CELEX: 62017TJ0350
Tržišno natjecanje
Zabranjeni sporazumi
Tržište zračnog prijevoza tereta
Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU‑a, članka 53. Sporazuma o EGP‑u i članka 8. Sporazuma između Zajednice i Švicarske o zračnom prometu
Usklađivanje elemenata cijene usluga zračnog prijevoza tereta (dodatna naknada za gorivo, dodatna naknada za sigurnost, plaćanje provizije za dodatne naknade)
Razmjena informacija
Komisijina teritorijalna nadležnost
Načelo ne bis in idem
Državna prisila
Jedinstvena i trajna povreda
Iznos novčane kazne
Vrijednost prodaje
Težina povrede
Neograničena nadležnost

)
[
omissis
]
II.

Postupak i zahtjevi stranaka
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 1. lipnja 2017. tužitelji su pokrenuli ovaj postupak.
Komisija je 29. rujna 2017. podnijela odgovor na tužbu tajništvu Općeg suda.
Tužitelji su 15. prosinca 2017. podnijeli repliku tajništvu Općeg suda.
Komisija je 2. ožujka 2018. podnijela odgovor na repliku tajništvu Općeg suda.
Opći sud je 24. travnja 2019. na prijedlog četvrtog vijeća i na temelju članka 28. svojeg Poslovnika odlučio uputiti ovaj predmet proširenom sastavu suda.
U okviru mjera upravljanja postupkom iz članka 89. Poslovnika, Opći sud je 7. lipnja 2019. strankama postavio pisana pitanja. One su odgovorile u određenom roku.
Na raspravi održanoj 26. lipnja 2019. saslušana su izlaganja stranaka i njihovi odgovori na pitanja Općeg suda. Tužitelji su tom prilikom podnijeli novi dokument koji je Opći sud odlučio priložiti spisu, ostavljajući otvorenim pitanje njegove dopuštenosti.
Rješenjem od 31. srpnja 2020. Opći sud (četvrto prošireno vijeće), smatrajući da stvar nije dovoljno razjašnjena i da valja pozvati stranke da podnesu svoja očitovanja o argumentu o kojem nisu raspravljale, odredio je ponovno otvaranje usmenog dijela postupka na temelju članka 113. Poslovnika.
Stranke su u određenom roku odgovorile na niz pitanja koja je Opći sud postavio 4. kolovoza 2020. i potom iznijele očitovanja na odgovore.
Odlukom od 6. studenoga 2020. Opći sud ponovno je zatvorio usmeni dio postupka.
Tužitelji od Općeg suda zahtijevaju da:
–
poništi u cijelosti ili djelomično pobijanu odluku u dijelu u kojem se odnosi na njih;
–
usto ili podredno, znatno smanji iznos novčane kazne koja im je izrečena;
–
naloži Komisiji snošenje troškova;
–
poduzme sve mjere koje smatra nužnima u okolnostima predmeta.
Komisija od Općeg suda u biti traži da:
–
odbije tužbu;
–
izmijeni iznos novčane kazne izrečene tužiteljima na način da im oduzme povlasticu općeg smanjenja novčane kazne od 50 % i općeg smanjenja od 15 % u slučaju da Opći sud utvrdi da se prihod od prodaje usluga prijevoza ulaznog tereta nije mogao uključiti u vrijednost prodaje;
–
naloži tužiteljima snošenje troškova.
III.

Pravo
[
omissis
]
A.

Zahtjev za poništenje
[
omissis
]
6.

Četvrti tužbeni razlog, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava, pogreškama u ocjeni i pogreškama koje se tiču činjenica prilikom utvrđivanja sudjelovanja tužiteljâ u jedinstvenoj i trajnoj povredi
[
omissis
]
b)

Drugi dio, koji se temelji na povredi načela ne bis in idem jer je Komisija utvrdila sudjelovanje tužiteljâ u počinjenju jedinstvene i trajne povrede na rutama unutar Unije prije 1. svibnja 2004. i na rutama između Unije i Švicarske
Tužitelji ističu da im se ne mogu predbacivati postupanja koja su prethodila 1. svibnja 2004. kako bi se utvrdilo njihovo sudjelovanje u počinjenju povrede u vezi s rutama unutar Unije, kao i u vezi s rutama između Unije i Švicarske, a da se ne povrijedi načelo
ne bis in idem
s obzirom na to da odlukom od 9. studenoga 2010. nije utvrđeno njihovo sudjelovanje u takvoj povredi.
Prema mišljenju tužiteljâ, načela koja proizlaze iz presude od 15. listopada 2002., Limburgse Vinyl Maatschappij i dr./Komisija, (
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P do C‑252/99 P i C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
), navedena u uvodnim izjavama 1056. i 1057. pobijane odluke, ne bi trebala dovesti do neprimjene načela
ne bis in idem
, s obzirom na to da, s jedne strane, presudom od 16. prosinca 2015., Singapore Airlines i Singapore Airlines Cargo Pte/Komisija (
T‑43/11
, neobjavljena,
EU:T:2015:989
), odluka od 9. studenoga 2010. nije poništena zbog isključivo formalnog nedostatka nego zbog teške povrede prava obrane i da, s druge strane, pobijana odluka ima znatno veći doseg od te odluke.
Komisija osporava argumente tužiteljâ.
U skladu je s ustaljenom sudskom praksom da načelo
ne bis in idem
, koje je ujedno navedeno u članku 50. Povelje, treba poštovati u postupcima provedbe prava tržišnog natjecanja koji su namijenjeni izricanju novčanih kazni. To načelo zabranjuje da se poduzetnika ponovno sankcionira ili goni zbog protutržišnog ponašanja zbog kojeg je prethodnom odlukom, protiv koje više ne postoji pravni lijek, sankcioniran ili je njome utvrđeno da njegova odgovornost ne postoji (vidjeti presudu od 14. veljače 2012., Toshiba Corporation i dr.,
C‑17/10
,
EU:C:2012:72
, t.
94.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom se slučaju tužitelji pozivaju na odluku od 9. studenoga 2010. koja prema njihovu mišljenju čini prethodnu i konačnu odluku kojom se proglašava da oni nisu odgovorni za počinjenje jedinstvene i trajne povrede kad je riječ o rutama unutar Unije i između Unije i Švicarske.
Najprije valja odrediti je li tvrdnja tužiteljâ, u skladu s kojom se navedenom odlukom utvrđuje da njihova odgovornost ne postoji, osnovana.
U tom pogledu treba navesti da takvo utvrđenje pretpostavlja da je odgovornost predmetnog poduzetnika ocijenjena na temelju ispitivanja okolnosti slučaja odnosno, drugim riječima, da je provedena ocjena merituma predmeta. Takva ocjena pak pretpostavlja da je Komisija istražila ili ocijenila dokaze priložene spisu i da je iznijela ocjenu o sudjelovanju predmetnog poduzetnika u jednom ili svim postupanjima koja su bila predmet obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku u svrhu utvrđivanja toga je li njegova odgovornost dokazana.
U ovom slučaju, u točki 1582. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, Komisija je navela da je „namjerav[ala] donijeti odluku […] kojom se utvrđuje da su poduzetnici koji su adresati ove obavijesti povrijedili članak [101. UFEU‑a], članak 53. Sporazuma o EGP‑u i članak 8. Sporazuma [između EZ‑a i Švicarske o zračnom prometu]”. Stoga su se, kao što to proizlazi iz točke 8. ove presude, tužitelji nalazili među tim adresatima.
Iz točaka 3., 129., 1389., 1395. i 1434. kao i iz točke 1575. podtočke (c) i točke 1577. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku proizlazi da je povreda o čijem je utvrđenju Komisija razmatrala u točki 1582. navedene obavijesti obuhvaćala, među ostalim, rute unutar Unije za cjelokupno razdoblje počinjenja povrede i rute između Unije i Švicarske od 1. lipnja 2002.
Iz toga slijedi da je Komisija u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku razmatrala o utvrđenju odgovornosti tužiteljâ za povredu relevantnih pravila o tržišnom natjecanju koja se odnosi na rute unutar Unije i između Unije i Švicarske.
Nasuprot tomu, u odluci od 9. studenoga 2010. Komisija se nije izričito izjasnila o odgovornosti tužiteljâ za rute unutar Unije i između Unije i Švicarske. Komisija je u izreci te odluke utvrdila da su oni odgovorni za počinjenje jedinstvene i trajne povrede u dijelu u kojem se ona odnosila na rute između Unije i trećih zemalja (članak 2. odluke od 9. studenoga 2010.) i rute između EGP‑a – uz izuzeće Unije – i trećih zemalja (članak 3. te odluke), ali ne i u dijelu u kojem se odnosila na rute unutar EGP‑a koje uključuju rute unutar Unije (članak 1. navedene odluke) kao ni rute između Unije i Švicarske (članak 4. te odluke). Ona ih također nije sankcionirala za povredu relevantnih pravila o tržišnom natjecanju kad je riječ o dvjema potonjim rutama. Međutim, Komisija nije izričito isključila njihovu odgovornost za takve povrede kad je riječ o navedenim kategorijama ruta.
Pitanje je stoga može li se iz te šutnje zaključiti da je u odluci od 9. studenoga 2010. Komisija prešutno proglasila da tužitelji nisu odgovorni za jedinstvenu i trajnu povredu u dijelu u kojem se ona odnosi na rute unutar Unije i između Unije i Švicarske tako da ih ona u tom pogledu više ne može osuditi u pobijanoj odluci a da pritom ne povrijedi načelo
ne bis in idem
.
U tom pogledu treba podsjetiti na to da zadaća nadzora koja je Komisiji povjerena člankom 105. stavkom 1. UFEU‑a, člankom 55. stavkom 1. Sporazuma o EGP‑u i Sporazumom između EZ‑a i Švicarske o zračnom prometu u području tržišnog natjecanja ne podrazumijeva njezinu obvezu da se izjasni o postojanju ili nepostojanju povrede relevantnih pravila o tržišnom natjecanju (vidjeti u tom smislu presude od 18. rujna 1992., Automec/Komisija,
T‑24/90
,
EU:T:1992:97
, t.
74.
do
76.
i od 16. listopada 2013., Vivendi/Komisija,
T‑432/10
, neobjavljena,
EU:T:2013:538
, t.
68.
). Iz odredbi Uredbe br. 1/2003 i provedbenih odredbi članka 53. Sporazuma o EGP‑u i članka 8. Sporazuma između EZ‑a i Švicarske o zračnom prometu također ne proizlazi da je Komisija imala obvezu utvrditi i sankcionirati svako protutržišno postupanje (vidjeti u tom smislu presudu od 9. rujna 2015., Philips/Komisija,
T‑92/13
, neobjavljenu,
EU:T:2015:605
, t.
112.
).
Iz odredbi Uredbe br. 1/2003 kao ni iz provedbenih odredbi članka 53. Sporazuma o EGP‑u i članka 8. Sporazuma između EZ‑a i Švicarske o zračnom prometu također ne proizlazi da bi Komisija imala takvu obvezu zbog navođenja u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku da razmatra o utvrđenju povrede relevantnih pravila o tržišnom natjecanju. Komisija tako nije obvezna u konačnoj odluci izjasniti se o postojanju ili nepostojanju povrede relevantnih pravila o tržišnom natjecanju o čijem je utvrđenju razmatrala u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku.
Stoga se ne može zaključiti da je Komisija, time što u konačnoj odluci nije utvrdila povredu relevantnih pravila o tržišnom natjecanju kad je riječ o određenim postupanjima iz obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, prešutno, ali nužno utvrdila da tužitelji nisu odgovorni za počinjenje povrede u tom pogledu.
Opća struktura Uredbe br. 1/2003 potvrđuje to tumačenje. Naime, valja navesti da Komisijina ovlast za utvrđenje nepostojanja povrede članka 101. UFEU‑a i donošenje „negativne” odluke o meritumu koja može spriječiti naknadno utvrđenje povrede navedenog članka proizlazi iz članka 10. Uredbe br. 1/2003, koji je ovlašćuje na utvrđenje neprimjenjivosti članka 101. UFEU‑a na određeno postupanje, među ostalim jer nisu ispunjeni uvjeti iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 3. svibnja 2011., Tele2 Polska,
C‑375/09
,
EU:C:2011:270
, t.
23.
,
24.
,
28.
i
29.
). Isto vrijedi za situaciju u kojoj se Komisija koristi ovlastima povjerenim Uredbom br. 1/2003 za primjenu članka 53. Sporazuma o EGP‑u i članka 8. Sporazuma između EZ‑a i Švicarske o zračnom prometu.
Članak 10. Uredbe br. 1/2003 jedina je pravna osnova na kojoj se Komisija može temeljiti za usvajanje odluke kojom se utvrđuje neprimjenjivost pravila Ugovora u području tržišnog natjecanja na određeno pojedinačno postupanje.
To ponajprije proizlazi iz teksta naslova članka 10. navedene uredbe kao i iz njezinih odredbi. Naime, on se odnosi na „[u]tvrđivanje neprimjenjivosti” i u njemu se navodi da „[k]ada u vezi primjene članaka [101. i 102. UFEU‑a] to zahtijeva javni interes [Unije], Komisija može, postupajući po službenoj dužnosti, odlukom utvrditi da se članak [101. UFEU‑a] ne primjenjuje na sporazum, odluku udruženja poduzetnika ili usklađeno djelovanje, bilo iz razloga što nisu ispunjeni uvjeti iz članka [101.] stavka 1. [UFEU‑a], ili zato što su ispunjeni uvjeti iz članka [101.] stavka 3. [UFEU‑a].”
Kao drugo, valja navesti da se nijednom drugom odredbom Uredbe br. 1/2003 Komisiji ne povjerava mogućnost utvrđivanja neprimjene pravila Ugovora u području tržišnog natjecanja na određeno pojedinačno postupanje. U uvodnoj izjavi 14. te uredbe izričito se navodi namjera zakonodavca da strogo ograniči Komisijinu ovlast u tom pogledu na pretpostavke koje su obuhvaćene člankom 10. te uredbe isticanjem da do takvog utvrđenja može doći samo u „[u] iznimnim slučajevima, ako je to u javnom interesu [Unije].”
Kao treće, Sud je presudio da Komisijino pokretanje postupka u svrhu sankcioniranja protutržišnog postupanja ne lišava trajno i konačno tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje njihove ovlasti za primjenu članka 101. UFEU‑a na predmetna postupanja s obzirom na to da se ovlast navedenih tijela ponovno uspostavlja čim se postupak koji je Komisija pokrenula završi, što može biti i odlukom na temelju članka 7. Uredbe br. 1/2003 (vidjeti u tom smislu presudu od 14. veljače 2012., Toshiba Corporation i dr.,
C‑17/10
,
EU:C:2012:72
, t.
79.
,
80.
,
86.
i
87.
). U tom kontekstu valja ocijeniti doseg Komisijine šutnje kad je riječ o nekim postupanjima u okviru odluke donesene na temelju članka 7. Uredbe br. 1/2003. Tumačiti tu šutnju kao prešutno utvrđenje nepostojanja povrede pravila o tržišnom natjecanju dovelo bi do toga da tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje nikada ne bi mogla povratiti svoju nadležnost za primjenu članka 101. UFEU‑a na postupanja u pogledu kojih je Komisija pokrenula a potom okončala postupak donošenjem odluke na temelju članka 7. Uredbe br. 1/2003 zbog toga što bi došlo do povrede načela
ne bis in idem
. Takvo bi tumačenje bilo protivno sudskoj praksi iz ove točke.
Kao četvrto, valja istaknuti da je Sud razmatrao doseg odluka koje su donijela tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje na temelju članka 5. drugog stavka Uredbe br. 1/2003 kojima su smatrala da, na temelju informacija kojima su raspolagala, uvjeti za izricanje zabrane nisu ispunjeni. Tako iz točaka 22. do 28. presude od 3. svibnja 2011., Tele2 Polska (
C‑375/09
,
EU:C:2011:270
) proizlazi da te odluke ne sadržavaju utvrđenje o nepostojanju odgovornosti koje bi moglo spriječiti naknadno utvrđenje povrede. Drugim riječima, protutržišno postupanje poduzetnika na kojeg se odnosi odluka te vrste poslije može biti predmet postupka i, ovisno o okolnostima slučaja, osude a da pritom ne treba smatrati da se time povređuje načelo
ne bis in idem
(vidjeti u tom smislu presude od 3. svibnja 2011., Tele2 Polska,
C‑375/09
,
EU:C:2011:270
, t.
22.
do
28.
; od 25. studenoga 2014., Orange/Komisija,
T‑402/13
,
EU:T:2014:991
, t.
28.
do
31.
; vidjeti također u tom smislu mišljenje nezavisnog odvjetnika J. Mazáka u predmetu Tele2 Polska,
C‑375/09
,
EU:C:2010:743
, t.
30.
).
U tom pogledu, treba navesti da odluka o nepokretanju postupka, donesena na temelju članka 5. drugog stavka Uredbe br. 1/2003, može biti donesena nakon meritornog ispitivanja postupanja i slanja optužnice na temelju obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku koju je Komisija uputila primjenom članka 10. Uredbe Komisije (EZ) br. 773/2004 od 7. travnja 2004. o postupcima koje Komisija vodi na temelju članaka [101.] i [102. UFEU‑a] (
SL 2004., L 123, str. 18
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 298.).
Tako ni stadij odvijanja postupka ni opseg analize osnovanosti optužbi koje je u tom okviru iznijelo nadležno tijelo za tržišno natjecanje nisu takve prirode da izmijene doseg njezine šutnje u konačnoj odluci kad je riječ o potpunoj ili djelomičnoj odgovornosti predmetnog poduzetnika.
Ta razmatranja, iako su iznesena u okviru tumačenja odredbi članka 5. drugog podstavka Uredbe br. 1/2003, učinkovito svjedoče o dosegu odluka koje je Komisija donijela na temelju članka 7. Uredbe br. 1/2003 s gledišta primjene načela
ne bis in idem
. Naime, sâm kontekst tih dvaju članaka može se usporediti s obzirom na to da se oba članka treba ocjenjivati s obzirom na ovlasti koje su Komisiji posebno povjerene člankom 10. te uredbe. Osim toga, budući da tekst sekundarnog prava Unije treba tumačiti, u mjeri u kojoj je to moguće, u smislu njegove usklađenosti s odredbama ugovora i općim načelima prava Unije, doseg koji je Sud svojom presudom od 3. svibnja 2011., Tele2 Polska (
C‑375/09
,
EU:C:2011:270
) dao ovlasti donošenja odluke o nepokretanju postupka treba shvatiti na način da je ta ovlast, tumačena u tom smislu, u skladu s načelom n
e bis in idem
.
Stoga, čak i pod pretpostavkom da odluka koju je Komisija donijela na osnovi članka 7. Uredbe br. 1/2003 čini, kad je riječ o postupanjima za koja nisu bili ispunjeni uvjeti izricanja zabrane, odluku o nepokretanju postupka, ona ne može podrazumijevati utvrđenje o nepostojanju odgovornosti.
U ovom slučaju valja ustanoviti da je odluka od 9. studenoga 2010. odluka kojom se utvrđuje povreda na osnovi članka 7. Uredbe br. 1/2003. Nasuprot tomu, iz navedene odluke ne proizlazi, a to se uostalom ni ne ističe pred Općim sudom, da je Komisija u okviru te odluke također namjeravala primijeniti članak 10. Uredbe br. 1/2003.
Iz toga slijedi da odluka od 9. studenoga 2010., koja nije donesena na osnovi članka 10. Uredbe br. 1/2003 u svrhu utvrđenja toga da tužitelji nisu počinili povredu članka 101. UFEU‑a, članka 53. Sporazuma o EGP‑u i članka 8. Sporazuma između EZ‑a i Švicarske o zračnom prometu na rutama unutar EGP‑a i između Unije i Švicarske i koja u svojoj izreci ne sadržava utvrđenje takve prirode, ne čini utvrđenje o nepostojanju odgovornosti tužitelja u tom pogledu.
Naposljetku, s obzirom na to da tužitelji ističu da načela koja proizlaze iz presude od 15. listopada 2002., Limburgse Vinyl Maatschappij i dr./Komisija (
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P do C‑252/99 P i C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
) ne smiju dovesti do odstupanja od načela
ne bis in idem
, valja utvrditi da se taj argument temelji na pretpostavci u skladu s kojom su ispunjeni uvjeti primjene navedenog načela. Međutim, kao što to proizlazi iz točke 545. ove presude, prethodnom odlukom nije utvrđeno da tužitelji nisu odgovorni za predmetna postupanja tako da se načelo
ne bis in idem
ne primjenjuje u ovom slučaju. Prema tome, ne postoji pretpostavka na kojoj se temelji ovaj argument.
Čak i pod pretpostavkom da su tužitelji usto, pozivanjem na tu sudsku praksu, htjeli istaknuti da presuda od 16. prosinca 2015., Singapore Airlines i Singapore Airlines Cargo Pte/Komisija (
T‑43/11
, neobjavljena,
EU:T:2015:989
) čini „oslobađajuću presudu” s obzirom na to da zbog postojanja isključivo formalnog nedostatka nije provedeno poništenje koje je izrekao Opći sud, dovoljno je navesti da je on smatrao da odluka od 9. studenoga 2010. sadržava nedostatno obrazloženje koje opravdava njezino poništenje (vidjeti točku 16. ove presude) tako da je, protivno onomu što ističu tužitelji, ta odluka doista poništena zbog formalnih razloga a da se nije odlučivalo o meritumu spornih činjenica.
U tom pogledu također valja naglasiti da je tom presudom Opći sud poništio odluku od 9. studenoga 2010. zbog toga što ona, među ostalim, sadržava proturječnosti kad je riječ o dosegu odgovornosti tužitelja u pogledu ruta unutar Unije i između Unije i Švicarske.
S obzirom na prethodno navedeno, valja odbiti ovaj dio tužbenog razloga a da pritom nije potrebno izjasniti se o konačnosti navodnog utvrđenja o nepostojanju odgovornosti tužiteljâ ili o postojanju drugog postupka u pogledu istih činjenica koji proizlazi iz donošenja pobijane odluke nakon poništenja odluke od 9. studenoga 2010. koje je izrekao Opći sud.
[omissis]

Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (četvrto prošireno vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Tužba se odbija.

2.
Europska komisija snosit će trećinu vlastitih troškova.

3.
Društva Singapore Airlines i Singapore Airlines Cargo snosit će vlastite troškove kao i dvije trećine Komisijinih troškova.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Spielmann
Reine
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 30. ožujka 2022.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski
(
)	Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.