CELEX: 62015CJ0587
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel
Nehoda, ku ktorej došlo v roku 2006 medzi vozidlami, ktoré sa obvykle nachádzajú v rôznych členských štátoch
Vnútorné predpisy rady národných kancelárií poisťovateľov členských štátov
Nedostatok právomoci Súdneho dvora
Smernica 2009/103/ES
Neuplatniteľnosť ratione temporis
Smernice 72/166/EHS, 84/5/EHS a 2000/26/ES
Neuplatniteľnosť ratione materiae
Článok 47 Charty základných práv Európskej únie
Neuplatniteľnosť
Nevykonávanie práva Únie

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu:
—
článku 3 ods. 4, článku 5 ods. 1 a 4, článku 6 ods. 1 a článku 10 vnútorných predpisov rady kancelárií, ktoré boli prijaté dohodou z 30. mája 2002 medzi národnými kanceláriami poisťovateľov členských štátov Európskeho hospodárskeho priestoru a iných pridružených štátov, ktorá je prílohou rozhodnutia Komisie 2003/564/ES z 28. júla 2003 o uplatňovaní smernice Rady 72/166/EHS, pokiaľ ide o kontrolu plnenia povinnosti poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel (
Ú. v. EÚ L 192, 2003, s. 23
; Mim. vyd. 06/006, s. 55, ďalej len „vnútorné predpisy“),
—
článku 2, článku 10 ods. 1 a 4, ako aj článku 24 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/103/ES zo 16. septembra 2009 o poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel a o kontrole plnenia povinnosti poistenia tejto zodpovednosti (
Ú. v. EÚ L 263, 2009, s. 11
), a
—
článku 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Lietuvos Respublikos transporto priemonių draudikų biuras (litovská kancelária poisťovateľov motorových vozidiel, ďalej len „kancelária B“) na jednej strane a pánom Gintarasom Dockevičiusom a pani Jurgitou Dockevičienė, litovskými štátnymi príslušníkmi, na strane druhej, vo veci regresného nároku, ktorým sa kancelária B domáha, aby bola žalovaným vo veci samej, ktorí si nesplnili svoju povinnosť mať uzatvorené poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel v čase, keď sa stali účastníkmi dopravnej nehody v Nemecku, uložená povinnosť nahradiť jej sumy, ktoré zaplatila nemeckej národnej kancelárii poisťovateľov (ďalej len „kancelária A“) z titulu náhrady súm zaplatených touto kanceláriou ako náhrada škody druhej strane, ktorá bola účastníkom uvedenej nehody.
Právny rámec
Právo Únie
Podľa článku 2 smernice Rady 72/166/EHS z 24. apríla 1972 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú motorovými vozidlami a kontroly plnenia povinnosti poistenia tejto zodpovednosti (
Ú. v. ES L 103, 1972, s. 1
; Mim. vyd. 06/001, s. 10), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2005/14/ES z 11. mája 2005 (
Ú. v. EÚ L 149, 2005, s. 14
) (ďalej len „smernica 72/166“):
„1.   Členské štáty upustia od kontroly poistenia zodpovednosti za škodu, pokiaľ ide o vozidlá obvykle sa nachádzajúce na území iného členského štátu a pokiaľ ide o vozidlá, ktoré sa obvykle nachádzajú na území tretej krajiny a ktoré vstupujú na ich územie z územia iného členského štátu. Môžu však vykonávať nesystematické kontroly poistenia za predpokladu, že nie sú diskriminačné a vykonávajú sa ako súčasť kontroly, ktorej cieľom nie je výlučne kontrola potvrdenia o poistení.
2.   Pokiaľ ide o vozidlá obvykle sa nachádzajúce na území členského štátu, sú ustanovenia tejto smernice s výnimkou článkov 3 a 4 voči nim účinné:
—
po uzavretí dohody medzi deviatimi národnými kanceláriami poisťovateľov, podľa ktorej sa každá národná kancelária zaväzuje […] v súlade s ustanoveniami vnútroštátnych právnych predpisov o povinnom poistení vysporiadať nároky z poistných udalostí, pokiaľ ide o nehody, ku ktorým došlo na jej území a ktoré boli spôsobené vozidlami obvykle sa nachádzajúcimi na území iného členského štátu, bez ohľadu na to, či takéto vozidlá sú alebo nie sú poistené;
—
od dátumu pevne stanoveného Komisiou potom, ako Komisia zistí v úzkej spolupráci s členskými štátmi, že bola uzavretá takáto dohoda;
—
počas doby trvania tejto dohody.“
Článok 1 ods. 4 a 7 druhej smernice Rady 84/5/EHS z 30. decembra 1983 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel (
Ú. v. ES L 8, 1984, s. 17
; Mim. vyd. 06/007, s. 3), zmenenej a doplnenej smernicou 2005/14 (ďalej len „smernica 84/5“), stanovuje:
„4.
Každý členský štát zriadi alebo poverí orgán, ktorého úlohou bude zabezpečiť náhradu škody najmenej do výšky povinného poistenia za škodu na majetku alebo ujmy na zdraví spôsobené neidentifikovaným vozidlom alebo vozidlom, ktoré nemalo splnené povinné poistenie stanovené v odseku 1.
Prvým pododsekom nie je dotknuté právo členských štátov považovať náhradu škody týmto orgánom ako doplnkovú alebo nedoplnkovú a právo vytvoriť opatrenie na náhradu škody medzi orgánom a osobou alebo osobami zodpovednými za nehodu a inými poisťovateľmi alebo orgánmi sociálneho zabezpečenia, ktorí sú povinní nahradiť škodu poškodenému, pokiaľ ide o tú istú nehodu. Členské štáty však nesmú dovoliť, aby tento orgán podmienil výplatu náhrady škody dokazovaním zo strany poškodeného, že zodpovedná osoba nie je schopná alebo odmieta zaplatiť.
…
7.
Každý členský štát uplatňuje na vyplatenie náhrady škody svoje zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia týmto orgánom bez toho, aby bol tým dotknutý akýkoľvek iný postup, ktorý je pre poškodeného výhodnejší.“
Článok 1 ods. 1 prvý pododsek smernice Európskeho parlamentu a Rady 2000/26/ES zo 16. mája 2000 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel a o zmene a doplnení smerníc Rady č. 73/239/EHS a 88/357/EHS (
Ú. v. ES L 181, 2000, s. 65
; Mim. vyd. 06/003, s. 331) stanovuje:
„Cieľom tejto smernice je stanoviť osobitnú úpravu pre poškodené osoby, ktoré majú nárok na náhradu škody alebo ujmy na zdraví vzniknutej z dopravných nehôd, ktoré sa stali v inom členskom štáte [ako] v členskom štáte, v ktorom má poškodená osoba bydlisko, a ktoré vznikli následkom prevádzk[y] vozidiel poistených a obvykle sa nachádzajúcich v členskom štáte.“
Článok 6 ods. 1 a 2 tejto smernice znie takto:
„1.   Každý členský štát založí alebo schváli orgán pre náhradu škody zodpovedný za poskytnutie náhrady škody poškodeným osobám v prípadoch, na ktoré sa vzťahuje článok 1.
Takéto poškodené osoby môžu predložiť svoju požiadavku orgánu pre náhradu škody v členskom štáte svojho bydliska:
a)
ak v lehote troch mesiacov odo dňa, kedy poškodená osoba požiadala poisťovňu vozidla, ktorého prevádzkou bola spôsobená nehoda, alebo jej likvidačného zástupcu o náhradu škody, poisťovňa alebo jej likvidačný zástupca nedali odôvodnenú odpoveď na body uvedené v žiadosti; alebo
b)
keď poisťovňa nevymenovala likvidačného zástupcu v štáte bydliska poškodenej osoby v súlade s článkom 4 ods. 1[.] V takom prípade poškodené osoby nesmú predložiť požiadavku orgánu pre náhradu škody, ak už o náhradu škody požiadali priamo poisťovňu vozidla, prevádzkou ktorého bola spôsobená nehoda, a ak dostali odôvodnenú odpoveď v lehote troch mesiacov od predloženia žiadosti.
Avšak poškodené osoby nesmú požiadať o náhradu škody, ak podali návrh na začatie súdneho konania priamo proti poisťovni.
Orgán pre náhradu škody začne konať do dvoch mesiacov odo dňa, kedy ho poškodená osoba požiadala o náhradu škody, avšak svoje konanie zastaví, ak poisťovňa alebo jej likvidačný zástupca následne podá odôvodnenú odpoveď na žiadosť.
Orgán pre náhradu škody ihneď informuje:
a)
poisťovňu vozidla, ktorého prevádzkou bola spôsobená nehoda, alebo likvidačného zástupcu;
b)
orgán pre náhradu škody v členskom štáte prevádzkarne poisťovne, ktorá uzavrela dané poistenie;
c)
osobu, ktorá spôsobila nehodu, ak je známa,
že mu bola doručená žiadosť od poškodenej osoby, a že na túto žiadosť odpovie do dvoch mesiacov od jej doručenia.
Týmto ustanovením nie je dotknuté právo členských štátov považovať náhradu škody týmto orgánom za subsidiárnu alebo nesubsidiárnu a právo upraviť uspokojovanie pohľadávok medzi takým orgánom a osobou alebo osobami, ktoré spôsobili nehodu, a inými poisťovňami alebo orgánmi sociálneho zabezpečenia, ktoré sú povinné nahradiť poškodenej osobe škodu vo veci tej istej nehody. Avšak členské štáty nesmú dovoliť tomuto orgánu, aby podmienil vyplatenie náhrady škody splnením iných podmienok, ako sú stanovené v tejto smernici, najmä ak poškodená osoba preukáže hocijakým spôsobom, že zodpovedná osoba nie je schopná platiť alebo odmieta platiť.
2.   Orgán pre náhradu škody, ktorý odškodnil poškodenú osobu v členskom štáte jej bydliska, je oprávnený požadovať úhradu sumy, ktorú vyplatil ako náhradu škody, od orgánu pre náhradu škody v členskom štáte prevádzkarne poisťovne, ktorá uzavrela poistnú zmluvu.
Orgán pre náhradu škody v členskom štáte prevádzkarne poisťovne, ktorá uzavrela poistnú zmluvu, potom vstupuje do práv poškodenej osoby voči osobe, ktorá zapríčinila nehodu, alebo voči jej poisťovni do takej výšky, do akej orgán pre náhradu škody členského štátu bydliska poškodenej osoby poskytol náhradu za ujmu alebo škodu. Každý členský štát je povinný uznať toto postúpenie, ako je upravené iným členským štátom.“
Smernica 2009/103 kodifikovala už existujúce smernice v oblasti povinného poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel, a v dôsledku toho ich podľa článku 30 tejto smernice zrušila s účinnosťou k 27. októbru 2009. Podľa tabuľky zhody uvedenej v prílohe II tejto smernice článok 2 ods. 2 smernice 72/166 zodpovedá článku 2 smernice 2009/103, článok 1 ods. 4 a 7 smernice 84/5 zodpovedá článku 10 ods. 1 a 4 smernice 2009/103 a článok 6 ods. 2 smernice 2000/26 zodpovedá článku 24 ods. 2 smernice 2009/103.
Vnútorné predpisy
Článok 3 ods. 1 vnútorných predpisov stanovuje:
„Keď je kancelária informovaná o dopravnej nehode, ku ktorej došlo na území krajiny, za ktorú je zodpovedná, ktorej účastníkom je vozidlo z inej krajiny, bez toho, aby čakala na formálne uplatnenie nároku, pristúpi k vyšetrovaniu okolností dopravnej nehody. Hneď, ako je to možné, oznámi akúkoľvek takúto nehodu poisťovateľovi, ktorý vydal zelenú kartu alebo poistnú zmluvu[,] prípadne… príslušn[ej] kancelári[i]. Akékoľvek zanedbanie uvedeného si však nie je možné uplatňovať.
Ak v priebehu vyšetrovania kancelária zistí, že poisťovateľ vozidla, ktoré sa stalo účastníkom dopravnej nehody, je zistený a že korešpondent poisťovateľa bol schválený v súlade s ustanoveniami článku 4, ihneď tieto informácie postúpi korešpondentovi, ktorý vykoná ďalšie opatrenia.“
Článok 3 ods. 4 vnútorných predpisov stanovuje:
„Všetky nároky spracúva kancelária sama za seba v súlade so zákonnými a regulačnými ustanoveniami uplatňovanými v krajine dopravnej nehody týkajúcej sa zodpovednosti, náhrady škody poškodeným osobám a povinného poistenia v najlepšom záujme poisťovateľa, ktorý vydal zelenú kartu alebo poistnú zmluvu, prípadne príslušnej kancelárie.
Pre všetky záležitosti týkajúce sa výkladu zákona platného v krajine dopravnej nehody (dokonca aj keď sa odvoláva na právne ustanovenia platné v inej krajine) a likvidáciu nároku je príslušná výlučne kancelária. Na základe tohoto posledného ustanovenia kancelária po výslovnej žiadosti pred prijatím konečného rozhodnutia informuje príslušného poisťovateľa alebo kanceláriu.“
Podľa článku 5 ods. 1 vnútorných predpisov:
„Pokiaľ kancelária alebo zástupca, ktorého táto vymenovala na daný účel, zlikvidoval všetky nároky vyplývajúce z tej istej dopravnej nehody, pošle faxom alebo e‑mailom členovi kancelárie, ktorá vydala zelenú kartu alebo poistnú zmluvu, prípadne, príslušnej kancelárii v lehote maximálne jedného roka odo dňa poslednej výplaty vykonanej v prospech poškodenej osoby žiadosť o náhradu, ktorá obsahuje:
1.1.
sumy vyplatené ako náhrada škody poškodeným osobám, či už na základe mimosúdneho vyrovnania alebo na základe rozhodnutia súdu;
1.2.
čiastky vynaložené na externé služby pri spracovávaní a likvidácii každého nároku a všetky náklady, ktoré vznikli konkrétne na účely právnych krokov, ktoré by boli vynaložené za podobných okolností poisťovateľom sídliacim v krajine, v ktorej došlo k dopravnej nehode;
1.3.
poplatok za spracovanie na pokrytie všetkých ostatných nákladov vypočítaných na základe predpisov schválených Radou kancelárií.
Pokiaľ sa nároky vyplývajúce z tej istej nehody zamietajú a likvidujú bez vyplatenia akejkoľvek náhrady škody, čiastky uvedené [v] pododseku 1.2 a minimálny poplatok stanovený Radou kancelárií v súlade s pododsekom 1.3 si možno nárokovať.“
Článok 5 ods. 4 vnútorných predpisov spresňuje:
„Podporné dokumenty, vrátane objektívneho dôkazu, že náhrada škody prináležiaca poškodeným osobám bol[a] zaplaten[á], sa na požiadanie [na požiadanie osoby, ktorej je žiadosť o náhradu určená, –
neoficiálny preklad
] okamžite pošl[ú], avšak bez meškania náhrady.“
Článok 6 ods. 1 vnútorných predpisov znie takto:
„Každá kancelária zaručuje náhradu akejkoľvek čiastky zo strany svojich členov, ktorá je požadovaná v súlade s ustanoveniami článku 5 kanceláriou krajiny, v ktorej došlo k dopravnej nehode, alebo zástupcom, ktor[ého] táto vymenovala na tento účel.
Ak člen nezaplatí požadovanú platbu v lehote dvoch mesiacov stanovenej v článku 5, kancelária, ku ktorej tento člen prislúcha, sama vykoná náhradu v súlade s podmienkami opísanými nižšie po obdržaní výzvy na záruku podanej kanceláriou krajiny, v ktorej došlo k dopravnej nehode, alebo zástupcom, ktorého táto na tento účel vymenovala.
Kancelária, ktorá vystupuje ako ručiteľ, vykoná platbu v lehote jedného mesiaca. Po uplynutí uvedeného obdobia sa automaticky uplatňuje úrok z omeškania pri ročnej sadzbe 12 % z čiastky, ktorá má byť zaplatená, vypočítaný odo dňa výzvy na záruku do dňa obdržania úhrady bankou príjemcu.
Výzva na záruku sa vykoná prostredníctvom faxu alebo e‑mailu v lehote 12 mesiacov po dni odoslania žiadosti o náhradu na základe článku 5. Po uplynutí uvedenej lehoty a bez toho, aby bol[i] dotknuté akékoľvek úroky z omeškania, na ktoré môže mať právo, záruka kancelárie vystupujúcej ako ručiteľ je obmedzená na čiastku požadovanú od jej člena plus 12‑mesačný úrok vypočítavaný pri ročnej sadzbe 12 percent.
Nemožno akceptovať žiadnu výzvu na záruku, ak je vykonaná viac ako dva roky po doručení žiadosti o náhradu.“
Článok 10 vnútorných predpisov znie takto:
„Kancelária, na ktorú sa uplatňujú ustanovenia tohoto oddielu, zaručuje na základe úplnej reciprocity, náhradu všetkých čiastok, ktoré sa majú zaplatiť na základe týchto predpisov, ktoré vyplývajú z akejkoľvek dopravnej nehody, ktorej účastníkom je vozidlo obvykle sa nachádzajúce na území štátu, za ktorý je každá z týchto kancelárií zodpovedná, bez ohľadu na to, či je vozidlo poistené, alebo nie.“
Litovské právo
Transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės privalomojo draudimo įstatymas (zákon o povinnom poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou vozidiel) z 5. marca 2004 (Žin., 2004, n
o
46‑1498), v znení účinnom v čase skutkových okolností vo veci samej, vo svojom § 17 ods. 4 stanovoval:
„[Kancelária B] vyplatí náhradu škody spôsobenej v inom členskom štáte Európskej únie v súlade s právnymi predpismi tohto iného členského štátu (ktorého národná kancelária poisťovateľov podpísala vnútorné predpisy), pokiaľ zodpovedná osoba, ktorej motorové vozidlo sa obvykle nachádza na území Litovskej republiky, nie je krytá povinným poistením zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel. … [Kancelária B] vyplatí náhradu aj v iných prípadoch v súlade s požiadavkami vnútorných predpisov.“
§ 23 ods. 5 tohto zákona stanovoval:
„Po vyplatení sumy, na ktorú si uplatnil nárok orgán pre náhradu škody z iného členského štátu Európskej únie, je [kancelária B] oprávnená požadovať preplatenie vyplatenej sumy od zodpovednej osoby, ktorá nie je poistená, alebo od poisťovateľa zodpovednej osoby.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Dňa 20. júla 2006 došlo v Nemecku k dopravnej nehode, pri ktorej došlo k nárazu vozidla vedeného pánom Dockevičiusom, ktoré vlastnila pani Dockevičienė, s vozidlom vedeným pánom K. Florosom, nemeckým štátnym príslušníkom s bydliskom v Nemecku. Na vozidlo, ktoré vlastnila pani Dockevičienė, nebolo uzatvorené povinné poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel.
Zápisnica o nehode, ktorú spísal policajný orgán vo Frankfurte nad Mohanom (Nemecko) spresňuje, že bolo nemožné jasne určiť okolnosti a príčiny nehody. Obaja vodiči sú zároveň označení ako poškodení v dôsledku nehody a obvinení z porušenia cestného zákona, pričom za tieto porušenia bola pánovi Florosovi uložená pokuta 35 eur a pánovi Dockevičiusovi pokuta 60 eur. Podľa uvedenej zápisnice je totiž preukázané, že pán Floros šoféroval bez toho, aby dodržiaval bezpečnú vzdialenosť, keď narazil do iného brzdiaceho vozidla, a že pán Dockevičius cúval bez náležitej osobitnej ostražitosti.
Po tom, ako kancelária A zamietla žiadosť pána Florosa o náhradu škody, ktorú jej zaslal v nadväznosti na túto nehodu, pán Floros podal na Landgericht Frankfurt (Krajinský súd Frankfurt nad Mohanom, Nemecko) žalobu, ktorou sa domáhal, aby bola tejto kancelárii uložená povinnosť zaplatiť mu sumu 4095 eur z titulu náhrady škody, ktorá mu bola spôsobená pri uvedenej nehode.
Rozsudkom pre zmeškanie z 27. decembra 2010 Landgericht Frankfurt (Krajinský súd Frankfurt nad Mohanom) zamietol túto žalobu ako nedôvodnú a nepodloženú dôkazmi. Dňa 8. augusta 2011 tento súd, ktorý rozhodoval v senátnom zložení, tento rozsudok potvrdil.
Dňa 31. januára 2012 Oberlandesgericht Frankfurt (Vyšší krajinský súd Frankfurt nad Mohanom, Nemecko) vyzval kanceláriu A a pána Florosa na urovnanie sporu zmierom, pričom vyhovel návrhu pána Florosa.
Následne kancelária A zaplatila pánovi Florosovi požadovanú sumu, ako aj sumu 3643,71 eura ako trovy konania, a kancelárii B zaslala žiadosť o náhradu celkovej sumy 8352,96 eura.
Kancelária B vyhovela žiadosti kancelárie A a žalovaných vo veci samej požiadala, aby jej túto sumu nahradili. Keďže žalovaní tejto žiadosti nevyhoveli, kancelária B podala na Marijampolės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Marijampolė, Litva) žalobu, ktorej predmetom je regresný nárok a ktorou sa domáhala, aby bola žalovaným vo veci samej uložená povinnosť nahradiť jej uvedenú sumu.
Rozsudkom z 5. mája 2014 Marijampolės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Marijampolė) tejto žalobe vyhovel, pričom rozhodol, že len kancelária A bola príslušná, pokiaľ ide o akúkoľvek otázku týkajúcu sa výkladu zákona uplatniteľného v členskom štáte nehody a vysporiadanie nároku. V dôsledku toho, keďže kancelária B podala žalobu, ktorej predmetom je regresný nárok proti osobe zodpovednej za vzniknutú škodu, a táto osoba namietla proti tomu, aby sa voči nej vyvodzovala zodpovednosť podľa práva členského štátu nehody, prináleží žalovanej strane, aby predložila dôkazy na podporu dôvodov a tvrdení, ktoré uvádza na obranu.
Dňa 7. októbra 2014 Kauno apygardos teismas (Krajský súd Kaunas, Litva) vyhovel odvolaniu podanému žalovanými vo veci samej proti uvedenému rozsudku, zrušil ho a zamietol žalobu kancelárie B. Odvolací súd rozhodol, že vzhľadom na skutočnosť, že osoba zodpovedná za škodu sa nezúčastňovala komunikácie medzi kanceláriami poisťovateľov a nesúhlasila s výškou škody, samotné údaje poskytnuté kanceláriou B, ktoré sa týkajú poskytnutia náhrady škody poškodenému zo strany kancelárie A, nemožno považovať za dostatočné a spoľahlivo nepreukazujú škodu.
Odvolací súd taktiež uviedol, že v tomto druhu konania dôkazné bremeno, pokiaľ ide o sumu škody a príčinnú súvislosť, nesie osoba, ktorá podala žalobu, ktorej predmetom je regresný nárok. Vnútorné predpisy podľa neho upravujú len vzťahy medzi samotnými národnými kanceláriami poisťovateľov a nie sú priamo uplatniteľné na vzťahy medzi národnými kanceláriami poisťovateľov a tretími osobami. Ani zákon o povinnom poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou vozidiel, ani smernica 2009/103 podľa neho neupravujú, že po tom, ako národná kancelária poisťovateľov dotknutého členského štátu nahradila národnej kancelárii poisťovateľov druhého členského štátu sumu, ktorú zaplatila ako náhradu škody, môže národná kancelária poisťovateľov dotknutého členského štátu dosiahnuť, aby bola osobe, ktorá škodu spôsobila, uložená povinnosť zaplatiť túto sumu bez toho, aby sa posudzovala dôvodnosť jej vyčíslenia.
Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Najvyšší súd, Litva), na ktorý kancelária B podala odvolanie proti rozsudku Kauno apygardos teismas (Krajský súd Kaunas) zo 7. októbra 2014, poznamenáva, že tento rozsudok je v podstate v súlade s jeho vlastnou judikatúrou, a to predovšetkým v rozsahu, v akom sa ním ukladá národnej kancelárii poisťovateľov dotknutého členského štátu povinnosť niesť dôkazné bremeno, pokiaľ ide o príčinnú súvislosť medzi správaním osoby zapojenej do nehody a spôsobenou škodou.
Kancelária B však tvrdí, že všeobecné predpisy neupravujú len vzťahy medzi samotnými kanceláriami poisťovateľov, ale aj vzťahy medzi týmito kanceláriami a tretími osobami. Keďže teda kancelária B v súlade s týmito predpismi nahradila kancelárii A sumy, ktoré kancelária A uhradila, žalovaní vo veci samej sú povinní jej tieto sumy nahradiť. Za týchto podmienok nesú dôkazné bremeno žalovaní, najmä pokiaľ ide o neexistenciu uvedenej príčinnej súvislosti. To nemá vplyv na právo na obranu žalovaných vo veci samej, keďže žalovaní mohli vstúpiť do konania a brániť tieto práva v sporoch, ktoré v tomto prípade prebiehali v Nemecku.
Vnútroštátny súd vyjadruje pochybnosti o dôvodnosti tejto argumentácie a najskôr uvádza, že v tomto prípade nemala kancelária A žiadnu povinnosť informovať žalovaných vo veci samej o postupe vysporiadania nároku. Smernica 2009/103 ani vnútorné predpisy totiž výslovne neupravujú žiadny taký informačný mechanizmus ani spôsob jeho fungovania.
Ďalej pán Dockevičius sústavne popieral svoju zodpovednosť za škodu v súvislosti s nehodou a na základe informácií obsiahnutých v spise nemožno dospieť k opačnému záveru. Napokon k náhrade škody pána Florosa došlo na základe dohody o urovnaní, na ktorej sa pán Dockevičius nezúčastnil a ktorá nepreukazuje, že by mal nejakú zodpovednosť za škodu.
Vnútroštátny súd sa teda pýta, či za takých okolností možno pána Dockevičiusa považovať za zodpovedného za výdavky vynaložené kanceláriou B.
Za týchto okolností Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Najvyšší súd, Litva) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 2, článok 10 ods. 1 a 4 a článok 24 ods. 2 smernice 2009/103, článok 3 ods. 4, článok 5 ods. 1 a 4, článok 6 ods. 1 a článok 10 vnútorných predpisov, ako aj článok 47 [Charty] (spolu alebo samostatne, ale bez obmedzenia na vyššie uvedené ustanovenia) chápať a vykladať v tom zmysle, že v prípade, keď:
—
národná kancelária poisťovateľov (kancelária A) vyplatí náhradu škody osobe poškodenej cestnou dopravnou nehodou v členskom štáte, v ktorom je táto kancelária usadená, z toho dôvodu, že štátny príslušník iného členského štátu, ktorý škodu spôsobil, nemal uzatvorené poistenie zodpovednosti za škodu,
—
v dôsledku tejto náhrady škody kancelária A vstúpi do práv poškodeného a požaduje preplatenie nákladov spojených s vysporiadaním nároku od národnej kancelárie poisťovateľov v krajine pôvodu zodpovednej osoby (kancelária B),
—
kancelária B nevykoná nezávislé prešetrenie alebo nepožiada o dodatočné informácie a vyhovie žiadosti kancelárie A o preplatenie,
—
kancelária B iniciuje súdne konanie proti žalovaným (zodpovednej osobe a majiteľovi vozidla), v ktorom sa domáha náhrady vynaložených výdavkov,
žalobkyňa v tomto konaní (kancelária B) môže svoj nárok voči žalovaným (zodpovednej osobe a majiteľovi vozidla) založiť len na tom, že kancelárii A uhradila náklady, a (žalobkyňa) nie je vôbec povinná preukázať splnenie podmienok, ktorými sa riadi zodpovednosť žalovaného/zodpovednej osoby za škodu (zavinenie, protiprávne konanie, príčinná súvislosť a výška škody), a rovnako nie je vôbec povinná preukázať, že pri náhrade škody poškodenému bolo cudzie právo riadne uplatnené?
2.
Má sa článok 24 ods. 1 piaty pododsek písm. c) smernice 2009/103 a článok 3 ods. 1 a 4 vnútorných predpisov (spolu alebo samostatne, ale bez obmedzenia na vyššie uvedené ustanovenia) chápať a vykladať v tom zmysle, že kancelária A musí pred prijatím konečného rozhodnutia o vyplatení náhrady škody, ktorú utrpel poškodený, jasne a zrozumiteľne (aj z hľadiska jazyka, v ktorom je informácia poskytnutá) informovať zodpovednú osobu a majiteľa vozidla (pokiaľ nejde o tú istú osobu) o začatí a priebehu procesu vysporiadania nároku a poskytnúť im dostatok času na to, aby predložili svoje pripomienky alebo námietky k pripravovanému rozhodnutiu o vyplatení náhrady škody a/alebo k výške tejto náhrady?
3.
Má sa v prípade zápornej odpovede na otázku č. 1 [t. j. pokiaľ žalovaní (zodpovedná osoba a majiteľ vozidla) môžu požadovať, aby žalobkyňa (kancelária B) predložila dôkazy, alebo pokiaľ môžu podať námietky okrem iného v súvislosti s okolnosťami cestnej dopravnej nehody, s uplatnením legislatívneho rámca zodpovednosti zodpovednej osoby za škodu, s výškou škody a s metódou jej výpočtu] článok 2, článok 10 ods. 1 a článok 24 ods. 2 smernice 2009/103 a článok 3 ods. 4 druhý pododsek vnútorných predpisov (spolu alebo samostatne, ale bez obmedzenia na vyššie uvedené ustanovenia) chápať a vykladať v tom zmysle, že bez ohľadu na to, že kancelária B pred prijatím konečného rozhodnutia nepožiadala kanceláriu A o poskytnutie informácií o výklade právnych predpisov platných v krajine, v ktorej došlo k dopravnej nehode, a o vysporiadaní nároku, kancelária A musí tieto informácie v každom prípade poskytnúť kancelárii B, pokiaľ si ich tá následne vyžiada, spolu so všetkými ďalšími informáciami, ktoré kancelária B potrebuje na preukázanie svojej pohľadávky [z titulu regresného nároku] voči žalovaným (zodpovednej osobe a majiteľovi vozidla)?
4.
Pokiaľ je odpoveď na otázku č. 2 kladná (t. j. kancelária A je povinná informovať zodpovednú osobu a majiteľa vozidla o procese vysporiadania nároku a dať im príležitosť podať námietky v súvislosti so zodpovednosťou alebo výškou škody), aké následky bude mať nesplnenie povinnosti kancelárie A poskytnúť informácie na:
a)
povinnosť kancelárie B vyhovieť žiadosti o preplatenie podanej kanceláriou A;
b)
povinnosť zodpovednej osoby a majiteľa vozidla nahradiť kancelárii B vynaložené náklady?
5.
Má sa článok 5 ods. 1 a článok 10 vnútorných predpisov chápať a vykladať v tom zmysle, že suma, ktorú vyplatí kancelária A poškodenému ako náhradu škody, sa má považovať za nepreplatiteľné riziko, ktoré znáša samotná kancelária A (pokiaľ toto riziko neznáša kancelária B), a nie za peňažný záväzok ďalšej osoby, ktorá bola účastníkom tej istej cestnej dopravnej nehody, a to tým viac vzhľadom na okolnosti prejednávanej veci:
—
orgán pre náhradu škody (kancelária A) pôvodne zamietol žiadosť poškodeného o náhradu škody,
—
poškodený z tohto dôvodu podal žalobu o náhradu škody,
—
nižšie súdy túto žalobu proti kancelárii A zamietli ako nedôvodnú a nepodloženú dôkazmi,
—
poškodený a kancelária A dosiahli zmier až na vyššom súde, ktorý poukázal na to, že pokiaľ účastníci konania odmietnu uzavrieť zmier, vráti vec nižšiemu súdu na nové posúdenie,
—
kancelária A odôvodnila svoje rozhodnutie uzavrieť zmier najmä tým, že sa tým predíde ďalším nákladom spojeným s predlžovaním súdneho konania,
—
v prejednávanej veci nebola zodpovednosť (zavinenie) žalovaného účastníka cestnej dopravnej nehody určená súdom?“
Konanie na Súdnom dvore
Listom z 25. júla 2016 Súdny dvor doručil vnútroštátnemu súdu rozsudok zo 6. októbra 1987, Demouche a i. (
152/83
,
EU:C:1987:421
) v jeho nemeckej, anglickej a francúzskej jazykovej verzii, keďže tento rozsudok nebol preložený do litovského jazyka, spolu s otázkou, či vzhľadom na body 17 až 21 uvedeného rozsudku trvá na svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
Listom z 20. septembra 2016 vnútroštátny súd uviedol, že na svojom návrhu trvá.
O prejudiciálnych otázkach
Svojimi otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 3 ods. 4, článok 5 ods. 1 a 4, článok 6 ods. 1 a článok 10 vnútorných predpisov, článok 2, článok 10 ods. 1 a 4, ako aj článok 24 ods. 2 smernice 2009/103 a/alebo článok 47 Charty vykladať v tom zmysle, že v tomto prípade bránia následkom vyplývajúcim z jeho judikatúry, podľa ktorej v podstate kancelária B nesie na účely uplatnenia regresného nároku dôkazné bremeno týkajúce sa všetkých okolností preukazujúcich zodpovednosť žalovaných vo veci samej za škodu v súvislosti s nehodou, ku ktorej došlo 20. júla 2006.
Po prvé v rozsahu, v akom vnútroštátny súd požaduje, aby Súdny dvor podal výklad vnútorných predpisov, je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor má podľa článku 267 ZFEÚ právomoc rozhodovať o prejudiciálnych otázkach týkajúcich sa výkladu Zmlúv a o platnosti a výklade aktov prijatých inštitúciami, orgánmi, úradmi alebo agentúrami Únie.
Súdny dvor mal už pritom príležitosť konštatovať v súvislosti s aktmi takej istej povahy, ktoré predchádzali uvedeným vnútorným predpisom, že tieto akty nemožno považovať za akty prijaté inštitúciami, orgánmi, úradmi alebo agentúrami Únie (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 6. októbra 1987, Demouche a i.,
152/83
,
EU:C:1987:421
, bod
, ako aj z 12. novembra 1992, Fournier,
C‑73/89
,
EU:C:1992:431
, body
a
).
Súdny dvor totiž uviedol, že tieto akty finalizovali a uzavreli súkromnoprávne subjekty, pričom na ich uzavretí sa nezúčastnila žiadna inštitúcia alebo orgán Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. októbra 1987, Demouche a i.,
152/83
,
EU:C:1987:421
, body
a
).
Súdny dvor okrem toho odmietol ako irelevantné vo vzťahu k povahe uvedených aktov okolnosti, že po prvé ich uzavretie bolo predpokladom nadobudnutia účinnosti smernice 72/166, po druhé doba platnosti tejto smernice bola podmienená dobou platnosti predmetných aktov, po tretie Komisia zakaždým prostredníctvom odporúčania a následných rozhodnutí konštatovala súlad týchto aktov s požiadavkami uvedenej smernice a po štvrté uvedené akty tvorili prílohy rozhodnutí Komisie a spoločne s nimi boli uverejnené v
Úradnom vestníku Európskej únie
(pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. októbra 1987, Demouche a i.,
152/83
,
EU:C:1987:421
, body
a
).
Pritom je potrebné konštatovať, že tie isté úvahy platia aj pre vnútorné predpisy, ktoré finalizovali a uzavreli súkromnoprávne subjekty, pričom na ich uzavretí sa nezúčastnila žiadna inštitúcia, orgán, úrad ani agentúra Únie.
Súdny dvor preto nemá právomoc rozhodovať o tých častiach prejudiciálnych otázok položených vnútroštátnym súdom, ktoré sa týkajú výkladu vnútorných predpisov.
Po druhé v rozsahu, v akom vnútroštátny súd žiada Súdny dvor o výklad ustanovení smernice 2009/103, je na jednej strane potrebné konštatovať, že táto smernica sa neuplatňuje
ratione temporis
na spor vo veci samej vzhľadom na jej dátum nadobudnutia účinnosti a na dátum poistnej udalosti, ktorá viedla k uvedenému sporu.
Na druhej strane, keďže pán Floros podal svoju žiadosť kancelárii A a keďže táto kancelária nie je v Nemecku príslušným subjektom v zmysle článku 1 ods. 4 a 7 smernice 84/5, ale kanceláriou, ktorá je súčasťou systému zelenej karty, je zjavné, že spor vo veci samej spadá pod uvedený systém, a nie pod systém zavedený najmä smernicami 72/166, 84/5 a 2000/26.
Navyše vzhľadom na to, že článok 6 smernice 2000/26 sa použije podľa článku 1 ods. 1 prvého pododseku tejto smernice len na poskytnutie náhrady škody poškodeným, ktorí majú bydlisko v inom členskom štáte ako v členskom štáte, v ktorom došlo k predmetnej poistnej udalosti, a že k poistnej udalosti, o ktorú ide v spore vo veci samej, došlo v členskom štáte bydliska pána Florosa, toto ustanovenie sa v žiadnom prípade nepoužije na spor vo veci samej. To isté platí aj pre článok 2 smernice 72/166, ktorý zjavne nevykazuje s týmto sporom žiadnu inú spojitosť než jeho odkaz na vnútorné predpisy, na ktorých výklad nemá Súdny dvor právomoc.
Po tretie za týchto podmienok nie je zo sporu vo veci samej zrejmé žiadne vykonávanie práva Únie v zmysle článku 51 ods. 1 Charty, takže nič nenasvedčuje tomu, že by sa na spor vo veci samej mohol uplatňovať článok 47 Charty.
Vzhľadom na uvedené úvahy je potrebné na položené otázky odpovedať:
—
Súdny dvor nemá právomoc rozhodovať o tých častiach prejudiciálnych otázok položených vnútroštátnym súdom, ktoré sa týkajú výkladu vnútorných predpisov.
—
Keďže smernica 2009/103 sa na spor vo veci samej neuplatňuje
ratione temporis
,
—
keďže smernice 72/166, 84/5 a 2000/26 sa na tento spor neuplatňujú
ratione materiae
, a teda
—
keďže na uvedený spor sa nepoužije ani článok 47 Charty z dôvodu, že sa nevykonáva právo Únie v zmysle článku 51 ods. 1 Charty,
uvedené smernice a článok 47 Charty sa majú vykladať v tom zmysle, že v tomto prípade nebránia následkom vyplývajúcim z judikatúry vnútroštátneho súdu, podľa ktorej kancelária B nesie na účely uplatnenia regresného nároku dôkazné bremeno týkajúce sa všetkých okolností preukazujúcich zodpovednosť žalovaných vo veci samej za škodu v súvislosti s nehodou, ku ktorej došlo 20. júla 2006.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

Súdny dvor nemá právomoc rozhodovať o tých častiach prejudiciálnych otázok položených vnútroštátnym súdom, ktoré sa týkajú výkladu vnútorných predpisov rady kancelárií, ktoré boli prijaté dohodou z 30. mája 2002 medzi národnými kanceláriami poisťovateľov členských štátov Európskeho hospodárskeho priestoru a iných pridružených štátov, ktorá je prílohou rozhodnutia Komisie 2003/564/ES z 28. júla 2003 o uplatňovaní smernice Rady 72/166/EHS, pokiaľ ide o kontrolu plnenia povinnosti poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel.

—
Keďže smernica Európskeho parlamentu a Rady 2009/103/ES zo 16. septembra 2009 o poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel a o kontrole plnenia povinnosti poistenia tejto zodpovednosti sa na spor vo veci samej neuplatňuje
ratione temporis,

—
keďže smernica Rady 72/166/EHS z 24. apríla 1972 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú motorovými vozidlami a kontroly plnenia povinnosti poistenia tejto zodpovednosti, zmenená a doplnená smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2005/14/ES z 11. mája 2005, smernica Rady 84/5/EHS z 30. decembra 1983 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel, zmenená a doplnená smernicou 2005/14, a smernica Európskeho parlamentu a Rady 2000/26/ES zo 16. mája 2000 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel a o zmene a doplnení smerníc Rady 73/239/EHS a 88/357/EHS, sa na tento spor neuplatňujú
ratione materiae
, a teda

—
keďže na uvedený spor sa nepoužije ani článok 47 Charty základných práv Európskej únie z dôvodu, že sa nevykonáva právo Únie v zmysle článku 51 ods. 1 Charty,

uvedené smernice a článok 47 Charty sa majú vykladať v tom zmysle, že v tomto prípade nebránia následkom vyplývajúcim z judikatúry vnútroštátneho súdu, podľa ktorej Lietuvos Respublikos transporto priemonių draudikų biuras (litovská kancelária poisťovateľov motorových vozidiel) nesie na účely uplatnenia regresného nároku dôkazné bremeno týkajúce sa všetkých okolností preukazujúcich zodpovednosť žalovaných vo veci samej za škodu v súvislosti s nehodou, ku ktorej došlo 20. júla 2006.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: litovčina.