CELEX: 62016TJ0151
Toetused
OLAFi juurdlus
Eeskirjade eiramise tuvastamine
Komisjoni otsus haldussanktsiooni määramise kohta
Liidu üldeelarvest rahastatavate hankelepingute sõlmimise ja toetuste määramise menetlustest kõrvalejätmine 18 kuuks
Varajase avastamise ja kõrvalejätmise süsteemi andmebaasi sissekandmine
Finantsmääruse erinevate redaktsioonide ajaline kohaldamine
Olulised menetlusnormid
Leebemat karistust sätestava seaduse tagasiulatuv kohaldamine

Vaidluse taust
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2012. aasta määrust (EL, Euratom) nr 966/2012, mis käsitleb Euroopa Liidu üldeelarve suhtes kohaldatavaid finantseeskirju ning millega muudetakse nõukogu määrust (EÜ, Euratom) nr 1605/2002 (
ELT 2012, L 298, lk 1
; edaspidi „finantsmäärus“), on muu hulgas muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 28. oktoobri 2015. aasta määrusega (EL, Euratom) 2015/1929 (
ELT 2015, L 286, lk 1
), mida kohaldatakse alates 1. jaanuarist 2016. Kuna käesolevas kohtuasjas on vaidlus küsimuses, millist finantsmääruse redaktsiooni tuleb käesoleva juhtumi asjaoludele kohaldada, siis on antud juhul vaja viidata ka finantsmääruse sellele redaktsioonile, mis kehtis väidetavate rikkumiste toimepanemise ajal, mil juhinduti nõukogu 25. juuni 2002. aasta määrusest (EÜ, Euratom) nr 1605/2002, mis käsitleb Euroopa ühenduste üldeelarve suhtes kohaldatavat finantsmäärust (
ELT 2002, L 248, lk 1
; ELT eriväljaanne 01/04, lk 74), selles redaktsioonis, mis kehtis 2008. aasta novembris ja 2009. aasta veebruaris. Komisjoni 29. oktoobri 2012. aasta delegeeritud määrust (EL) nr 1268/2012, mis käsitleb määruse nr 966/2012 (
ELT 2012, L 362, lk 1
) kohaldamise eeskirju, on samuti alates 1. jaanuarist 2016 muudetud komisjoni 30. oktoobri 2015. aasta delegeeritud määrusega (EL) 2015/2462 (
ELT 2015, L 342, lk 7
), samas kui väidetavate rikkumiste toimepanemise ajal kuulus kohaldamisele komisjoni 23. detsembri 2002. aasta määrus (EÜ, Euratom) nr 2342/2002, millega kehtestatakse määruse nr 1605/2002 üksikasjalikud rakenduseeskirjad (
ELT 2002, L 357, lk 1
; ELT eriväljaanne 01/04, lk 145) (edaspidi on iga nimetatud määrus „rakendusmäärus“).
Hageja NC on mittetulundusühing, mille tegevus teenib humanitaarseid ja kestliku arengu eesmärke. Ta sai 2007. aastal Euroopa Ühenduste Komisjoniga väljaspool Euroopa Ühendust arendatava tegevuse kohta sõlmitud lepingu alusel toetust, mille summaks oli ette nähtud mitusada tuhat eurot keskkonnakaitse eesmärki teeniva haldusprojekti jaoks kolmandas riigis.
Euroopa Liidu Kontrollikoda viis 2012. aastal hageja asukohas läbi kontrolli, mis puudutas eespool punktis 2 nimetatud lepingu täitmist. Ta tegi kindlaks kaks materiaalse vara ostu – sõiduki ja tehnilise varustuse ostud –, mille puhul tekkis kahtlus, kas nende ostudega seotud võistlevad pakkumismenetlused, mis toimusid vastavalt 2008. aasta novembris ja 2009. aasta veebruaris, olid ausalt korraldatud. Seetõttu alustas Euroopa Pettustevastane Amet (OLAF) juurdlust, mille käigus ta juhtis hageja tähelepanu sellele, et viimane ei ole suutnud esitada dokumente, millega ta palus esitada pakkumusi erinevatel tarnijatel, ja et juurdluse tulemusena on selgunud, et teatud pakkujad olid seotud ühe ja sama tarnijaga, kellega oli sõlmitud kaks lepingut. OLAFi sõnul andsid faktilised asjaolud alust arvata, et hageja ise oli asju korraldanud nimetatud tarnija huvides. Hageja vastas OLAFile, kes talle 2014. aasta augustis aga ikkagi teatas, et juurdlust lõpetades soovitab ta komisjonil kanda see sisse varajase hoiatamise süsteemi, mis on ette nähtud komisjoni 16. detsembri 2008. aasta otsusega 2008/969/EÜ, Euratom, mis käsitleb varajase hoiatamise süsteemi komisjoni eelarvevahendite käsutajatele ja rakendusametitele (
ELT 2008, L 344, lk 125
).
31. augusti 2015. aasta kirjaga, mis on koostatud finantsmääruse artikli 131 lõike 5 alusel koostoimes sama määruse artikli 109 lõikega 1 ning rakendusmääruse artikli 145 (kuni 31. detsembrini 2015 kehtinud redaktsioonis) alusel, mille kohaselt võib vastutav eelarvevahendite käsutaja pärast seda, kui ta on andnud asjaomasele isikule võimaluse esitada oma seisukohad, määrata tõhusaid, proportsionaalseid ja hoiatavaid haldussanktsioone ja rahatrahve toetuste saajatele, kelle puhul on leitud, et nad on oma kohustusi olulisel määral rikkunud, teatas komisjon hagejale, et ta kavatseb jätta hageja kaheks aastaks kõrvale Euroopa Liidu eelarvest rahastatavate hankelepingute sõlmimise ja toetuste määramise menetlustest. Rakendusmääruse artikkel 145 kuni 31. detsembrini 2015 kehtinud redaktsioonis nägi nimelt ette, et liidu eelarvest rahastatavatest hankemenetlustest ja toetuste andmise menetlustest kõrvalejätmine võib kesta kuni viis aastat alates rikkumise tuvastamise kuupäevast või korduva rikkumise puhul isegi kuni kümme aastat. Komisjon lisas, et juhul kui selline karistus määratakse, kantakse see kõrvalejätmise keskandmebaasi, millele viitab finantsmääruse artikkel 108 kuni 31. detsembrini 2015 kehtinud redaktsioonis, samuti varajase hoiatamise süsteemi kõrvalejätmishoiatusena, mis on ette nähtud komisjoni 13. novembri 2014. aasta otsuse 2014/792/EL, mis käsitleb varajase hoiatamise süsteemi komisjoni eelarvevahendite käsutajatele ja rakendusametitele (
ELT 2014, L 329, lk 68
), artiklis 12; see otsus asendas varasemat varajase hoiatamise süsteemi käsitlevat otsust ja on omakorda asendatud finantsmääruse artikli 105a lõike 1 punkti a ja artikli 108 lõigete 2–4 sätetega alates 1. jaanuarist 2016 kehtinud redaktsioonis, mis käsitlevad „liidu finantshuve ähvardavate ohtude varajast avastamist“. Olgu märgitud, et komisjon viitas oma kirjas ka finantsmääruse ja selle rakendusmääruse asjasse puutuvatele sätetele, mis kehtisid väidetavate rikkumiste toimepanemise ajal. Komisjoni kirjas nimetatud määruste sätted on sisuliselt identsed käesoleva punkti alguses osundatud sätetega.
Komisjon palus eespool mainitud sätetes ette nähtud ärakuulamismenetluse käigus hagejal esitada oma seisukohad 30 päeva jooksul komisjoni kirja kättesaamisest.
Selles 31. augusti 2015. aasta kirjas andis komisjon faktiliste asjaolude kirjelduse, esitas teatud hulga asjaolusid, mille põhjal ta järeldas, et kahe vaidlusaluse ostuga seotud pakkumused ei olnud ausad, rõhutas sõiduki tarne pakkujate isikuandmete ebakõla nende andmete, mille hageja esitas tegevusaruandes, mis on saadetud liidu delegatsiooni juhile projektiga seotud kolmandas riigis, ja nende andmete vahel, mis on välja selgitatud OLAFi läbiviidud juurdluse tulemusena, ja juhtis tähelepanu, et tehnilise varustuse ostu ei ole mainitud üheski hageja esitatud aruandes ning et hageja ei suutnud esitada kontrollikojale koopiaid pakkumiskutsetest, mis oleks tulnud saata pakkujatele. Komisjon järeldas sellest, et hageja korraldas pettuse, mis seisnes näilikus võistlevas pakkumismenetluses, et soodustada kahe vaidlusaluse materiaalse vara tarnijat. Seejärel esitatud õiguslikus analüüsis käsitas komisjon lisaks kahe võistleva pakkumismenetlusega manipuleerimisele eeskirjade eiramisena selliste aruannete esitamist, mis ei vastanud tegelikkusele, lepingus sätestatud ostupõhimõtete eiramist ja dokumentide esitamise kohustuste täitmata jätmist. Tema üldhinnangu kohaselt ei ole hageja toetuse saanud projekti hallanud asjalikult, tõhusalt, läbipaistvalt ja nõutava hoolsusega, vastavalt tegevusala heale tavale ja järgides lepingut. Mis puutub kavandatavasse karistusse, siis kõigepealt viitas komisjon üldkriteeriumidele, mida ta pidi kohaldama, ja andis seejärel hinnangu, et avastatud eeskirjade eiramised on väga rasked ja see ei olnud mitte esimene kord, kui hageja on esitanud võltsitud või tegelikkusele mittevastavaid dokumente. Sellega seoses viitas komisjon mitmele võttele, mida hageja on kasutanud, et suurendada oma kulusid võrreldes tegelike kuludega eri lepingute puhul, kaasa arvatud käesolevas kohtuasjas käsitletav leping, ja mille on avastanud OLAF või muud teenistused. See on toonud kaasa hageja kohustuse hüvitada alusetult saadud toetusi rohkem kui 200000 euro ulatuses.
Hageja esitas vastuseks oma seisukohad komisjoni poolt määratud tähtaja jooksul 5. oktoobri 2015. aasta kirjaga. Ta selgitas eelkõige, et kõrvalejätmine on tema puhul ebaproportsionaalne karistus. Ta väitis selle kohta esiteks, et faktilised asjaolud ei vasta tegelikult rasketele rikkumistele, mille ta on väidetavalt toime pannud. Ta vaidlustas tõiga, et asjaolud, millest komisjon lähtus, võinuks viia järelduseni, et tema on korraldanud näilikke võistlevaid pakkumismenetlusi. Ta möönis sisuliselt, et ta ei teostanud piisavalt ranget kontrolli ja aruannete koostamisel esines puudusi, toonitades, et projekti eest vastutav töötaja on töölt vabastatud ja asutusesisest menetlust on muudetud, kuid ta eitas omapoolset tahtlikku pettust, esitades argumente erinevate asjaolude kohta, millele komisjon oli osutanud. Teiseks väitis ta, et viidatud asjaolud ei kahjustanud liidu finantshuve ega mainet. Vaidlusaluste ostude eest maksti turuhinda ja liit oleks vastava summa hüvitanud. Kolmandaks leidis hageja, et tuleks arvesse võtta möödunud aega, kuivõrd pärast väidetavate rikkumiste toimepanemist 2008. ja 2009. aastal on talle juba määratud raskeid karistusi eeskirjade muude eiramiste eest. Sellega seoses vaidleb hageja neljandaks vastu sellele, et eeskirjade eiramised olid korduvad. Muud juhtumid, mida komisjon mainis, ei olnud tegelikult varasemad käesolevas kohtuasjas käsitletavatest, vaid toimusid samal ajal, tuues esile sama puuduse sisekontrolli teostamisel. Viiendaks ei olnud toimepandud eeskirjade eiramised tahtlikud. Kuuendaks on nende tuvastamine nüüdseks võimaldanud kehtestada asutusesisesed menetlused ja tugeva kontrollimehhanismi, mille eesmärk on tagada nõutavatest põhimõtetest kinnipidamine, samuti on hageja teinud uurimiste käigus täielikku koostööd vastavate liidu institutsioonide teenistustega. Seitsmendaks tõi hageja esile, et talle juba määratud raske karistus, millele on eespool viidatud, on meedias muutunud üldtuntud faktiks seoses OLAFi varasemate tema suhtes korraldatud juurdlustega. Seega tema kõrvalejätmine kaheks aastaks, mida komisjon kavandab koos sissekandmisega kõrvalejätmise keskandmebaasi, mis oli ette nähtud finantsmääruse artiklis 108 kuni 31. detsembrini 2015 kehtinud redaktsioonis, samuti varajase hoiatamise süsteemi, annaks talle hävitava hoobi, mis ei ole seotud viidatud asjaoludega.
Komisjon võttis 28. jaanuaril 2016 vastu vaidlustatud otsuse hagejale haldussanktsiooni määramise kohta, millega ta jäetakse kõrvale liidu üldeelarvest rahastatavate hankelepingute sõlmimise ja toetuste määramise menetlustest 18 kuuks ja millest tulenevalt ta kantakse finantsmääruse artikli 108 lõikes 1 alates 1. jaanuarist 2016 kehtinud redaktsioonis ette nähtud varajase avastamise ja kõrvalejätmise süsteemi andmebaasi (edaspidi „vaidlustatud otsus“).
Vaidlustatud otsus kordab faktiliste asjaolude kirjeldust, mis sisaldus komisjoni 31. augusti 2015. aasta kirjas, millest on tehtud kokkuvõte eespool punktis 6. Otsuses on märgitud, et ärakuulamismenetlus algatati nimetatud kirjaga finantsmääruse artikli 109 lõike 1 alusel kuni 31. detsembrini 2015 kehtinud redaktsioonis. Selles on täpsustatud karistuse õiguslikku alust viitega finantsmääruse ja selle rakendusmääruse sätetele, mis kehtisid väidetavate rikkumiste toimepanemise ajal (vt eespool punkt 4). Joonealuses märkuses on komisjon selle kohta selgitanud järgmist:
„Kooskõlas õigusnormide ajalise järgnevuse põhimõtte ja väljakujunenud kohtupraktikaga, mis seda käsitleb, tuleb meenutada, et kohaldama peab otsuse vastuvõtmise ajal kehtivaid menetlusnorme, samas kui materiaalõigusnorme ei kohaldata olukordade suhtes, mis olid tekkinud enne nende jõustumist […]. Seega tuleb käesolevas asjas kohaldada neid materiaalõigusnorme, mis kehtisid väidetavate rikkumiste toimepanemise ajal. Ärakuulamismenetlus viidi lõpule kuni 31. detsembrini 2015 kehtinud normide alusel.“
Seejärel on vaidlustatud otsuses mainitud kahte avastatud eeskirjade eiramist, nimelt kahe võistleva pakkumismenetlusega manipuleerimist ja tegelikkusele mittevastavate aruannete esitamist. Ühtlasi on seal mainitud kavandatavat kaheks aastaks kõrvalejätmise karistust, arvestades eelkõige tegelikkusele mittevastavate andmete korduvat esitamist.
Seejärel on vaidlustatud otsuses tehtud õiguslik analüüs, millega komisjon kvalifitseerib kaks eelmises punktis nimetatud eeskirjade eiramist hageja lepinguliste kohustuste raskeks rikkumiseks finantsmääruse nende asjasse puutuvate sätete tähenduses, mis kehtisid väidetavate rikkumiste toimepanemise ajal, see tähendab antud juhul määruse nr 1605/2002 artikli 96 lõike 1 punkti b ja artikli 114 lõike 4 tähenduses, mis on identsed vastavalt artikli 109 lõike 1 punktiga b ja artikli 131 lõikega 5 finantsmääruse kuni 31. detsembrini 2015 kehtinud redaktsioonis. Komisjon ei nõustu argumentidega, millega hageja vaidleb vastu sellele, et ta on korraldanud näilikke võistlevaid pakkumismenetlusi. Ta ei nõustu ka muude argumentidega, millega hageja püüab näidata, et ta ei ole eiranud lepingus sätestatud teatavaid põhimõtteid, või et ta on lepingut nõuetekohaselt täitnud. Ta rõhutab ühtlasi, et hageja ei ole vaidlustanud, et aruannetes, mille ta pidi esitama, oli vigu, ebakõlasid või lünki.
Karistuse kohta selgitab komisjon, et väidetavate rikkumiste toimepanemise ajal kehtinud rakendusmääruse asjasse puutuvate sätete kohaselt peab ta kõrvalejätmise kestuse kindlaksmääramisel tagama kooskõla proportsionaalsuse põhimõttega, võttes eelkõige arvesse rikkumiste raskusastet, eriti nende mõju liidu finantshuvidele ja mainele, aega, mis on möödunud asjaolude asetleidmisest, rikkumiste kestust ja kordumist, asjaomase üksuse tahtlikku tegutsemist või hooletuse raskusastet ja meetmeid, mida ta võttis olukorra parandamiseks. Käesolevas asjas on komisjon rõhutanud, et rikkumised on rasked, ja seejärel märkinud, et tegelikkusele mittevastavate dokumentide esitamine on olnud hageja korduv tegevus. Sellega seoses viitas ta mitmele 31. augusti 2015. aasta kirjas mainitud võttele, mida hageja on kasutanud, et suurendada oma kulusid võrreldes tegelike kuludega eri lepingute puhul, ja mille on avastanud OLAF või muud teenistused. Mitmesugustele argumentidele, millega hageja püüab karistust vältida, vastab komisjon eelkõige, et ei ole õige eitada liidule tekitatud rahalist kahju, kuna juhul, kui võistlevad pakkumismenetlused oleksid olnud ausad, oleks ostuhind võinud olla madalam, et kolmandate riikidega tehtavaks arengukoostööks ette nähtud toetuste väärkasutus kahjustab paratamatult liidu mainet, et rikkumistest möödunud aeg on tingitud asjaolust, et need avastas kontrollikoda alles 2012. aastal, et kehtiva rakendusmääruse asjasse puutuvates sätetes viidatud korduva rikkumise mõiste ei eelda, et mõne rikkumise eest on varem määratud haldussanktsioon, ega ka mitte rikkumiste ajalist järgnevust, vaid hõlmab juhtumeid, mil rikkumised ei ole isoleeritud ja pannakse toime sarnaste rikkumiste kogumis, mis näitab, et olukord on raske, et antud juhul oli hageja siiski juba varem esitanud valeandmeid, et näidata suuremaid kulusid, ning et vastupidi sellele, mida ta väidab, olid käesolevas asjas arutusel olevad manipuleerimised tahtlikud ja kontrollimehhanism ei oleks suutnud neid vältida. Lisaks vaidleb komisjon kindlalt ja üksikasjadesse süüvides vastu sellele, nagu oleks tema põhjustanud hagejat puudutavate menetluste ja järjestikuste probleemide, mis võinuks teda mõjutada, kajastamise meedias. Komisjon rõhutab, et avaliku sektori – välja arvatud liidu – vahendite osakaal hageja eelarves on väga suur ja et aastatel 2008–2014 on talle antud liidu toetused moodustanud sellest palju väiksema osa. Kõrvalejätmine ei oleks seega komisjoni sõnul olnud hagejale hävitavate tagajärgedega karistus, vastupidi sellele, mida ta väidab. Komisjon võttis aga arvesse hageja poolt sisekontrolli ja ‑menetluste parandamiseks rakendatud meetmeid ja vaidlusaluse projekti eest vastutava isiku töölt vabastamist ning vähendas lõplikku karistust kõrvalejätmisega 18 kuuks, mis viiakse täide karistuse määramise otsuse kättetoimetamise kuupäevast arvates.
Komisjon on vaidlustatud otsuses lisanud, et hageja jääb varajase avastamise ja kõrvalejätmise süsteemi andmebaasi sissekantuks karistusaja lõpuni. Sissekanne on faktiliselt tehtud 30. märtsil 2016.
Vaidlustatud otsust ei ole avaldatud. Väidetavate rikkumiste toimepanemise ajal kehtinud redaktsioonis ei näinud finantsmäärus ette sellise otsuse avaldamise võimalust. Seevastu finantsmääruse kuni 31. detsembrini 2015 kehtinud redaktsioonis oli artikli 109 lõikes 3 selline avaldamine ette nähtud, kui kõik otsuse suhtes rakendatavad õiguskaitsevahendid on ammendatud. Nüüd on finantsmääruse alates 1. jaanuarist 2016 kehtivas redaktsioonis artikli 106 lõigetes 16 ja 17 kõrvalejätmise karistuste kohta, mis on määratud sellistel juhtudel nagu käesolevas asjas, sätestatud, et teatavatel tingimustel võib määratud kõrvalejätmisega seotud nimesid puudutava teabe avaldada enne õiguskaitsevahendite ammendumist.
29. jaanuaril 2016, kui hageja ei olnud vaidlustatud otsusega veel tutvunud, saatsid tema nõustajad komisjonile kirja. Kirjas vaidlustatakse mõiste „pettus“ kasutamine komisjoni 31. augusti 2015. aasta kirjas, põhjendusel, et see viitab asjaolule, et kõnealused teod on tahtlikud, ja kuna see on väga halva tähendusega. Ainult väidetavad rasked lepingurikkumised olid tegelikult vaidluse all. Lisaks on rõhutatud, et kõrvalejätmise karistuse ülemmäära on juhtudel, nagu on arutusel põhikohtuasjas, langetatud viielt aastalt kolmele aastale, nagu nähtub finantsmääruse artikli 106 lõike 14 punktist c alates 1. jaanuarist 2016 kehtivas redaktsioonis. Kavandatav kahe aasta pikkune karistus oleks nüüd võimalike karistuste tipp ja oleks igal juhul tulnud vähendamiseks uuesti läbi vaadata. Esimese võimalusena paluti karistust üldse mitte määrata. Juba esitatud argumentidele lisati, et finantsmääruse samas redaktsioonis näeb artikli 106 lõige 7 ette, et ettevõtjat ei saa kõrvale jätta, kui ta on võtnud parandusmeetmeid, mis tõendavad tema usaldusväärsust. Käesoleval juhul on mitte üksnes liit säilitanud oma rahalised vahendid, vaid ka hageja on põhjalikult uuesti läbi vaadanud oma töömeetodid. Asjaolu, et vaidlusalused teod olid korduvad, on uuesti vaidlustatud. Lisaks märgitakse, et hageja oli tõenäoliselt liidu lepingute sõlmimisest
de facto
kõrvale jäetud juba 2014. aasta teisest poolest ja et ta kavatseb seda kontrollida. Samuti on küsitud, kuidas komisjon kavatseb kaasata menetlusse toimkonda, mis oli äsja ette nähtud finantsmääruse artiklis 108 alates 1. jaanuarist 2016 kehtivas redaktsioonis (edaspidi „artiklis 108 osutatud toimkond“).
Hageja kirjutas komisjonile 29. veebruaril 2016, et on kahetsusväärne, et tema nõustajate kiri, mis on kokkuvõtlikult esitatud eespool punktis 15, ja vaidlustatud otsus ristusid. Ta küsis, kas otsus avaldatakse, ja palus selle uuesti läbi vaadata, arvestades nõustajate esitatud argumente. Ühtlasi päris ta, millised on selle tagajärjed kehtivatele lepingutele.
Komisjon vastas hageja nõustajatele 1. märtsil 2016. Ta rõhutas, et vaidlustatud otsuse aluseks ei olnud tuvastatud pettus, vaid see põhineb lepinguliste kohustuste raske rikkumise tuvastamisel, et leebemat karistust sätestava uue seaduse kohaldamise põhimõtet on silmas peetud kõrvalejätmise aja lühendamisel kahelt aastalt 18 kuule, arvestades vastava karistuse ülemmäära vähendamist finantsmääruse alates 1. jaanuarist 2016 kehtivas redaktsioonis, ja et hagejat ei ole enne menetluse lõppu
de facto
kõrvale jäetud. Ta lisas, et menetlus, mille tulemusena võeti vastu vaidlustatud otsus, on sisuliselt lõpule viidud ärakuulamismenetluse lõppedes ja kuni 31. detsembrini 2015 kehtinud õigusnormide alusel.
Menetlus ja poolte nõuded
Hageja esitas käesolevas asjas hagi 12. aprillil 2016.
Üldkohtu kodukorra artiklite 151 ja 152 alusel esitas hageja Üldkohtu kantseleisse saabunud eraldi dokumendiga taotluse lahendada kohtuasi kiirendatud menetluses. Üldkohus jättis taotluse 13. mai 2016. aasta otsusega rahuldamata.
Üldkohtu kodukorra artikli 66 alusel esitas hageja Üldkohtu kantseleisse saabunud eraldi dokumendiga taotluse anonüümsuse säilitamiseks ja teatavate andmete väljajätmiseks üldsusele kättesaadavatest dokumentidest. Üldkohus rahuldas selle taotluse 14. juuni 2016. aasta otsusega, põhjendusel, et anonüümsuse võimaldamisest keeldumine tooks kaasa hagejale määratud karistuse avalikustamise ja seega oleks talle faktiliselt määratud täiendav karistus, mis seisneb kõrvalejätmise otsuse avaldamises (vt eespool punkt 14).
Hagiavalduses on hageja esitanud menetlust korraldavate meetmete võtmise taotluse, paludes nimelt, et Üldkohus nõuaks komisjonilt teatavate dokumentide esitamist ja mitmesuguste faktiliste küsimuste täpsustamist.
Kui Üldkohtu kantseleisse oli 24. juunil 2016 saabunud komisjoni esitatud kostja vastus, rahuldas Üldkohus 18. juulil 2016 kodukorra artikli 83 alusel hageja taotluse, milles hageja palus luba esitada üksnes komisjoni esitatud kahte lisa käsitlev repliik, ja Üldkohus palus komisjonil sellele repliigile vastata vasturepliigiga.
Hageja esitas repliigi 7. augustil 2016 ja komisjon vasturepliigi 28. septembril 2016.
Ettekandja-kohtuniku ettepaneku alusel otsustas Üldkohus (üheksas koda) avada menetluse suulise osa ja esitas menetlust korraldavate meetmete raames pooltele kirjalikult küsimusi, millele tuli vastata suuliste seisukohtade ärakuulamiseks peetaval kohtuistungil.
Poolte kohtukõned ning vastused Üldkohtu küsimustele kuulati ära 2. märtsi 2017. aasta kohtuistungil.
Hageja palub Üldkohtul:
—
tühistada vaidlustatud otsus;
—
võtta taotletavad menetlust korraldavad meetmed;
—
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Üldkohtul:
—
jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
—
mõista kohtukulud välja hagejalt.
Õiguslik käsitlus
Hageja esitab hagiavalduses vaidlustatud otsuse vastu neli väidet. Esiteks on komisjon tema sõnul rikkunud leebemat karistust sätestava seaduse tagasiulatuva kohaldamise põhimõtet, kuna ta sisuliselt eiras finantsmääruse teatavaid sätteid alates 1. jaanuarist 2016 kehtivas redaktsioonis. Teiseks on ta rikkunud olulisi vorminõudeid, kui ta võttis vaidlustatud otsuse vastu, ilma et ta oleks eelnevalt küsinud ja saanud artiklis 108 osutatud toimkonna soovitust, mis on ette nähtud finantsmääruse sätetega samas redaktsioonis, ning kui ta ei soostunud hageja võetud parandusmeetmeid arvestades oma otsust uuesti läbi vaatama, mis on nimetatud sätetega vastuolus. Kolmandaks väidab hageja teise võimalusena, et komisjon on rikkunud rakendusmääruse artiklit 133a redaktsioonis, mis kehtis väidetavate rikkumiste toimepanemise ajal; see artikkel määratles kriteeriumid, mille alusel komisjon pidi proportsionaalsuse põhimõtet järgides kindlaks määrama sellise kõrvalejätmise kestuse, nagu ta otsustas käesolevas asjas. Viimaseks väidab ta, et proportsionaalsuse põhimõtet ja
ne bis in idem
põhimõtet on igal juhul rikutud, kuna hageja on seoses samade faktiliste asjaoludega liidu hankelepingute sõlmimise ja toetuste määramise menetlustest enne vaidlustatud otsuse vastuvõtmist
de facto
juba kõrvale jäetud.
Kõigepealt tuleb läbi vaadata teine väide.
Väide, et on rikutud olulisi menetlusnorme
Kohtuistungil loobus hageja väite teisest osast, mille kohaselt komisjon on vääralt jätnud vaidlustatud otsuse uuesti läbi vaatamata vastavalt sellele, mis peaks tulenema finantsmääruse artikli 106 lõikest 9 alates 1. jaanuarist 2016 kehtivas redaktsioonis, pärast seda, kui ta oli saanud eespool punktis 15 osundatud nõustajate 29. jaanuari 2016. aasta kirja, mis rõhutas parandusmeetmeid, mis olid võetud selleks, et sellised rikkumised, nagu on arutusel, ei korduks. See kanti kohtuistungi protokolli. Seega tuleb läbi vaadata ainult väite esimene osa.
Hageja toob esile, et komisjon on vaidlustatud otsuses ise märkinud, et täita tuleb neid menetlusnorme, mis kehtivad otsuse vastuvõtmise ajal. Ent vaidlustatud otsus on vastu võetud 28. jaanuaril 2016, mistõttu oleks tulnud juhinduda menetlusnõuetest, mis tulenevad finantsmääruse alates 1. jaanuarist 2016 kehtivast redaktsioonist, ja eelkõige konsulteerida enne otsuse vastuvõtmist artiklis 108 osutatud toimkonnaga, nagu on ette nähtud finantsmääruse nimetatud artikli lõikes 5 ja sellele järgnevates lõigetes.
Hageja toonitab sisuliselt seda, et finantsmääruse alates 1. jaanuarist 2016 kehtivas redaktsioonis artikli 105a lõike 2 kohaselt koostoimes artikli 106 lõigete 1 ja 2 ning artikli 131 lõikega 4 saab juhul, kui lepinguliste kohustuste rasked rikkumised on avastatud eelarvevahendite käsutaja, OLAFi või kontrollikoja korraldatud kontrollide, auditite või juurdluste käigus, toetuse saaja menetlusest kõrvale jätta ainult artiklis 108 osutatud toimkonna soovituses sisalduvaid tuvastatud asjaolusid või muid järeldusi arvesse võttes. Komisjon möönab, et ta ei võtnud vaidlustatud otsust vastu sellise soovituse alusel, mida arvestades hageja väidab, et artiklis 108 osutatud toimkonna menetluses osalemine nähti ette ettevõtjate kaitseõiguste tagamiseks, eeskätt komisjoni ja toetuste taotlejate või saajate vahel viimaste kahjuks kujunenud ebavõrdsete võimusuhete tasakaalustamiseks. Ta väidab, et kui artiklis 108 osutatud toimkond oleks menetluses osalenud, oleks komisjon võinud võtta vastu teistsuguse otsuse, eriti seetõttu, et nii oleks selgitatud teatavaid faktilisi asjaolusid, kuna ta oleks saanud esitada oma argumendid sõltumatumale organile ja ta oleks saanud täpsustada, milliseid parandusmeetmeid ta on võtnud.
Hageja ei nõustu võimalusega, mille komisjon käesolevas asjas välja pakkus nimelt oma 1. märtsi 2016. aasta kirjas, mida on mainitud eespool punktis 17, see tähendab lugeda kohaldamisele kuuluvaks menetlusnormid, mis kehtisid „menetluse lõppemise“ ajal, kuna see on määratlemata hetk, mis takistab menetlusnormide õiget ajalist kohaldamist. Arvesse võtta tuleb ainult vaidlusaluse otsuse vastuvõtmise kuupäeva. Sellega seoses viitab hageja täpsemalt 26. märtsi 2015. aasta kohtuotsusele komisjon vs. Moravia Gas Storage (
C‑596/13 P
,
EU:C:2015:203
, punktid
ja
).
Kostja vastuses möönab komisjon, et vaidlustatud otsus on vastu võetud pärast 1. jaanuari 2016, ja toonitab selles osas, et otsuse preambulis on viidatud finantsmääruse artiklile 105a, artikli 106 lõike 1 punktile e, artikli 108 lõikele 1 ja artikli 131 lõikele 4 redaktsioonis, mis kehtib alates nimetatud kuupäevast. Sellegipoolest leiab komisjon, et menetlusnormide viivitamatu kohaldamise põhimõte on üldpõhimõte, mida tuleb rakendada asjaomase olukorra erisusi arvestades. Antud juhul oli menetlus, milles hageja osales, nimelt ärakuulamismenetlus, lõppenud enne 31. detsembrit 2015 tol ajal kehtinud menetlusnormide alusel. Asutusesisene menetlusetapp lõppes 17. detsembril 2015, kui lõppesid talitustevahelised konsulteerimised, mille tulemusena tehti otsus määrata selline karistus, nagu sai määratud. Hilisemat ajavahemikku kasutati üksnes vaidlustatud otsuse lõplikuks vormistamiseks. Kui oleks otsustatud järgida alates 1. jaanuarist 2016 kõiki uusi menetlusnorme ja kaasata artiklis 108 osutatud toimkond, oleks see kaasa toonud juba lõpetatud ärakuulamismenetluse taasalustamise. Vaidlustatud otsuse lõplikul vastuvõtmisel on uusi menetlusnorme siiski rakendatud, eelkõige finantsmääruse artikli 105a lõiget 2 ja artikli 131 lõiget 4 alates 1. jaanuarist 2016 kehtivas redaktsioonis, millest tulenevalt pidi otsuse vastu võtma Euroopa naabruspoliitika ja laienemisläbirääkimiste peadirektoraat.
Kõigepealt tuleb sellega seoses meelde tuletada, et üldtunnustatud põhimõtte kohaselt kohaldatakse uusi õigusnorme kohe mitte ainult tekkivate olukordade suhtes, vaid ka varasemate õigusnormide kehtivusajal tekkinud olukordade tulevaste tagajärgede suhtes, kui ei ole ette nähtud teisiti. Tavaliselt ei kohaldata neid aga varasema õigusnormi kehtivusajal tekkinud ja lõplikult väljakujunenud õiguslikele olukordadele (vt selle kohta kohtuotsused, 9.12.1965, Singer,
44/65
,
EU:C:1965:122
, lk 1200; 15.2.1978, Bauche,
96/77
,
EU:C:1978:26
, punkt
, ja 26.3.2015, komisjon vs. Moravia Gas Storage,
C‑596/13 P
,
EU:C:2015:203
, punkt
). Teisiti on see üksnes siis, kui uue õigusnormiga kaasnevad erisätted, mis määravad konkreetselt kindlaks selle ajalise kohaldamise tingimused, kui õigusaktide tagasiulatuva jõu puudumise põhimõttest ei tulene teisiti (vt kohtuotsus, 7.11.2013, Gemeinde Altrip jt,
C‑72/12
,
EU:C:2013:712
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Ühtlasi nähtub väljakujunenud kohtupraktikast, et menetlusnorme kohaldatakse üldjuhul kõikide menetluste suhtes, mis on nende jõustumise hetkel pooleli (vt selle kohta kohtuotsused, 12.11.1981, Meridionale Industria Salumi jt,
212/80–217/80
,
EU:C:1981:270
, punkt
; 6.7.1993, CT Control (Rotterdam) ja JCT Benelux vs. komisjon,
C‑121/91 ja C‑122/91
,
EU:C:1993:285
, punkt
, ja 26.3.2015, komisjon vs. Moravia Gas Storage,
C‑596/13 P
,
EU:C:2015:203
, punkt
). Teisiti oleks see samuti üksnes juhul, kui uue õigusnormiga kaasnevad erisätted, mis määravad konkreetselt kindlaks selle kohaldamise tingimused ajas või olenevalt sellest, millisesse etappi on asjaomane menetlus jõudnud.
Antud juhul ei ole määruses 2015/1929, millega finantsmääruses tehti muudatusi, mis jõustusid 1. jaanuaril 2016, ühtki üleminekuperioodi puudutavat erisätet, mis selle kohaldamise üldtähtpäeva kindlaksmääramisega kaasneks. Samamoodi puuduvad need määruses 2015/2462 muudatuste kohta, mis on tehtud rakendusmääruses ja jõustuvad samal kuupäeval.
Nagu on aga selgitatud 8. novembri 2007. aasta kohtuotsuses Andreasen vs. komisjon (
F‑40/05
,
EU:F:2007:189
, punktid
ja
), millele juhiti kohtuistungi ettevalmistamisel poolte tähelepanu, siis kui kohaldada uut menetlusnormi varasema menetlusnormi alusel juba algatatud menetlusele, eriti veel lõpetatud menetlusele, võib see juhul, kui seda menetlust peab uuesti alustama, kaasa tuua uuele menetlusnormile tagasiulatuva jõu andmise, mitte lihtsalt selle kohaldamise olemasoleva olukorra või varasema normi kehtivusajal tekkinud olukorra tulevaste tagajärgede suhtes. Sellisel juhul tähendab uue menetlusnormi kohaldamine tegelikult niisuguste menetluste või menetlusetappide tagantjärele tühistamist, mis olid kooskõlas nende läbiviimise ajal kehtinud õigusnormiga.
Käesolevas asjas selgitab komisjon sisuliselt, et 1. jaanuari 2016. aasta seisuga, mil muutus kohaldatavaks finantsmääruse uus redaktsioon, oli karistuse määramise otsuse vastuvõtmisele eelnenud ärakuulamismenetlus juba lõpule viidud. Tema sõnul oleks sellistel asjaoludel artiklis 108 osutatud toimkonna kaasamine, nagu on ette nähtud finantsmääruse sätetega, mis on kohaldatavad alates 1. jaanuarist 2016, kaasa toonud sellise ärakuulamismenetluse uuesti alustamise, mis on korrakohaselt läbi viidud tol ajal kehtinud menetlusnormide alusel.
Tuleb tõdeda, nagu väidab komisjon, et ärakuulamismenetlus oli käesoleval juhul lõpetatud enne 1. jaanuari 2016. See avati nimelt finantsmääruse kuni 31. detsembrini 2015 kehtinud redaktsiooni artikli 131 lõike 5 alusel koostoimes artikli 109 lõikega 1 ja rakendusmääruse sama redaktsiooni artikli 145 alusel komisjoni 31. augusti 2015. aasta kirjaga, millele on viidatud eespool punktis 4. See nähtub selgelt kirja viimasest lõigust. Karistust puudutav ärakuulamismenetlus lõppes 2015. aasta oktoobris sellega, et hageja esitas komisjoni poolt määratud tähtaja jooksul vastuseks oma seisukohad, mis on kokkuvõtlikult esitatud eespool punktis 7. Kuna komisjon ei esitanud hiljem enam uusi vastuväiteid või nõudmisi anda selgitusi või esitada dokumente, siis see menetlus kauem ei kestnud. Seega tuleb järeldada, et toimiku materjalide põhjal on ärakuulamismenetlus läbi viidud ja lõpetatud korrakohaselt, arvestades selle suhtes kehtinud õigusnorme.
Lisaks tuleb täheldada, et finantsmääruse sätetega alates 1. jaanuarist 2016 kehtinud redaktsioonis, nimelt selle määruse artikliga 108 on väga olulisel määral muudetud sellise otsuse vastuvõtmisele eelneva menetluse käiku nagu vaidlustatud otsus, kuna pärast seda, kui vastutav eelarvevahendite käsutaja on talle toimiku edastanud, peab artiklis 108 osutatud toimkond ise tagama ärakuulamismenetluse läbiviimise asjaomase ettevõtja suhtes ja andma seejärel oma soovituse vastutavale eelarvevahendite käsutajale, et viimane võtaks vastu otsuse, millega vajaduse korral määratakse karistusmeetmed. Seevastu kuni 31. detsembrini 2015 kehtinud redaktsioonides ei näinud ei finantsmäärus ega rakendusmäärus ette menetlusetappi, mis järgneb ärakuulamismenetlusele, mille viis läbi vastutav eelarvevahendite käsutaja ise, välja arvatud lõppfaas, kus võetakse vastu otsus. Õigusliku regulatsiooni muutus ei piirdu seega sellise täiendava etapi lisamisega varem kehtinud eelmenetlusse, mida oleks saanud läbi viia, seadmata kahtluse alla varem tehtut, vaid see tähendab varem kehtinud eelmenetluse suures osas asendamist uue eelmenetlusega. Olgu lisatud, et erinevalt sellest, mida on väitnud vastavalt komisjon ja hageja, ei lõppenud „menetlus“ ei talitustevaheliste konsulteerimiste lõppedes 17. detsembril 2015 ega määratlemata või kontrollimatul hetkel. Vaidlustatud otsuse vastuvõtmise eelmenetlus lõppes antud juhul 2015. aasta oktoobris ärakuulamismenetluse lõppedes ja karistuse määramise menetlus tervikuna lõppes 28. jaanuaril 2016 vaidlustatud otsuse vastuvõtmisega.
Eeltoodust järeldub, et kogu vaidlustatud otsuse vastuvõtmise eelmenetlus on läbi viidud ja lõpetatud korrakohaselt enne 1. jaanuari 2016, arvestades selle suhtes kehtinud õigusnorme.
Asjaolu, et vaidlustatud otsus võeti vastu pärast finantsmääruse uue redaktsiooni jõustumist, mis nägi ette artiklis 108 osutatud toimkonna moodustamise, ei võimalda seada seda hinnangut kahtluse alla. Kuigi toimkonna moodustamise eesmärk oli küll tugevdada liidu nende lepingupartnerite kaitseõigusi, kellele finantsmääruse alusel võidakse määrata karistusi, ei saa nimelt ühtki määruse 2015/1929 või määruse 2015/2462 sõnaselget või kaudset sätet tõlgendada nii, nagu annaks see finantsmääruse alates 1. jaanuarist 2016 kehtiva redaktsiooni artikli 105a lõikele 2 ja artikli 106 lõikele 2, mis näevad teatud hulgal juhtudel ette artiklis 108 osutatud toimkonna sekkumise, tagasiulatuva jõu, mis nõuaks enne seda kuupäeva korrakohaselt lõpetatud eelmenetluse uuesti alustamist, et järgida eelkõige ärakuulamismenetluse nõudeid (vt analoogia alusel kohtuotsus, 8.11.2007, Andreasen vs. komisjon,
F‑40/05
,
EU:F:2007:189
, punktid
–
).
Pealegi ei ole hageja osutanud ühelegi vaidlustatud otsuse vastutava eelarvevahendite käsutaja poolt vastuvõtmise lõppfaasi nõudele, mida ei ole järgitud kas siis finantsmääruse ja rakendusmääruse kuni 31. detsembrini 2015 kehtinud redaktsiooni või samade määruste alates 1. jaanuarist 2016 kehtinud redaktsiooni alusel.
Neil asjaoludel tuleb järeldada, et hageja ei ole tõendanud menetlusnormide rikkumise esinemist, mis olenevalt olukorrast tähendaks oluliste menetlusnormide rikkumist, mis võib muuta vaidlustatud otsuse õigusvastaseks. Teine väide tuleb seega tagasi lükata.
Väide, et on rikutud leebemat karistust sätestava seaduse tagasiulatuva kohaldamise põhimõtet
Hageja leiab, et väidetavate rikkumiste toimepanemise ajal kehtinud sätetega võrreldes sisaldavad finantsmääruse alates 1. jaanuarist 2016 kehtiva redaktsiooni sätted mitut asjaolu, mida tuleb pidada leebemaks seoses karistustega, mida määratakse sellistel juhtudel nagu käesolevas asjas. Esiteks vähendati artikli 106 lõike 14 punktiga c menetlusest kõrvalejätmise pikimat aega kolme aastani, samas kui varem oli see viis aastat; teiseks näeb artikli 106 lõike 7 punkt a nüüd ette, et kui ettevõtja on võtnud parandusmeetmeid, mis tõendavad tema usaldusväärsust, ei saa teda kõrvale jätta, samas kui varem tuli seda asjaolu üksnes arvesse võtta võimaliku karistuse hindamisel; kolmandaks on artikli 106 lõikes 3 võimaliku karistuse määramise hindamiskriteeriumide hulgas nüüd vaja arvesse võtta „mis tahes muid leevendavaid asjaolusid, näiteks seda, mil määral teeb ettevõtja koostööd asjaomase pädeva asutusega või annab uurimise läbiviimisesse oma panuse“, samas kui varem ei olnud neid asjaolusid mainitud. Komisjon ei ole neid leebemaid sätteid kohaldanud, eirates seega leebemat karistust sätestava seaduse tagasiulatuva kohaldamise põhimõtet.
Komisjon omalt poolt annab hinnangu, et vaidlustatud otsus ei lähe leebemat karistust sätestava seaduse tagasiulatuva kohaldamise põhimõttega vastuollu.
Üldjoontes ei ole finantsmääruse alates 1. jaanuarist 2016 kehtivad sätted, mis käsitlevad riskide avastamist ja haldussanktsioonide kohaldamist, varasematest vabamad või leebemad, nagu nähtub määruse 2015/1929 põhjendusest 8, mille kohaselt hankemenetluses osalemisest või toetuste määramise menetlustest kõrvalejätmise eeskirju tuleks täiustada, et tugevdada liidu finantshuvide kaitset.
Täpsemalt on need leebemad tingimused, mida hageja nimetas, lihtsalt näited selliste tingimuste kohta, mida on juba arvesse võetud nende sätete raames, mis kehtisid väidetavate rikkumiste toimepanemise ajal. Sellega seoses on määruse nr 2342/2002 artiklis 133a sätestatud, et menetlusest kõrvalejätmise kestuse määramiseks ja proportsionaalsuse põhimõttega vastavuse tagamiseks võtab vastutav institutsioon eelkõige arvesse asjaolude raskusastet, sealhulgas mõju Euroopa ühenduste finantshuvidele ja mainele ning möödunud ajavahemikku, rikkumise kestust ja kordumist, asjaomase üksuse tahtlikku tegutsemist või hooletuse raskust ning meetmeid, mida asjaomane üksus on võtnud olukorra parandamiseks. Peale selle ei ole hageja ärakuulamismenetluses eriti esile toonud oma koostööd pädeva asutusega või oma panust uurimise läbiviimisesse.
Hageja võetud parandusmeetmete küsimuses märgib komisjon sisuliselt, tuginedes finantsmääruse artikli 106 lõike 7 punktile a alates 1. jaanuarist 2016 kehtivas redaktsioonis, et nende meetmete arvessevõtmise eelduseks on see, et need võimaldavad ettevõtjal tõendada oma usaldusväärsust. Komisjoni sõnul sellist nõuet varem ei olnud ja selles osas tehtud jõupingutusi võeti arvesse lihtsalt kui kergendavaid asjaolusid. Seega ei ole uus regulatsioon varasemast leebem.
Kahes viimases aspektis, mille hageja välja tõi, ei ole alates 1. jaanuarist 2016 kehtiv regulatsioon seega väidetavate rikkumiste toimepanemise ajal kehtinud normistikust leebem.
Lõpetuseks, mis puutub menetlusest kõrvalejätmise pikimasse aega, mis on varasemast viiest aastast tõesti lühem, siis rõhutab komisjon, et menetluse käigus ei ole kunagi kavandatud kolme aasta pikkuse uue piirmäära ületamist, kuna esialgu teatatud kõrvalejätmise aeg oli kaks aastat ja lõpuks määrati menetlustest kõrvalejätmise aja pikkuseks 18 kuud. Finantsmääruse või rakendusmääruse alates 1. jaanuarist 2016 kehtivas redaktsioonis ei ole ühtki sätet, mis näeks ette karistusaja pikkuse vähendamise proportsionaalselt ülemmäära vähendamisega. Järelikult ei ole karistusaja pikkuse määramisel rikutud ühtki uut leebemat sätet.
Leebemat karistust sätestava seaduse tagasiulatuva kohaldamise põhimõtet käsitleb eelkõige Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 49 lõige 1, mis sätestab:
„Kedagi ei tohi tunnistada süüdi kuriteos teo või tegevusetuse eest, mis selle toimepanemise ajal kehtinud siseriikliku või rahvusvahelise õiguse järgi ei olnud kuritegu. Samuti ei või kohaldada raskemat karistust kui kuriteo toimepanemise ajal ettenähtu. Kui pärast kuriteo toimepanemist nähakse seadusega ette kergem karistus, kohaldatakse seda karistust.“
Nagu on selgitatud 11. märtsi 2008. aasta kohtuotsuses Jager (
C‑420/06
,
EU:C:2008:152
, punktid
ja
), kuulub see põhimõte liikmesriikide ühiste põhiseaduslike tavade hulka, mistõttu peab seda käsitama kui liidu õiguse üldpõhimõtet, mille järgimise tagab kohus. Täpsemalt on seda väljendatud nõukogu 18. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 2988/95 Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse kohta (
EÜT 1995, L 312, lk 1
; ELT eriväljaanne 01/01, lk 340) – mis kujutab endast selliste kontrollide, haldusmeetmete ja ‑karistuste üldist regulatsiooni, mis puudutavad eeskirjade eiramisi, mille tagajärjel tekib või võib tekkida kahju liidu eelarvele või liidu hallatavatele eelarvetele – artikli 2 lõike 2 teises lauses, mis on seega käesolevas asjas kohaldatav. Selle sätte kohaselt on pädevad asutused tegude suhtes, millega on toime pandud eeskirjade eiramine, kohustatud tagasiulatuvalt kohaldama liidu valdkondlike määrustega hiljem muudetud sätteid, millega kehtestatakse leebemad haldussanktsioonid.
Kui haldussanktsioone käsitlevaid õigusakte on muudetud nii, et uus regulatsioon on varasemaga võrreldes teatavates aspektides leebem, kuid muudes aspektides rangem, siis kõige soodsama regulatsiooni kindlaksmääramiseks ei ole vaja teha abstraktset analüüsi, vaid tuleb kindlaks teha, millised normid on asjaomasele ettevõtjale tema olukorda arvestades konkreetselt kõige soodsamad (vt selle kohta kohtuotsused, 9.12.2014, Riva Fire vs. komisjon,
T‑83/10
, ei avaldata, apellatsioonimenetluses vaidlustatud,
EU:T:2014:1034
, punkt
; Euroopa Inimõiguste Kohus, 17.9.2009, Scoppola
vs
. Itaalia, CE:ECHR:2009:0917JUD001024903, punkt 109, ja Euroopa Inimõiguste Kohus, 18.7.2013, Maktouf ja Damjanović
vs
. Bosnia ja Hertsegoviina, CE:ECHR:2013:0718JUD000231208, punkt 65).
Kui käesolevas asjas võrrelda käesoleva juhtumi asjaolusid arvestades finantsmääruse ja rakendusmääruse alusel määratavaid karistusi käsitlevaid sätteid ühelt poolt väidetavate rikkumiste toimepanemise ajal kehtinud redaktsioonis ja teiselt poolt alates 1. jaanuarist 2016 kehtivas redaktsioonis, võib tuvastada järgmist.
Finantsmääruse artikli 106 lõike 7 punkt a alates 1. jaanuarist 2016 kehtivas redaktsioonis, mis muudab võimatuks liidu hankelepingute sõlmimise ja toetuste määramise menetlustest sellise ettevõtja kõrvalejätmise, kes on võtnud teatavaid parandusmeetmeid, mis tõendavad tema usaldusväärsust, on varem kehtinud sättega võrreldes selgelt leebem. Kui need tingimused on täidetud – kuigi selle tõendamine võib olla raske –, võib nüüd nimelt ettevõtja menetlusest kõrvalejätmise karistusest täielikult vabastada, samas kui varem ei tarvitsenud asi sellise vabastamisega lõppeda. See säte on käesolevas asjas konkreetselt asjasse puutuv, kuna hageja on komisjonile 5. oktoobril 2015 ärakuulamismenetluse käigus saadetud vastuses, mis on kokkuvõtlikult esitatud eespool punktis 7, sõnaselgelt ja üksikasjalikult teatavaks teinud, milliseid parandusmeetmeid ta on asjakohaste sündmuste järelmina võtnud, ja kuna komisjon ei ole neid pidanud ebaoluliseks, sest ta on võtnud neid arvesse, nagu nähtub vaidlustatud otsuse punktist 68, et määrata kindlaks menetlusest kõrvalejätmise aja pikkus. Niisiis, selle kindlaksmääramisel, milline regulatsioon on kõige soodsam, kujutab finantsmääruse artikli 106 lõike 7 punkt a alates 1. jaanuarist 2016 kehtivas redaktsioonis endast kõige soodsamat sätet, mida saaks hageja suhtes kohaldada.
Selles osas, nagu on selgitatud eespool punktis 9, on komisjon mitte ainult vaidlustatud otsuses üldiselt sõnaselgelt viidanud finantsmääruse ja rakendusmääruse sätetele, mis puudutavad väidetavate rikkumiste toimepanemise ajal kehtinud karistusi, vaid ilmneb ühtlasi, et ta ei ole konkreetselt arvesse võtnud finantsmääruse artikli 106 lõike 7 punkti a alates 1. jaanuarist 2016 kehtivas redaktsioonis, mis muudab võimatuks liidu hankelepingute sõlmimise ja toetuste määramise menetlustest sellise ettevõtja kõrvalejätmise, kes on võtnud teatavaid parandusmeetmeid, mis tõendavad tema usaldusväärsust. Kuigi vaidlustatud otsus näitab, et hageja võetud parandusmeetmeid on arvesse võetud menetlusest kõrvalejätmise aja pikkuse kindlaksmääramisel, ei leidu seal nimelt ühtki põhjendust, mis selgitaks, miks neist ei piisanud, et selles sättes ette nähtud tingimused oleksid täidetud. Siit tuleb järeldada, et komisjon ei kontrollinud, kas ta pidi viimati nimetatud sätet kohaldama või selle rakendamata jätma. Selles osas olgu täpsustatud, et argumendiga, mille komisjon esitas kostja vastuses ja mille kohaselt see, et hageja ärakuulamismenetluse käigus ei tunnistanud, et ta korraldas OLAFi aruandega paljastatud näilikke võistlevaid pakkumismenetlusi tahtlikult, näitab, et tema usaldusväärsus ei olnud taastatud, ei saa nõustuda. Nimelt on ettevõtjal, kelle suhtes viiakse läbi karistuse määramise menetlust, alati õigus end tema vastu suunatud väidete eest kaitsta ja selle õiguse kasutamine ei kahjusta ette ruttavalt hinnangut tema usaldusväärsusele pärast väidetavalt toime pandud rikkumisi, arvestades parandusmeetmeid, mida ta võis võtta. See kinnitab, et finantsmääruse artikli 106 lõike 7 punkti a arvessevõtmine alates 1. jaanuarist 2016 kehtivas redaktsioonis oleks võinud lõpptulemusena tuua hageja suhtes kaasa leebema otsuse.
Lisaks ei ole välistatud, et sellisel juhul nagu käesolevas asjas võib menetlusest kõrvalejätmise pikima aja lühendamine kolme aastani, mis tuleneb finantsmääruse artikli 106 lõike 14 punktist c alates 1. jaanuarist 2016 kehtivas redaktsioonis, viia kõikide muude tegurite samaks jäädes selleni, et vastutav eelarvevahendite käsutaja, kui ta kohaldab finantsmäärust selles redaktsioonis, määrab asjaomasele ettevõtjale lühema kõrvalejätmise aja, kui ta oleks määranud siis, kui ta oleks kohaldanud finantsmäärust ja rakendusmäärust mõnes varasemas redaktsioonis. Käesolevas asjas on komisjon 1. märtsi 2016. aasta kirjas, mida on mainitud eespool punktis 17, ise teatanud, et ta võttis arvesse menetluses kõrvalejätmise aja ülemmäära vähendamist, kui ta otsustas esialgu kavandatud kahe aasta asemel määrata kõrvalejätmise aja pikkuseks 18 kuud. Järelikult oli finantsmääruse artikli 106 lõike 14 punkt c alates 1. jaanuarist 2016 kehtivas redaktsioonis samuti
in concreto
kõige soodsam säte, mida saanuks hageja suhtes kohaldada, kuigi kõrvalejätmise aeg, mida komisjon 31. augusti 2015. aasta kirjas kavandas, oli niigi juba uuest ülemmäärast lühem.
Vaatamata eespool punktis 59 mainitud 1. märtsi 2016. aasta kirjas märgitule, ei ilmne selle sätte arvessevõtmine siiski ka vaidlustatud otsusest, eriti punktist 45 jj, mis paiknevad osas pealkirjaga „Kõrvalejätmise kestus“, mida komisjon kohtuistungil kinnitas.
Lisaks võib täheldada, et on tõsi, et alates 1. jaanuarist 2016 kehtivas regulatsioonis on säte, mis osutub rangemaks võrreldes normidega, mis olid ette nähtud väidetavate rikkumiste toimepanemise ajal. Nimelt, nagu on selgitatud eespool punktis 14, ei näinud viimati nimetatud normid ette võimalust avaldada karistuse määramise otsust või sellega seotud olulisi andmeid, erinevalt sellest, mis tuleneb finantsmäärusest alates 1. jaanuarist 2016 kehtivas regulatsioonis. Sellegipoolest, mitte ainult et viimati nimetatud regulatsiooni alusel ei ole avaldamine kohustuslik, vaid käesolevas asjas ei ole ka komisjon ei kavandanud ega otsustanud sellist avaldamist, mis oleks pealegi olnud vastuolus väidetavate rikkumiste toimepanemise ajal mitte ette nähtud haldussanktsioonide tagasiulatuva jõu puudumise põhimõttega (vt analoogia alusel kohtuotsus, 28.6.2005, Dansk Rørindustri jt vs. komisjon,
C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P
,
EU:C:2005:408
, punkt
). Järelikult ei saa see aspekt omada tähtsust käesolevas asjas.
Seega ilmneb olukorra konkreetse hindamise põhjal, et komisjon pidi leebemat karistust sätestava seaduse tagasiulatuva kohaldamise põhimõtte järgimiseks kohaldama karistusnorme, mis tulenevad finantsmäärusest ja rakendusmäärusest nende alates 1. jaanuarist 2016 kehtivas redaktsioonis.
Vaidlustatud otsus tuleb seega tühistada, kuna see – nagu on tuvastatud eespool punktides 58 ja 60 – on vastu võetud nii, et ei nähtu, et oleks arvesse võetud leebemat karistust sätestava õigusakti sätteid, mis juhul, kui neid kohaldatakse tagasiulatuvalt käesoleva juhtumi asjaoludele, oleks võinud lõpptulemusena kaasa tuua soodsama otsuse. Seetõttu ei ole enam vaja läbi vaadata hageja kahte ülejäänud väidet ega väidet seoses menetlust korraldavate meetmete rakendamise taotlustega, mille ta on esitanud.
Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 134 lõikele 1 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb vastavalt hageja nõudele kohtukulud temalt välja mõista.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (üheksas koda)
otsustab:

1.
Tühistada komisjoni 28. jaanuari 2016. aasta otsus NC‑le haldussanktsiooni määramise kohta, millega ta jäetakse kõrvale Euroopa Liidu üldeelarvest rahastatavate hankelepingute sõlmimise ja toetuste määramise menetlustest 18 kuuks ja millest tulenevalt ta kantakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2012. aasta määruse (EL, Euratom) nr 966/2012, mis käsitleb Euroopa Liidu üldeelarve suhtes kohaldatavaid finantseeskirju ning millega muudetakse nõukogu määrust (EÜ, Euratom) nr 1605/2002, artikli 108 lõikes 1 ette nähtud varajase avastamise ja kõrvalejätmise süsteemi andmebaasi.

2.
Mõista kohtukulud välja Euroopa Komisjonilt.

Gervasoni
Madise
Kowalik-Bańczyk
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 27. juunil 2017 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.