiski lietota (spriedums, 2020. gada 22. oktobris, Ferrari,
C‑720/18 un C‑721/18
,
EU:C:2020:854
,
78.
un
81.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
No tā izriet, ka Direktīvas 2015/2436 19. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka pienākums pierādīt, ka preču zīme ir “faktiski lietota” šīs tiesību normas izpratnē, ir šīs preču zīmes īpašniekam (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 22. oktobris, Ferrari,
C‑720/18 un C‑721/18
,
EU:C:2020:854
,
82.
punkts).
Protams, tas, ka prasītājam konkrētā procedūrā nav jāpilda pierādīšanas pienākums, to nebūt neatbrīvo no pienākuma prasības pieteikumā sniegt pilnīgu to faktu izklāstu, ar kuriem tas pamato savus prasījumus.
Tomēr no Direktīvas 2015/2436 19. panta izriet, ka pieteikums par preču zīmes atcelšanu, pamatojoties uz šo tiesību normu, ir balstīts uz apgalvojumu, ka preču zīmes īpašnieks to faktiski nelieto. Šāds apgalvojums pēc sava rakstura nav piemērots detalizētākam izklāstam.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka iesniedzējtiesas minētais procesuālais valsts noteikums pārsniedz vienkāršu prasītāja pienākumu izklāstīt faktus, ar kuriem ir pamatots tā pieteikums. Šis noteikums liek prasītājam apgalvot un apstrīdēšanas gadījumā pierādīt, ka pirms pieteikuma iesniegšanas tas ir veicis tirgus izpēti un nav varējis konstatēt, ka attiecīgā preču zīme ir tikusi faktiski lietota.
Tādējādi šāds noteikums vismaz daļēji prasītājam uzliek pienākumu pierādīt attiecīgās preču zīmes lietošanu vai nelietošanu, lai gan saskaņā ar šī sprieduma 36. punktā minēto judikatūru šis pienākums ir tikai preču zīmes īpašniekam.
Iesniedzējtiesas minētais risks, ka varētu pieaugt ļaunprātīgu pieteikumu par atcelšanu neizmantošanas dēļ skaits, nevar likt veikt citādu interpretāciju.
Lai novērstu šādu risku, kas turklāt skar ne tikai preču zīmes atcelšanas procedūras neizmantošanas dēļ, bet visas tiesvedības, kā to ir norādījusi Komisija, pastāv dažādi procesuālie līdzekļi, ar kuriem var novērst procedūras ļaunprātīgu izmantošanu.
Šie procesuālie līdzekļi ietver iespēju paredzēt tiesību normas, kas ļauj kopumā noraidīt pieteikumu par atcelšanu neizmantošanas dēļ kā acīmredzami nepieņemamu vai acīmredzami nepamatotu vai piespriest prasītājam tā prasījumu noraidīšanas gadījumā atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas ir radušies attiecīgās preču zīmes īpašniekam. Ir iespējams arī prasītājam noteikt pienākumu samaksāt nodevu, iesniedzot prasību. Šajā ziņā no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka šajā gadījumā
Maxxus
bija jāmaksā šāda nodeva.
Runājot par iesniedzējtiesas norādīto risku, ka procedūras par preču zīmes atcelšanu neizmantošanas dēļ tiks ierosinātas tikai tāpēc, lai panāktu šīs preču zīmes īpašnieka komercnoslēpumu izpaušanu, no Tiesas judikatūras izriet, ka preču zīmes “faktiska lietošana” Direktīvas 2015/2436 19. panta 1. punkta izpratnē nozīmē tās lietošanu ar minēto preču zīmi aizsargāto preču un pakalpojumu tirgū, nevis tikai attiecīgajā uzņēmumā (spriedums, 2003. gada 11. marts, Ansul,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
,
37.
punkts).
No tā izriet, ka pierādījumiem par preču zīmes faktisku lietošanu ir jāattiecas uz šīs pašas preču zīmes lietošanu tirgū, kas kā tāda nav saistīta ar komercnoslēpumu.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2015/2436 19. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts procesuālo noteikumu, ar ko procedūrā par pieteikumu par preču zīmes atcelšanu neizmantošanas dēļ prasītājam ir noteikts pienākums veikt tirgus izpēti saistībā ar iespējamu šīs preču zīmes lietošanu, ko īsteno tās īpašnieks, un šajā ziņā iesniegt cik vien iespējams pamatotus apsvērumus sava pieteikuma pamatojumam.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2015/2436 (2015. gada 16. decembris), ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm, 19. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts procesuālo noteikumu, ar ko procedūrā par pieteikumu par preču zīmes atcelšanu neizmantošanas dēļ prasītājam ir noteikts pienākums veikt tirgus izpēti saistībā ar iespējamu šīs preču zīmes lietošanu, ko īsteno tās īpašnieks, un šajā ziņā iesniegt cik vien iespējams pamatotus apsvērumus sava pieteikuma pamatojumam.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.