CELEX: 62019CJ0229
Predhodno odločanje
Varstvo potrošnikov
Direktiva 93/13/EGS
Nepošteni pogoji v potrošniških pogodbah
Člen 3(1), člen 4(1) in člen 6(1)
Presoja nepoštenosti pogodbenih pogojev
Pogoj, s katerim je vnaprej določena možna korist upnika v primeru prenehanja pogodbe
Znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank
Datum, na katerega je treba presojati neravnotežje
Ugotovitev nepoštenosti pogoja
Posledice
Nadomestitev nepoštenega pogoja z dispozitivno določbo nacionalnega prava

Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288, in popravek v
UL 2019, L 214, str. 25
).
Ta predloga sta bila vložena v okviru dveh sporov med Dexia Nederland BV (v nadaljevanju: Dexia) in potrošnikoma, ker zadnjenavedena po odstopu od pogodb o lizingu z nakupom delnic, sklenjenih med tema potrošnikoma in družbo, katere naslednica je družba Dexia, nista plačala končnih obračunov, ki jih je sestavila ta družba.
Pravni okvir
Pravo Unije
V trinajsti uvodni izjavi Direktive 93/13 je navedeno:
„ker se predpostavlja, da zakoni ali predpisi držav članic, ki neposredno ali posredno določajo pogoje v potrošniških pogodbah, ne vsebujejo nepoštenih pogojev; ker se zato ne zdi potrebno, da bi za pogoje, ki temeljijo na obveznih zakonih ali predpisih in načelih ali določbah mednarodnih konvencij, katerih pogodbenice so države članice ali [Evropska unija], veljale določbe te direktive; ker izraz ‚obvezni zakoni ali predpisi‘ v členu 1(2) zajema tudi pravila, ki v skladu z zakonom veljajo med pogodbenima strankama, če ni bilo dogovorjeno drugače“.
Člen 1 te direktive določa:
„1.   Namen te direktive je približati zakone in druge predpise držav članic o nepoštenih pogojih v pogodbah, sklenjenih med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom.
2.   Določbe te direktive ne veljajo za pogodbene pogoje, ki temeljijo na obveznih zakonih ali predpisih in določbah ali načelih mednarodnih konvencij, katerih pogodbenice so države članice ali [Evropska unija], zlasti na področju prometa.“
Člen 3(1) in (3) navedene direktive določa:
„1.   Pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, velja za nepoštenega, če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank.
[…]
3.   Priloga vsebuje okvirni in nedokončani seznam pogojev, ki lahko štejejo za nepoštene.“
V točki 1(e) te priloge je navedeno, da so med pogoji, navedenimi v tej prilogi, med drugim pogoji, katerih cilj ali učinek je „zahteva, da mora potrošnik, ki ne izpolni svoje obveznosti, plačati nesorazmerno visoko nadomestilo“.
Člen 4(1) te iste direktive določa:
„Brez poseganja v člen 7 je treba nepoštenost pogodbenega pogoja oceniti ob upoštevanju narave blaga ali storitev, za katero je bila sklenjena pogodba, in s sklicevanjem na vse okoliščine, ki so obstajale v času sklepanja pogodbe ter na vse druge pogoje te pogodbe ali druge pogodbe, od katere je pogoj odvisen.“
Člen 6(1) Direktive 93/13 določa:
„Države članice določijo, da nepošteni pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik, kakor je določeno z nacionalnim pravom, niso zavezujoči za potrošnika in da pogodba še naprej zavezuje obe stranki na podlagi teh pogojev, če je nadaljnji obstoj mogoč brez nepoštenih pogojev.“
Člen 7(1) te direktive določa:
„Države članice zagotovijo, da v interesu potrošnikov in konkurentov obstajajo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nepoštenih pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki.“
Nizozemsko pravo
Člen 6:271 Burgerlijk Wetboek (civilni zakonik) v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: BW), določa:
„Z odstopom od pogodbe sta stranki prosti obveznosti, sprejetih v skladu s to pogodbo. Če so bile obveznosti že izpolnjene, se pravna podlaga za izpolnitev teh obveznosti ohrani, vendar za stranki nastane obveznost vračila ali nadomestila že prejetih plačil.“
Člen 6:277 BW določa:
„1.   V primeru popolnega ali delnega odstopa od pogodbe, je stranka, katere neizpolnitev obveznosti je bil razlog za odstop, dolžna drugi stranki povrniti škodo, nastalo zaradi neizpolnitve obveznosti strank, zaradi česar je prišlo do odstopa od pogodbe.
[…]“
Člen 7A:1576e BW določa:
„1.   Kupec ima vedno pravico predčasno poplačati dolgovani znesek v obliki enega ali več zapadlih obročnih odplačil kupnine.
2.   V primeru enkratnega predčasnega poplačila celotnega dolgovanega zneska ima kupec pravico do 5‑odstotnega letnega odbitka na vsako predčasno plačano obročno odplačilo.
3.   Stranki lahko od določb tega člena odstopita v korist kupca.“
Spora o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Spora o glavni stvari izhajata iz dejstva, da osebi XXX in Z nista plačali preostalih dolgovanih zneskov iz končnih obračunov, ki jih je družba Dexia sestavila po odstopu od pogodb o lizingu z nakupom delnic, ki sta bili sklenjeni med njima in pravno predhodnico družbe Dexia, do katerega je prišlo zaradi zamud pri plačilu mesečnih obrokov, dolgovanih tej družbi.
V okviru te vrste pogodb si lizingojemalec, ki je običajno potrošnik, pri banki za določeno obdobje sposodi znesek denarja, opredeljen kot „glavnica“, s katerim ta banka pridobi delnice za račun in v korist lizingojemalca. Navedena banka ostaja lastnica teh delnic do celotnega poplačila tako izposojenega zneska, morebitne dividende pa se izplačajo lizingojemalcu. Med celotnim trajanjem pogodbe o lizingu lizingojemalec plačuje mesečni obrok, ki ustreza obrestim na glavnico in – v nekaterih primerih – znesku odplačila te glavnice. Po prenehanju pogodbe se delnice prodajo in lizingojemalec prejme dohodek od prodaje teh delnic, pri čemer se odbije neporavnani znesek glavnice in mesečni obroki, ki se morebiti še dolgujejo banki.
Iz spisa, ki je na voljo Sodišču, je razvidno, da je družba Dexia v skladu s posebnimi pogoji pogodb iz postopka v glavni stvari zaradi zamud pri plačilu predčasno odstopila od pogodb o lizingu. Družba Dexia je ob prenehanju teh pogodb na podlagi členov 6 in 15 teh posebnih pogojev sestavila končne obračune. Ta člena določata:
„6. Če (a) lizingojemalec kljub pisnemu opominu ne plača enega ali več mesečnih obrokov ali ne izpolni katere koli druge obveznosti, ki izhaja iz pogodbe ali katere koli druge pogodbe o lizingu, podobne pogodbi o lizingu iz postopka v glavni stvari, ali če (b) lizingojemalec zaprosi za odlog plačila ali se razglasi za plačilno nesposobnega, ima banka pravico nemudoma odstopiti od pogodbe in od vseh podobnih pogodb o lizingu ter zahtevati poplačilo skupne neporavnane vsote celotnega zneska ali celotnih zneskov lizinga, dogovorjenega ali dogovorjenih na podlagi vseh veljavnih pogodb o lizingu, podobnih tej pogodbi, ter prenosljive vrednostne papirje na dan, ki ga določi banka, prodati na borzi ali na drugačen način. Banka prihodek od prodaje odbije od zneska, ki ji ga je dolžan lizingojemalec. Banka morebitno pozitivno razliko izplača lizingojemalcu.
15. […] V primeru odstopa od pogodbe terjatev lizingojemalca vključuje znesek, ki je enak prodajni vrednosti vrednostnih papirjev na dan odstopa od pogodbe, pri čemer se odbije znesek, ki ustreza sedanji vrednosti neporavnanega plačila skupnega zneska, dogovorjenega v pogodbi o lizingu. Sedanja vrednost se izračuna v skladu z določbo člena 7A:1576e(2) BW.“
Predložitveni sodišči pojasnjujeta, da se je moralo Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče Nizozemske) nedavno izreči o skladnosti teh pogojev z Direktivo 93/13 in je v sodbi z dne 21. aprila 2017 (NL:HR:2017:773, Dexia/Tijhuis) presodilo, da člen 6 posebnih pogojev v pogodbah iz postopka v glavni stvari povzroča znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank v škodo potrošnika.
Poleg tega je iz predložitvenih odločb razvidno, da se po mnenju Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče Nizozemske) pri metodi izračuna zneska, ki ga družba Dexia lahko zahteva na podlagi člena 6 posebnih pogojev pogodb iz postopka v glavni stvari, nista upoštevali korist, ki jo ima ta od prenehanja pogodbe, saj znesek, ki ga prejme, ponovno ustvarja obresti, in dejstvo, da je družba Dexia s tem, da je na podlagi člena 15 posebnih pogojev znesek še vedno dolgovanih mesečnih obrokov prilagodila s 5‑odstotnim letnim odbitkom, to korist izravnala le v zelo majhnem delu. Posledica te metode izračuna je namreč ta, da je bil dobiček, ki bi ga družba Dexia lahko ustvarila s predčasno ponovno naložbo sredstev na kapitalskem trgu, določen na 5 % letno. Ker je torej tržna obrestna mera višja od 5 %, gre razlika med pavšalno obrestno mero in dejansko tržno obrestno mero v korist družbe Dexia. Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče Nizozemske) poudarja, da je korist, ki jo ima družba Dexia od predčasnega prenehanja pogodbe, glede na obrestno mero in datum odstopa od pogodbe ali njenega prenehanja dejansko lahko zelo velika.
Nazadnje naj bi Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče Nizozemske) navedlo, da v primeru neplačila družba Dexia ohrani možnost odstopa od pogodbe in lahko tako na podlagi člena 6:277 BW zahteva odškodnino.
Zadeva C‑229/19
Leta 1999 je oseba XXX sklenila dve pogodbi o lizingu z družbo, ki jo je nasledila družba Dexia.
Družba Dexia je 6. junija 2005 zaradi zamud pri plačilu, zatem ko je osebi XXX poslala opomin za plačilo, predčasno odstopila od zadevnih pogodb o lizingu in sestavila končne obračune.
Iz spisa, ki je na voljo Sodišču, je razvidno, da je družba Dexia končne obračune sestavila na podlagi členov 6 in 15 posebnih pogojev pogodb iz postopkov v glavni stvari in osebi XXX zaračunala preostali dolgovani znesek, naveden v teh obračunih.
Oseba XXX je vložila tožbo, v okviru katere je med drugim predlagala, naj se obe pogodbi o lizingu razglasita za nični in naj se ji povrnejo zneski, plačani družbi Dexia. Zadnjenavedena je vložila nasprotno tožbo, s katero predlaga, naj se osebi XXX naloži plačilo zneska, ki ustreza celotnemu znesku, skupaj z zamudnimi obrestmi, ki ga ta oseba še vedno dolguje v skladu z obema pogodbama o lizingu.
Kantonrechter (sodnik posameznik na okrajnem sodišču, Nizozemska) je s sodbo z dne 19. novembra 2008 družbi Dexia naložil, naj osebi XXX plača odškodnino v višini 2507,69 EUR, skupaj z zakonskimi obrestmi, za vsako pogodbo o lizingu, nasprotno tožbo družbe Dexia pa je zavrnil.
Obse stranki v zadevi C‑229/19 sta zoper to sodbo pri Gerechtshof te Amsterdam (pritožbeno sodišče v Amsterdamu, Nizozemska) vložili pritožbo. Družba Dexia predlaga, naj se predlog osebe XXX zavrne in naj se ugodi njeni nasprotni tožbi. Oseba XXX predlaga, naj se ji dosodi večja odškodnina od te, ki ji je bila prisojena na prvi stopnji.
V tem okviru Gerechtshof te Amsterdam (pritožbeno sodišče v Amsterdamu) poudarja, da je treba – ker se spor, ki mu je predložen, nanaša na pogodbi, sklenjeni med ponudnikom finančnih storitev in potrošnikoma – po uradni dolžnosti preučiti, ali je pogoj o posebnih pogojih pogodb iz postopka v glavni stvari glede na merila iz Direktive 93/13 nepošten, in ga v primeru pritrdilnega odgovora po uradni dolžnosti razglasiti za ničnega. Na podlagi sodbe Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče Nizozemske), navedene v točkah od 16 do 18 te sodbe, v kateri je bil člen 6 posebnih pogojev pogodb iz postopka v glavni stvari ugotovljen kot nepošten pogoj v smislu Direktive 93/13, pa je Gerechtshof te Amsterdam (pritožbeno sodišče v Amsterdamu) izrazilo dvome o uporabi teh meril.
Po mnenju predložitvenega sodišča v zadevi C‑229/19 je namreč Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče Nizozemske) le abstraktno preučilo, ali ima lahko pogoj glede na nacionalno zakonodajo neugodne posledice za potrošnika, in ugotovilo, da zgolj možnost obstoja neugodnosti za zadnjenavedenega zadostuje za to, da je treba tak pogoj šteti za nepošten v smislu Direktive 93/13.
Vendar to predložitveno sodišče meni, da bi bilo treba upoštevati zlasti dejstvo, da so pogodbe o lizingu z nakupom delnic pogodbe z zaporednimi izpolnitvami, sklenjene za obdobje, ki lahko presega 20 let, kar pomeni, da ob sklenitvi teh pogodb načeloma še ni gotovo, da bo imel ponudnik finančnih storitev, kot je družba Dexia, v primeru predčasnega prenehanja pogodbe kakršno koli korist. Velikost take koristi bi bila namreč odvisna od obrestne mere, ki velja na dan predčasnega prenehanja zadevne pogodbe in po kateri bi bilo mogoče naložiti predčasno prejeti znesek v preostalem času veljavnosti te pogodbe.
V obravnavani zadevi člen 15 posebnih pogojev pogodb iz postopka v glavni stvari morebitno korist upnika v primeru predčasnega prenehanja pogodbe vnaprej določa na 5 % preostalega neporavnanega zneska, dogovorjenega v pogodbi o lizingu, na leto, v preostalem času veljavnosti pogodbe. Tako bi bilo treba po mnenju navedenega predložitvenega sodišča najprej preveriti, ali je glede na vse okoliščine tega primera in datum sklenitve pogodb iz postopka v glavni stvari določitev te morebitne koristi družbe Dexia nepoštena ali ne, na primer s primerjavo tega pogoja s tistimi, ki se običajno uporabljajo v podobnih primerih prodaje z odloženim plačilom, ali pa z obrestno mero, ki se v okviru sodnih postopkov uporablja ob prilagoditvi zneskov za pogodbe, ki so po kapitalu in trajanju primerljive z zadevnima pogodbama.
Dalje, v skladu s sodno prakso Sodišča bi bilo treba ugotoviti, ali bi se povprečen, običajno obveščen ter razumno pozoren in preudaren potrošnik ob sklenitvi zadevne pogodbe lahko strinjal s tem, da bi se v primeru predčasnega prenehanja te pogodbe korist družbe Dexia z odstopanjem od predpisov, ki se uporabljajo, določila na podlagi členov 6 in 15 posebnih pogojev pogodb iz postopka v glavni stvari, ob upoštevanju strokovnega mnenja in izkušenj te banke glede morebitne spremembe obrestnih mer in zavedanju, da v primeru uporabe določb člena 6:277 BW take koristi ne bi bilo mogoče določiti (glej v tem smislu sodbi z dne 14. marca 2013, Aziz,
C‑415/11
,
EU:C:2013:164
, točki
in
, ter z dne 20. septembra 2017, Andriciuc in drugi,
C‑186/16
,
EU:C:2017:703
, točki
in
).
Poleg tega je po mnenju predložitvenega sodišča v zadevi C‑229/19 sodba Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče Nizozemske), navedena v točkah od 16 do 18 te sodbe, v nasprotju s sodbo z dne 7. avgusta 2018, Banco Santander in Escobedo Cortés (
C‑96/16 in C‑94/17
,
EU:C:2018:643
). V prvonavedeni sodbi naj namreč Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče Nizozemske) ne bi postavilo določenih meril, na podlagi katerih bi lahko nacionalna sodišča ocenila, ali je člen 6 posebnih pogojev pogodb iz postopka v glavni stvari nepošten, temveč naj bi ugotovilo, da ta določba nikakor ni v skladu z Direktivo 93/13, ker bi lahko imela glede na nekatere okoliščine med obdobjem trajanja pogodbe neugodne posledice za potrošnika.
Nazadnje se predložitveno sodišče v zadevi C‑229/19 sprašuje, katere bi bile posledice razglasitve ničnosti členov 6 in 15 posebnih pogojev pogodb iz postopka v glavni stvari. V tem okviru na eni strani navaja, da naj bi pogodba o lizingu z nakupom delnic za stranki ostala zavezujoča tudi po razglasitvi ničnosti teh členov, ker ta pogodba lahko obstaja brez njih. Na drugi strani pa predložitveno sodišče meni, da družba Dexia nima pravice sklicevati se na določbe BW, ki naj bi bile v okoliščinah tega primera do potrošnika še manj ugodne.
V teh okoliščinah je Gerechtshof Amsterdam (pritožbeno sodišče v Amsterdamu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba Direktivo 93/13 razlagati tako, da je treba pogoj z vidika meril, določenih v tej direktivi, šteti za nepošten že, če ta pogoj pri presoji na podlagi vseh okoliščin, ki so obstajale v času sklepanja pogodbe, vsebuje zgolj možnost znatnega neravnotežja, odvisno od okoliščin, ki nastopijo med trajanjem pogodbe, zlasti ker pogoj za možno korist, ki ob predčasnem prenehanju pogodbe nastane prodajalcu, vnaprej določa določen odstotek preostalega zneska lizinga, z odstopanjem od veljavnih določb nacionalnega prava, v skladu s katerimi ta korist ni določena vnaprej, ampak jo je treba določiti na podlagi okoliščin, ki so obstajale v času prenehanja pogodbe, zlasti višine obrestne mere, po kateri je mogoče med preostalim trajanjem pogodbe naložiti predčasno prejeti znesek?“
Zadeva C‑289/19
Oseba Z je 17. marca 2000 kot lizingojemalec z družbo, ki jo je nasledila družba Dexia, podpisala dve pogodbi o lizingu z nakupom delnic.
Družba Dexia je leta 2006 zaradi zamude pri plačilu predčasno odstopila od pogodb o lizingu z nakupom delnic, sklenjenih z osebo Z, ter je na podlagi členov 6 in 15 posebnih pogojev pogodb iz postopka v glavni stvari sestavila končne obračune, v katerih so preostali dolgovani zneski, ki jih oseba Z ni želela poravnati.
Poleg tega je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da je družba Dexia v sporu med njo in osebo Z priznala, da je bil finančni položaj osebe Z tak, da so obveznosti plačila, ki izhajajo iz teh pogodb, za zainteresirano stranko pomenile prekomerno težko finančno breme in da bi ji morala zato na podlagi nacionalne sodne prakse, ki se nanaša na posledice tega, da banka ne spoštuje obveznosti potrebne skrbnosti, plačati odškodnino. Družba Dexia meni, da ta odškodnina v skladu s to sodno prakso znaša dve tretjini že plačanih mesečnih obrokov, ob odbitku že izplačanih dividend, in dve tretjini preostalega dolga, vendar meni, da ima še vedno pravico do plačila tretjine mesečnih obrokov, ki še niso bili plačani.
Kantonrechter (sodnik posameznik na okrajnem sodišču) je s sodbo z dne 21. maja 2013 družbi Dexia – na podlagi nasprotne tožbe osebe Z – naložil, naj tej plača znesek 18.804,60 EUR. Družba Dexia je zoper to sodbo pri predložitvenem sodišču v zadevi C‑289/19 vložila pritožbo.
To predložitveno sodišče je s sodbo z dne 29. novembra 2016 preložilo postopek do odločitve Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče Nizozemske) v zadevi, v kateri je bila izrečena sodba, navedena v točkah od 16 do 18 te sodbe.
Ob upoštevanju odgovorov, ki jih je podalo Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče Nizozemske), sta oseba Z in družba Dexia pred navedenim sodiščem odslej v sporu glede vprašanja, ali lahko družba Dexia, če se ne more sklicevati na člen 6 posebnih pogojev pogodb iz postopka v glavni stvari, vseeno zahteva odškodnino v skladu z določbami nacionalnih predpisov, ki se uporabljajo.
Isto predložitveno sodišče trdi, da se je vprašanje, ali nacionalno sodišče lahko nepošteni pogoj nadomesti z dispozitivno določbo notranjega prava, že obravnavalo v sklepnih predlogih generalnega pravobranilca N. Wahla v združenih zadevah Banco Santander in Escobedo Cortés (
C‑96/16 in C‑94/17
,
EU:C:2018:216
), v katerih je bilo ugotovljeno, da bi bilo treba to možnost omejiti na primere, v katerih bi moralo sodišče zaradi ugotovitve neveljavnosti nepoštenega pogoja razglasiti ničnost pogodbe v celoti, zaradi česar bi bil potrošnik s tem izpostavljen takim posledicam, ki bi zanj pomenile kazen. Ker pa je Sodišče v teh združenih zadevah menilo, da na vprašanje o tem ni treba odgovoriti, je še vedno potrebno pojasnilo.
V teh okoliščinah je Gerechtshof Den Haag (pritožbeno sodišče v Haagu, Nizozemska) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali lahko uporabnik nepoštenega pogoja, ki je bil razglašen za ničnega in ki je določal plačilo odškodnine za primer, da potrošnik ne izpolni svojih obveznosti, zahteva odškodnino, ki jo v okviru dispozitivnega prava določa zakon?
2.
Ali je za odgovor na to vprašanje pomembno, ali je odškodnina, ki se lahko zahteva na podlagi zakonske odškodninske ureditve, enaka odškodnini, ki jo je določal pogoj, ki je bil razglašen za ničnega, oziroma nižja ali višja od nje?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Vprašanje za predhodno odločanje v zadevi C‑229/19
Gerechtshof te Amsterdam (pritožbeno sodišče v Amsterdamu) z vprašanjem za predhodno odločanje Sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba v aleatorni pogodbi, kakršne so pogodbe o lizingu z nakupom delnic iz postopka v glavni stvari, pogoj, ki vnaprej določa ugodnost, od katere ima korist prodajalec ali ponudnik v primeru predčasnega prenehanja pogodbe, v skladu z določbami Direktive 93/13 šteti za nepošten že zaradi tega, ker lahko ta pogoj, ki se presoja le glede na okoliščine, ki so obstajale v času sklenitve zadevne pogodbe, povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank med izpolnjevanjem te pogodbe.
V obravnavani zadevi, kot je bilo opozorjeno v točki 15 te sodbe, je iz spisa, ki je na voljo Sodišču, razvidno, da ima družba Dexia na podlagi člena 6 posebnih pogojev pogodb iz postopka v glavni stvari – v primeru predčasnega prenehanja teh pogodb – od trenutka odstopa od pogodbe do datuma predčasnega prenehanja zadevne pogodbe pravico do neplačanih obresti ter do glavnice in obresti, ki naj bi bile dolgovane v obdobju od tega predčasnega prenehanja do prvotno dogovorjenega datuma izteka te pogodbe. Člen 15 teh splošnih pogojev določa 5‑odstotno letno prilagoditev za to glavnico in te obresti ter zato vnaprej določa korist, do katere je upravičena družba Dexia v primeru predčasnega prenehanja pogodbe, ker navedeno glavnico in navedene obresti hitreje izterja in jih lahko naloži drugam.
Najprej je treba navesti, da vprašanje, ki ga je postavilo Gerechtshof te Amsterdam (pritožbeno sodišče v Amsterdamu), temelji na domnevi, da je treba člena 6 in 15 posebnih pogojev pogodb iz postopka v glavni stvari razlagati skupaj, čeprav o tem stranki nista dosegli dogovora.
V zvezi s tem je treba spomniti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso le predložitveno sodišče pristojno za obravnavo in oceno dejanskega stanja zadeve, ki mu je predložena v odločanje, ter za razlago in uporabo nacionalne zakonodaje (sodba z dne 8. junija 2016, Hünnebeck,
C‑479/14
,
EU:C:2016:412
, točka
). Sodišče mora v okviru porazdelitve pristojnosti med njim in nacionalnimi sodišči upoštevati tak dejanski in pravni okvir, v katerega so umeščena vprašanja za predhodno odločanje, kot je opredeljen v predložitveni odločbi (sodba z dne 6. decembra 2018, Preindl,
C‑675/17
,
EU:C:2018:990
, točka
).
Poleg tega je treba pojasniti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso na tem področju Sodišče pristojno za razlago pojma „nepošten pogoj“ iz člena 3(1) Direktive 93/13 in Priloge k tej direktivi ter meril, ki jih nacionalno sodišče lahko uporabi ali mora uporabiti pri preučitvi pogodbenega pogoja glede na določbe te direktive, pri čemer mora navedeno sodišče ob upoštevanju teh meril odločiti o konkretni opredelitvi posebnega pogodbenega pogoja glede na okoliščine obravnavane zadeve. Iz tega izhaja, da se mora Sodišče omejiti na to, da predložitvenemu sodišču poda smernice, ki jih mora to upoštevati pri presoji nepoštenosti zadevnega pogoja (sodba z dne 3. septembra 2020, Profi Credit Polska,
C‑84/19, C‑222/19 in C‑252/19
,
EU:C:2020:631
, točka
in navedena sodna praksa).
V skladu s členom 3(1) Direktive 93/13 se pogoj šteje za „nepošten“, če v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pravicah in obveznostih strank, ki izhajajo iz pogodbe, sklenjene med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom.
Člen 3(1) Direktive 93/13 s sklicevanjem na pojma „dobra vera“ in „znatno neravnotežje“ v škodo potrošnika med pravicami in obveznostmi pogodbenih strank le abstraktno opredeljuje elemente, ki povzročijo nepoštenost pogodbenega pogoja, o katerem se stranki nista posebej dogovorili (sodba z dne 14. marca 2013, Aziz,
C‑415/11
,
EU:C:2013:164
, točka
in navedena sodna praksa).
Sodišče je tako presodilo, da je treba pri ugotavljanju, ali pogoj v škodo potrošnika povzroča „znatno neravnotežje“ v pogodbenih pravicah in obveznostih strank, med drugim upoštevati pravila nacionalnega prava, če se stranki v zvezi s tem ne dogovorita drugače. Prek take primerjalne analize bo lahko nacionalno sodišče presodilo, ali in – odvisno od okoliščin zadeve – v kolikšni meri je potrošnik s pogodbo postavljen v manj ugoden pravni položaj v primerjavi s tistim, ki je določen z veljavnim nacionalnim pravom. Prav tako je pomembno, da se pravni položaj tega potrošnika zato preuči ob upoštevanju sredstev, ki so mu v skladu z nacionalno zakonodajo na voljo za prenehanje uporabe nepoštenih pogojev (sodba z dne 26. januarja 2017, Banco Primus,
C‑421/14
,
EU:C:2017:60
, točka
in navedena sodna praksa).
Poleg tega se preizkus obstoja morebitnega „znatnega neravnotežja“ ne sme omejiti na količinsko ekonomsko presojo, ki temelji na primerjavi skupnega zneska transakcije, ki je bil predmet pogodbe, na eni strani in stroškov, ki so bili na podlagi tega pogoja naloženi potrošniku, na drugi. Znatno neravnotežje je lahko namreč posledica samega dejstva dovolj resnega posega v pravni položaj, ki ga potrošniku kot zadevni pogodbeni stranki zagotavljajo veljavni nacionalni predpisi, bodisi v obliki omejitve vsebine pravic, ki jih ta potrošnik v skladu s temi predpisi črpa iz te pogodbe, bodisi v obliki oviranja uresničevanja teh pravic bodisi celo v obliki naložitve dodatnih obveznosti, ki jih nacionalna pravila ne določajo (sodba z dne 3. oktobra 2019, Kiss in CIB Bank,
C‑621/17
,
EU:C:2019:820
, točka
).
Poleg tega je Sodišče presodilo, da mora biti v pogodbi pregledno pojasnjeno konkretno delovanje mehanizma, na katerega se nanaša zadevni pogoj, ter če je to primerno, zveza med tem mehanizmom in mehanizmom, določenim z drugimi pogoji, tako da lahko ta potrošnik na podlagi natančnih in razumljivih meril oceni ekonomske posledice, ki iz tega izhajajo zanj (glej v tem smislu sodbo z dne 20. septembra 2017, Andriciuc in drugi,
C‑186/16
,
EU:C:2017:703
, točka
in navedena sodna praksa).
Člen 4(1) Direktive 93/13 določa, da je treba nepoštenost pogodbenega pogoja oceniti ob upoštevanju narave blaga ali storitev, za katero je bila sklenjena zadevna pogodba, in vseh okoliščin, ki so obstajale v času sklepanja te pogodbe, ter vseh drugih pogojev navedene pogodbe ali druge pogodbe, od katere je pogoj odvisen.
Iz te določbe in iz člena 3 te direktive, kot ju razlaga Sodišče, izhaja, da je treba presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja opraviti s sklicevanjem na datum sklenitve zadevne pogodbe (glej v tem smislu sodbo z dne 9. julija 2020, Ibercaja Banco,
C‑452/18
,
EU:C:2020:536
, točka
).
V skladu z ustaljeno sodno prakso so namreč okoliščine iz člena 4(1) navedene direktive tiste, ki bi jih prodajalec ali ponudnik lahko poznal v trenutku sklepanja zadevne pogodbe in ki bi lahko vplivale na njeno poznejše izpolnjevanje, ker pogodbeni pogoj lahko pomeni neravnotežje med pogodbenimi pravicami in obveznostmi strank, ki se pokaže šele med izpolnjevanjem te pogodbe (glej v tem smislu sodbe z dne 20. septembra 2017, Andriciuc in drugi,
C‑186/16
,
EU:C:2017:703
, točka
; z dne 5. junija 2019, GT,
C‑38/17
,
EU:C:2019:461
, točka
, ter z dne 9. julija 2020, Ibercaja Banco,
C‑452/18
,
EU:C:2020:536
, točka
).
Tako je iz te sodne prakse razvidno, da mora nacionalno sodišče na podlagi Direktive 93/13 v okviru ocene nepoštenosti pogoja upoštevati le datum sklenitve zadevne pogodbe in glede na vse okoliščine, podane ob tej sklenitvi, presoditi, ali je ta pogoj v korist prodajalca ali ponudnika povzročil neravnotežje v pravicah in obveznostih strank. Pri taki oceni je sicer mogoče upoštevati izpolnjevanje pogodbe, vendar ta ocena nikakor ne more biti odvisna od dogodkov, nastalih po sklenitvi pogodbe, ki niso odvisni od volje strank.
Zato, čeprav ni sporno, da lahko v nekaterih primerih neravnotežje iz člena 3(1) Direktive 93/13 nastane le med izpolnjevanjem pogodbe, je treba preveriti, ali so pogoji navedene pogodbe od dneva sklenitve te pogodbe povzročili to neravnotežje, in sicer tudi, če bi do navedenega ravnotežja lahko prišlo le, če bi bile izpolnjene nekatere okoliščine ali če bi v drugih okoliščinah navedeni pogoj potrošniku celo koristil.
Na eni strani bi nasprotno razlogovanje pripeljalo do tega, da bi bila ocena nepoštenosti pogoja predmet okoliščin, v katerih se izpolnjuje pogodba, in morebitnih prihodnjih sprememb okoliščin, ki vplivajo na to izpolnjevanje, tako da bi prodajalci ali ponudniki lahko o tem izpolnjevanju in teh spremembah špekulirali ter vključili morebiti nepošten pogoj z opiranjem na dejstvo, da se ta pogoj v nekaterih okoliščinah ne bo štel za nepošten.
Na drugi strani je treba opozoriti, da člen 6(1) Direktive 93/13 določa, da nepošteni pogoji za potrošnike niso zavezujoči in da jih je treba zato šteti za neobstoječe. Če pa bi bila presoja nepoštenosti pogoja lahko odvisna od dogodkov, nastalih po sklenitvi pogodbe, ki niso odvisni od volje strank, bi lahko nacionalno sodišče le zavrnilo uporabo spornega pogoja zgolj za ta obdobja, v katerih je treba zadevni pogoj šteti za nepošten.
Poleg tega je treba opozoriti tudi, da je iz ustaljene sodne prakse Sodišča razvidno, da mora nacionalno sodišče pri presoji morebitne nepoštenosti pogodbenega pogoja, na katerem temelji zahtevek, o katerem odloča, upoštevati vse preostale pogoje zadevne pogodbe (sodba z dne 10. septembra 2020, A (Podnajem socialnega stanovanja),
C‑738/19
,
EU:C:2020:687
, točka
).
Če je pogodba, sklenjena med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom po naravi aleatorna, kot je v primeru zadevnih pogodb o lizingu z nakupom delnic iz postopka v glavni stvari, mora torej nacionalno sodišče prav tako preveriti, ali posledica pogoja, ob upoštevanju povezanosti z drugimi pogoji, ki so del pogodbe, ni preveč neenaka porazdelitev tveganj, ki jih nosijo stranke te pogodbe.
Glede na vse zgoraj navedene ugotovitve je treba na vprašanje, postavljeno v zadevi C‑229/19, odgovoriti, da je treba določbe Direktive 93/13 razlagati tako, da je treba pogoj v aleatorni pogodbi, sklenjeni med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, kakršne so pogodbe o lizingu z nakupom delnic, šteti za nepošten, ker lahko ta pogoj glede na okoliščine, ki obstajajo ob sklenitvi zadevne pogodbe, in izhajajoč iz datuma njene sklenitve, povzroči znatno neravnotežje med pravicami in obveznostmi strank med izpolnjevanjem te pogodbe, tudi če bi do tega neravnotežja lahko prišlo le, če bi nastopile nekatere okoliščine, ali če bi v drugih okoliščinah navedeni pogoj potrošniku celo koristil. V teh okoliščinah mora predložitveno sodišče preveriti, ali lahko pogoj, ki vnaprej določa korist, ki jo ima prodajalec ali ponudnik v primeru predčasnega prenehanja pogodbe, glede na okoliščine, ki obstajajo ob sklepanju te pogodbe, ob sklenitvi navedene pogodbe povzroči tako neravnotežje.
Vprašanji za predhodno odločanje v zadevi C‑289/19
Z vprašanjema za predhodno odločanje, ki ju je treba obravnavati skupaj, Gerechtshof Den Haag (pritožbeno sodišče v Haagu) v bistvu sprašuje, ali prodajalec ali ponudnik, ki je kot prodajalec potrošniku določil pogoj, ki ga je nacionalno sodišče razglasilo za nepoštenega in zato ničnega, lahko zahteva odškodnino, določeno v dispozitivni določbi nacionalnega prava, ki bi se uporabila ob neobstoju tega pogoja.
Na podlagi ustaljene sodne prakse se mora nacionalno sodišče v skladu s členom 6(1) Direktive 93/13 vzdržati uporabe nepoštenih pogojev, zato da ti ne bi imeli zavezujočih učinkov za potrošnika, razen če ta temu nasprotuje (glej v tem smislu sodbo z dne 3. marca 2020, Gómez del Moral Guasch,
C‑125/18
,
EU:C:2020:138
, točka
in navedena sodna praksa). Ta pogodba pa mora načeloma še naprej obstajati brez kakršne koli druge spremembe, kot je ta, ki izhaja iz odprave nepoštenih pogojev, če je v skladu s pravili nacionalnega prava taka kontinuiteta pogodbe pravno mogoča (glej v tem smislu sodbo z dne 5. junija 2019, GT,
C‑38/17
,
EU:C:2019:461
, točka
in navedena sodna praksa).
Zato, če nacionalno sodišče ugotovi ničnost nepoštenega pogoja v pogodbi, ki jo je prodajalec ali ponudnik sklenil s potrošnikom, to sodišče pogodbe ne sme prilagoditi tako, da spremeni vsebino tega pogoja (glej v tem smislu sodbo z dne 3. marca 2020, Gómez del Moral Guasch,
C‑125/18
,
EU:C:2020:138
, točka
in navedena sodna praksa).
Sodišče je namreč razsodilo, da če bi nacionalno sodišče smelo spremeniti vsebino nepoštenih pogojev v taki pogodbi, bi taka možnost lahko ogrozila uresničitev dolgoročnega cilja iz člena 7 Direktive 93/13. Ta možnost bi prispevala k temu, da bi se za prodajalce ali ponudnike odpravil odvračilni učinek, ki je v tem, da se taki pogoji za potrošnika preprosto ne uporabljajo, ker bi ti prodajalci ali ponudniki navedene pogoje še naprej skušali uporabljati, saj bi vedeli, da lahko nacionalno sodišče, tudi če ugotovi njihovo neveljavnost, pogodbo vseeno dopolni v potrebnem obsegu tako, da se zaščiti interes teh prodajalcev ali ponudnikov (sodbe z dne 14. junija 2012, Banco Español de Crédito,
C‑618/10
,
EU:C:2012:349
, točka
; z dne 30. aprila 2014, Kásler in Káslerné Rábai,
C‑26/13
,
EU:C:2014:282
, točka
; z dne 26. marca 2019, Abanca Corporación Bancaria in Bankia,
C‑70/17 in C‑179/17
,
EU:C:2019:250
, točka
, in z dne 3. marca 2020, Gómez del Moral Guasch,
C‑125/18
,
EU:C:2020:138
, točka
).
V obravnavani zadevi je iz spisa, ki je na voljo Sodišču, razvidno, da se pogodbe o lizingu z nakupom delnic iz postopka v glavni stvari lahko ohranijo brez nepoštenega pogoja.
V zvezi s tem je treba navesti, da je iz sodne prakse, navedene v točkah od 62 do 64 te sodbe, razvidno, da v primeru, kakršen je ta iz zadeve C‑289/19, nacionalno sodišče v skladu s členom 6(1) Direktive 93/13 nepoštenega pogoja ni pristojno nadomestiti z dispozitivno določbo nacionalnega prava, ker neveljavnost tega pogoja sodnika ne zavezuje k razglasitvi ničnosti celotne pogodbe, zaradi česar bi bil potrošnik izpostavljen posebej škodljivim posledicam, ki bi zanj pomenile kazen.
Iz vseh zgoraj navedenih ugotovitev je razvidno, da je treba na vprašanji, postavljeni v zadevi C‑289/19, odgovoriti tako, da je treba določbe Direktive 93/13 razlagati tako, da prodajalec ali ponudnik, ki kot prodajalec potrošniku določi pogoj, ki ga je nacionalno sodišče razglasilo za nepoštenega in zato ničnega, ne more zahtevati zakonsko določene odškodnine iz dispozitivne določbe nacionalnega prava, ki bi se uporabila ob neobstoju navedenega pogoja.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenima sodiščema, ti odločita o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

1.
Določbe Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah je treba razlagati tako, da je treba pogoj v aleatorni pogodbi, sklenjeni med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, kakršne so pogodbe o lizingu z nakupom delnic, šteti za nepošten, ker lahko ta pogoj glede na okoliščine, ki obstajajo ob sklenitvi zadevne pogodbe, in izhajajoč iz datuma njene sklenitve, povzroči znatno neravnotežje med pravicami in obveznostmi strank med izpolnjevanjem te pogodbe, tudi če bi do tega neravnotežja lahko prišlo le, če bi nastopile nekatere okoliščine, ali če bi v drugih okoliščinah navedeni pogoj potrošniku celo koristil. V teh okoliščinah mora predložitveno sodišče preveriti, ali lahko pogoj, ki vnaprej določa korist, ki jo ima prodajalec ali ponudnik v primeru predčasnega prenehanja pogodbe, glede na okoliščine, ki obstajajo ob sklepanju te pogodbe, ob sklenitvi navedene pogodbe povzroči tako neravnotežje.

2.
Določbe Direktive 93/13 je treba razlagati tako, da prodajalec ali ponudnik, ki kot prodajalec potrošniku določi pogoj, ki ga je nacionalno sodišče razglasilo za nepoštenega in zato ničnega, ne more zahtevati zakonsko določene odškodnine iz dispozitivne določbe nacionalnega prava, ki bi se uporabila ob neobstoju navedenega pogoja.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nizozemščina.