CELEX: 62017CJ0174
Appel
erstatningssøgsmål
artikel 340, stk. 2, TEUF
urimelig lang procedure i forbindelse med to sager ved Den Europæiske Unions Ret
erstatning for en skade, som sagsøgerne angiveligt har lidt
økonomisk skade
omkostninger til bankgaranti
årsagssammenhæng
morarente

Ved deres respektive appeller har dels Den Europæiske Union, dels Plásticos Españoles SA (ASPLA) (herefter »ASPLA«) og Armando Álvarez SA nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 17. februar 2017, ASPLA og Armando Álvarez mod Den Europæiske Union (T-40/15, herefter »den appellerede dom«,
EU:T:2017:105
), hvorved Retten tilpligtede Den Europæiske Union at betale en erstatning på 44951,24 EUR til ASPLA og en erstatning på 111042,48 EUR til Armando Álvarez for den økonomiske skade, som hvert af disse selskaber havde lidt på grund af tilsidesættelsen af den rimelige sagsbehandlingstid i de sager, der gav anledning til dom af 16. november 2011, ASPLA mod Kommissionen (
T-76/06
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2011:672
), og af 16. november 2011, Álvarez mod Kommissionen (
T-78/06
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2011:673
) (herefter »sag T-76/06 og sag T-78/06«), og frifandt Den Europæiske Union i øvrigt.
Tvisternes baggrund
Ved stævninger indleveret til Rettens Justitskontor den 24. februar 2006 anlagde henholdsvis ASPLA og Armando Álvarez sag til prøvelse af Kommissionens beslutning K(2005) 4634 af 30. november 2005 om en procedure i henhold til [artikel 101 TEUF] (sag COMP/F/38 354 – Industrisække) (herefter »beslutning K(2005) 4634«). I stævningerne nedlagde selskaberne nærmere bestemt påstand om, at beslutningen annulleredes, for så vidt som den vedrørte dem, eller subsidiært, at den bøde, som de var blevet pålagt, blev nedsat.
Ved dom af 16. november 2011, ASPLA mod Kommissionen (
T-76/06
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2011:672
), og af 16. november 2011, Álvarez mod Kommissionen (
T-78/06
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2011:673
), frifandt Retten Kommissionen i disse sager.
Ved appelskrifter indleveret den 24. januar 2012 iværksatte ASPLA og Armando Álvarez appel til prøvelse af dom af 16. november 2011, ASPLA mod Kommissionen (
T-76/06
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2011:672
), og af 16. november 2011, Álvarez mod Kommissionen (
T-78/06
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2011:673
).
Ved dom af 22. maj 2014, ASPLA mod Kommissionen (
C-35/12 P
,
EU:C:2014:348
), og af 22. maj 2014, Armando Álvarez mod Kommissionen (
C-36/12 P
,
EU:C:2014:349
), forkastede Domstolen appellerne.
Sagen for Retten og den appellerede dom
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 27. januar 2015 anlagde ASPLA og Armando Álvarez sag på grundlag af artikel 268 TEUF mod Den Europæiske Union, repræsenteret ved Den Europæiske Unions Domstol eller ved Europa-Kommissionen, med påstand om erstatning for den skade, som disse selskaber havde lidt som følge af den urimeligt lange procedure ved Retten i forbindelse med sag T-76/06 og sag T-78/06.
Ved kendelse af 4. marts 2016, ASPLA og Armando Álvarez mod Den Europæiske Union (
T-40/15
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2016:133
), blev Kommissionen slettet af sagen som repræsentant for Unionen som følge af, at sagsøgerne delvist havde hævet sagen.
I den appellerede dom udtalte og bestemte Retten:
»1)
Den Europæiske Union, repræsenteret ved Den Europæiske Unions Domstol, tilpligtes at betale en erstatning på 44951,24 EUR til [ASPLA] og et beløb på 111042,48 EUR til [Armando Álvarez] for den økonomiske skade, som hvert af disse selskaber har lidt på grund af tilsidesættelsen af den rimelige sagsbehandlingstid i [sag T-76/06 og sag T-78/06]. Hvert enkelt erstatningsbeløb revalueres ved en forrentning, der beregnes fra den 27. januar 2015 og indtil afsigelsen af nærværende dom, med den af Eurostat (Den Europæiske Unions Statistiske Kontor) konstaterede årlige inflationsrate for den pågældende periode i den medlemsstat, hvor disse selskaber er etableret.
2)
Hvert enkelt af de erstatningsbeløb, der er omhandlet i punkt 1), forhøjes med morarenter fra afsigelsen af nærværende dom, og indtil det fulde erstatningsbeløb er blevet betalt på grundlag af den sats, som er fastsat af Den Europæiske Centralbank (ECB) for dennes vigtigste refinansieringstransaktioner, forhøjet med 2 procentpoint.
3)
I øvrigt frifindes Den Europæiske Union.
4)
ASPLA, Armando Álvarez og Den Europæiske Union, repræsenteret ved Den Europæiske Unions Domstol, bærer [hver] deres egne omkostninger.
5)
Europa-Kommissionen bærer sine egne omkostninger.«
Parternes påstande
Med sit appelskrift i sag C-174/17 P har Den Europæiske Union nedlagt følgende påstande:
–
Punkt 1 i den appellerede doms konklusion ophæves.
–
Den af ASPLA og Armando Álvarez i første instans nedlagte påstand om tilkendelse af et beløb på 3495038,66 EUR i erstatning for den skade, som de har anført, at de er blevet påført som følge af manglende iagttagelse af en rimelig sagsbehandlingstid, forkastes som ugrundet.
–
ASPLA og Armando Álvarez tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
ASPLA og Armando Álvarez har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes.
–
Appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Kommissionen har nedlagt påstand om, at appellen tages til følge i sin helhed.
Med sit appelskrift i sag C-222/17 P har ASPLA og Armando Álvarez nedlagt følgende påstande:
–
Nærværende søgsmål antages til realitetsbehandling.
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Den Europæiske Union, repræsenteret ved Den Europæiske Unions Domstol, tilpligtes at betale 3495038,66 EUR (355118,67 EUR, som svarer til de ekstra bankgebyrer, der er blevet betalt, og 3139919,99 EUR, som svarer til de ekstra renter, der er blevet betalt af bøden) i erstatning for Den Europæiske Unions Rets tilsidesættelse af artikel 47, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, hvortil skal lægges udligningsrenter til den årlige inflationsrate i Spanien, som Eurostat har beregnet for perioden fra den 27. januar 2015 til den 17. februar 2017, og morarenter til den sats, som ECB anvender på sine vigtigste refinansieringstransaktioner, forhøjet med to procentpoint beregnet fra dags dato, til betaling har fundet sted.
–
Den Europæiske Unions Domstol tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Den Europæiske Union har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes, idet den enten dels ikke kan antages til realitetsbehandling, dels er ugrundet, eller idet den er ugrundet.
–
Appellanterne tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Ved beslutning af 17. april 2018 traf afdelingsformanden for Domstolens Første Afdeling bestemmelse om forening af sagerne C-174/17 P og C-222/17 P med henblik på forslaget til afgørelse og dommen.
Appellerne
Til støtte for appellen i sag C-174/17 P har Den Europæiske Union fremsat to anbringender.
Til støtte for deres appel i sag C-222/17 P har ASPLA og Armando Álvarez fremført fem anbringender.
Det første appelanbringende i sag C-174/17 P
Parternes argumenter
Med det første anbringende har Den Europæiske Union gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved fortolkningen af begrebet »årsagssammenhæng«, idet den fastslog, at der foreligger tilstrækkelig direkte årsagssammenhæng mellem tilsidesættelsen af en rimelig sagsbehandlingstid i sag T-76/06 og sag T-78/06 og den skade, som ASPLA og Armando Álvarez har lidt som følge af, at selskaberne måtte afholde omkostninger til bankgarantien i den periode, der svarer til overskridelsen af den nævnte sagsbehandlingstid.
Den Europæiske Union er bl.a. at den opfattelse, at Retten baserede sig på en fejlagtig forudsætning om, at beslutningen om at stille en bankgaranti træffes på ét eneste tidspunkt, dvs. på tidspunktet for »den oprindelige beslutning« om at stille garantien. Eftersom forpligtelsen til at betale bøden var gældende under hele proceduren for Unionens retsinstanser og selv efter denne periode, idet bøden ikke blev ophævet, havde sagsøgerne i første instans mulighed for at betale bøden og således opfylde den forpligtelse, som de var pålagt i denne forbindelse. Idet sagsøgerne i første instans havde mulighed for på ethvert tidspunkt at betale bøden, udgjorde selskabernes beslutning om at stille en bankgaranti under hele proceduren i stedet for at betale bøden en vedvarende beslutning. Den afgørende årsag til, at sagsøgerne i første instans skulle afholde omkostninger til en bankgaranti, er selskabernes egen beslutning om ikke at betale bøden og om i stedet at stille en bankgaranti, og ikke tilsidesættelsen af en rimelig sagsbehandlingstid.
Kommissionen er enig i de argumenter, som Den Europæiske Union har fremført.
ASPLA og Armando Álvarez har anført, at Retten ikke begik en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 110-119 gjorde gældende, at den afgørende årsag til, at selskaberne skulle afholde omkostninger til en bankgaranti, ikke, som Den Europæiske Unions Domstol synes at mene, var deres »egen beslutning«, men skyldes anvendelsen af artikel 85 i Kommissionens forordning (EF, Euratom) nr. 2342/2002 af 23. december 2002 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1605/2002 om finansforordningen vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget (
EFT 2002, L 357, s. 1
).
I denne forbindelse har de appelindstævnte for det første gjort gældende, at ordlyden af denne bestemmelse ikke indebærer, at muligheden for at garantere betalingen skal anses for at være en undtagelse til den generelle regel, men at to betingelser skal være opfyldt for, at der kan gives henstand med betalingen, nemlig at der dels stilles garanti for betalingen, dels betales rente. For det andet kan ansøgerne vælge øjeblikkelig betaling på samme vilkår og betingelser, som de kan vælge at stille en bakgaranti, således at valget om at stille bankgaranti ikke bevirker, at årsagssammenhængen mellem skaden og det ulovlige forhold brydes. For det tredje kan en beslutning, som træffes i henhold til en EU-retlig bestemmelse, der udtrykkeligt giver den retsundergivne en alternativ mulighed, ikke bryde årsagssammenhængen.
ASPLA og Armando Álvarez har således nedlagt påstand om, at dette anbringende forkastes.
Domstolens bemærkninger
Som allerede fremhævet af Domstolen bemærkes, at betingelsen om årsagssammenhæng i artikel 340, stk. 2, TEUF vedrører spørgsmålet om, hvorvidt der er tilstrækkelig direkte sammenhæng mellem EU-institutionernes adfærd og skaden, hvilket det påhviler sagsøgeren at bevise, således at den anfægtede adfærd skal være den afgørende årsag til skaden (jf. kendelse af 31.3.2011, Mauerhofer Kommissionen,
C-433/10 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2011:204
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
For at fastslå, om der er en direkte sammenhæng mellem den adfærd, som Den Europæiske Unions Domstol er blevet foreholdt, og den påståede skade, skal det derfor undersøges, om tilsidesættelsen af en rimelig sagsbehandlingstid i sag T-76/06 og sag T-78/06 er den afgørende årsag til den skade, som er forbundet med betalingen af omkostninger til bankgaranti i den periode, der svarer til overskridelsen af den nævnte sagsbehandlingstid.
I denne henseende skal det bemærkes, at Domstolen i forbindelse med et erstatningssøgsmål mod Kommissionen med henblik på at opnå bl.a. tilbagebetaling af omkostninger til en garanti, som sagsøgerne havde stillet for at få suspenderet de i hovedsagen omhandlede – og senere annullerede – beslutninger om tilbagesøgning af restitutioner, har fastslået, at når en afgørelse, der pålægger betaling af en bøde, tillader en mulighed for at stille sikkerhed for at sikre den nævnte betaling og morarenter indtil udfaldet af en påklage af beslutningen, følger tabet, der består af omkostninger ved sikkerhedsstillelsen, ikke af denne afgørelse, men af den berørtes eget valg om at stille sikkerhed i stedet for med det samme at overholde forpligtelsen til tilbagebetaling. Under disse omstændigheder fastslog Domstolen, at der ikke var nogen direkte årsagssammenhæng mellem den adfærd, som Kommissionen var blevet foreholdt, og det angivelige tab (jf. i denne retning dom af 28.2.2013, Inalca og Cremonini mod Kommissionen,
C-460/09 P
,
EU:C:2013:111
, præmis
og
).
I den appellerede doms præmis 112 fastslog Retten imidlertid, at de faktiske omstændigheder i den sag, den var blevet forelagt, adskilte sig væsentligt fra de omstændigheder, der blev konstateret i denne retspraksis, hvorfor sammenhængen mellem overskridelsen af en rimelig sagsbehandlingstid i sag T-76/06 og sag T-78/06 og afholdelsen af omkostninger til bankgarantien i den periode, der svarede til overskridelsen, ikke kunne anses for at være blevet brudt af ASPLA’s og Armando Álvarez’ oprindelige beslutning om ikke med det samme at betale den bøde, der var blevet pålagt ved beslutning K(2005) 4634, og om at stille en bankgaranti.
Som det fremgår af den appellerede doms præmis 110 og 111, lagde Retten navnlig to omstændigheder til grund for sin konklusion i den appellerede doms præmis 112, nemlig, for det første, at tilsidesættelsen af en rimelig sagsbehandlingstid ikke var mulig at forudse på det tidspunkt, hvor ASPLA og Armando Álvarez stillede en bankgaranti, og at selskaberne med føje kunne forvente, at de nævnte sager ville blive behandlet inden for en rimelig frist, og, for det andet, at tilsidesættelsen af en rimelig sagsbehandlingstid skete efter ASPLA’s og Armando Álvarez’ oprindelige beslutning om at stille den nævnte bankgaranti.
Det kan imidlertid ikke på grundlag af de to omstændigheder, som Retten angav i den appellerede doms præmis 110 og 111, fastslås, at årsagssammenhængen mellem tilsidesættelsen af en rimelig sagsbehandlingstid i sag T-76/06 og sag T-78/06 og den skade, som ASPLA og Armando Álvarez har lidt som følge af, at selskaberne måtte afholde omkostninger til bankgarantien i den periode, der svarer til overskridelsen af den nævnte sagsbehandlingstid, ikke kan være blevet brudt af disse virksomheders beslutning om at stille den nævnte garanti.
Dette vil kun være tilfældet, hvis det var obligatorisk at opretholde bankgarantien, således at den virksomhed, som havde indgivet et søgsmål mod en afgørelse fra Kommissionen om at pålægge denne en bøde, og som havde besluttet at stille bankgaranti for ikke at efterkomme afgørelsen med det samme, ikke havde ret til at betale bøden og ophæve bankgarantien før datoen for domsafsigelse i forbindelse med dette søgsmål (dom af dags dato, C-138/17 P og C-146/17 P, Den Europæiske Union mod Gascogne Sack Deutschland og Gascogne, præmis 28).
Ligesom tilfældet er med hensyn til at stille en bankgaranti, kan den pågældende virksomhed, således som generaladvokaten har anført i punkt 37, 50 og 51 i forslaget til afgørelse, og således som Domstolen allerede har fastslået, til enhver tid frit vælge, om den af hensyn til sine finansielle interesser fortsat vil opretholde bankgarantien. Således står EU-retten på ingen måde til hinder for, at virksomheden til enhver tid ophæver den bankgaranti, den har stillet, og betaler den pålagte bøde, når virksomheden henset til omstændighedernes udvikling i forhold til, da garantien blev stillet, vurderer, at dette vil være mere fordelagtigt for den. Dette kan bl.a. være tilfældet, når retsforhandlingerne for Retten får den pågældende virksomhed til at skønne, at dommen vil blive afsagt på et senere tidspunkt, end hvad den oprindeligt havde forventet, og at omkostningerne ved bankgarantien dermed vil blive større, end hvad den oprindeligt havde anslået, da den stillede garantien (dom af dags dato, C-138/17 P og C-146/17 P, Den Europæiske Union mod Gascogne Sack Deutschland og Gascogne, præmis 29).
Henset til den omstændighed, for det første, at den mundtlige forhandling i sag T-76/06 og i sag T-78/06, således som det fremgår af Rettens konstateringer i den appellerede doms præmis 65, blev indledt den 23. november 2010, og, for det andet, at ASPLA og Armando Álvarez, som det fremgår af deres stævning i første instans, var af den opfattelse, at indledningen af den mundtlige forhandling burde have fundet sted senest i februar 2009 med hensyn til sag T-76/06 og senest i oktober 2008 med hensyn til sag T-78/06, må det konstateres, at ASPLA og Armando Álvarez fra og med disse tidspunkter måtte indse, at procedurerne i disse sager ville vare længere, end hvad selskaberne oprindeligt havde forventet, og at de, henset til de yderligere omkostninger, som opretholdelsen af bankgarantien ville indebære, kunne genoverveje, hvorvidt det var hensigtsmæssigt at opretholde den.
Under disse omstændigheder kan tilsidesættelsen af en rimelig sagsbehandlingstid i sag T-76/06 og sag T-78/06 ikke være den afgørende årsag til den skade, som ASPLA og Armando Álvarez har lidt som følge af, at selskaberne måtte afholde omkostninger til bankgarantien i den periode, der svarer til overskridelsen af denne sagsbehandlingstid. Således som generaladvokaten har anført i punkt 58 i forslaget til afgørelse, var skaden et resultat af ASPLA’s og Armando Álvarez’ egen beslutning om at opretholde bankgarantien under hele proceduren i disse sager, til trods for de økonomiske konsekvenser, dette indebar.
Det følger af ovenstående betragtninger, at Retten begik en fejl ved fortolkningen af begrebet »årsagssammenhæng«, idet den fastslog, at der foreligger tilstrækkelig direkte årsagssammenhæng mellem tilsidesættelsen af en rimelig sagsbehandlingstid i sag T-76/06 og sag T-78/06 og den skade, som ASPLA og Armando Álvarez har lidt som følge af, at selskaberne måtte afholde omkostninger til bankgarantien i den periode, der svarer til overskridelsen af sagsbehandlingstiden.
Da dette anbringende skal tiltrædes, skal punkt 1 i den appellerede doms konklusion ophæves, idet det er ufornødent at tage stilling til det andet anbringende, som Den Europæiske Union har fremsat til støtte for sin appel i sag C-174/17 P.
Det tredje, det fjerde og det femte appelanbringende i sag C-222/17 P
Det tredje, det fjerde og det femte anbringende vedrører henholdsvis en retlig fejl ved anvendelsen af princippet om forbuddet mod at træffe afgørelse ultra petita, en tilsidesættelse af ASPLA’s og Armando Álvarez’ ret til forsvar og en selvmodsigende begrundelse med hensyn til erstatningsperioden.
Eftersom disse anbringender er relateret til den erstatning, som Retten har tilkendt for den økonomiske skade, som ASPLA og Armando Álvarez har lidt som følge af, at selskaberne måtte afholde omkostninger til bankgarantien i den periode, der svarer til overskridelsen af en rimelig sagsbehandlingstid, og idet punkt 1 i den appellerede doms konklusion, således som det fremgår af denne doms præmis 34, er blevet ophævet, er det ufornødent at undersøge disse anbringender.
Det andet appelanbringende i sag C-222/17 P
Parternes argumenter
Med det andet anbringende, som skal undersøges før det første anbringende, har ASPLA og Armando Álvarez gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl i forbindelse med fastsættelsen af den økonomiske skade, idet den forkastede selskabernes påstand om erstatning for den økonomiske skade, der var lidt som følge af, at selskaberne måtte betale yderligere morarenter af den pålagte bøde, med den begrundelse, at appellanterne ikke havde fremlagt oplysninger, der gjorde det muligt at godtgøre, at morarentebeløbet for den periode, der svarede til overskridelsen af en rimelig sagsbehandlingstid, havde været større end den fordel, som appellanterne havde kunnet opnå, hvis selskaberne i denne periode havde haft rådighed over et beløb svarende til bødens størrelse, forhøjet med morarenter, og at appellanterne derfor ikke havde godtgjort, at de havde lidt en faktisk og reel skade som følge af betalingen af disse renter.
Ifølge ASPLA og Armando Álvarez er det ikke nødvendigt at godtgøre dette for at påvise, at der foreligger en reel skade. Det med bøden forbundne yderligere beløb i form af morarenter er på samme måde som gebyrerne i forbindelse med bankgarantistillelsen en finansiel udgift, der faktisk er blevet afholdt, og som ikke ville have eksisteret uden Rettens ulovlige adfærd. Under disse omstændigheder vil det være ulogisk at kvalificere sådanne gebyrer som en »erstatningsberettiget skade« uden at stille krav om, at der skal godtgøres som anført i denne doms præmis 37, og derimod ikke anvende denne kvalificering med hensyn til den finansielle udgift, som morarenterne udgør.
På samme måde som appellanterne har Den Europæiske Union anerkendt, at den appellerede dom er inkonsekvent hvad angår bedømmelsen af dels den angivelige skade, som følger af betalingen af renter af bøden, dels den angivelige skade, som følger af omkostningerne til bankgarantien. I modsætning til appellanterne er Den Europæiske Union imidlertid af den opfattelse, at den appellerede dom alene er behæftet med en retlig fejl i forbindelse med den sidstnævnte skade.
Domstolens bemærkninger
Således som Retten fastslog i den appellerede doms præmis 84, skal det indledningsvis bemærkes, at ethvert tab, for hvilket der er nedlagt påstand om erstatning i forbindelse med en sag om Unionens ansvar uden for kontraktforhold, jf. artikel 340, stk. 2, TEUF, skal være faktisk og reelt (dom af 30.5.2017, Safa Nicu Sepahan mod Rådet,
C-45/15 P
,
EU:C:2017:402
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Som generaladvokaten har anført i punkt 65 i forslaget til afgørelse, skal det i denne forbindelse bemærkes, at eftersom en handling eller undladelse fra en EU-institutions side kan give anledning til visse omkostninger for virksomheden, men samtidig give den visse gevinster, er der kun tale om skade som omhandlet i artikel 340 TEUF, når nettoforskellen mellem de omkostninger og gevinster, der er et resultat af den adfærd, som den nævnte institution er blevet foreholdt, er negativ.
For så vidt angår den angivelige skade, som blev lidt ved betalingen af morarenter af bøden i den periode, der svarede til overskridelsen af en rimelig sagsbehandlingstid, foreligger der således kun en faktisk og reel skade, hvis det rentebeløb, der opstod i denne periode, er større end den fordel, som appellanterne har kunnet drage i denne periode ved at have rådighed over et beløb svarende til bødens størrelse forhøjet med morarenter (dom af dags dato, C-150/17 P, Den Europæiske Unions mod Kendrion, præmis 88).
Endvidere har Domstolen præciseret, at det påhviler den part, som gør gældende, at Unionen har pådraget sig ansvar, at fremlægge afgørende beviser for det påberåbte tabs eksistens og omfang (dom af 30.5.2017, Safa Nicu Sepahan mod Rådet,
C-45/15 P
,
EU:C:2017:402
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde præciserede Retten indledningsvis i den appellerede doms præmis 97, at Armando Álvarez havde betalt hele det morarentebeløb, som forfaldt under behandlingen af sag T-76/06 og sag T-78/06.
Dernæst fastslog Retten i den appellerede doms præmis 100, at Armando Álvarez under proceduren i sag T-76/06 og sag T-78/06 hverken havde betalt bøden eller morarenter, således at Armando Álvarez under behandlingen af denne procedure havde haft rådighed over det beløb, der svarer til bødens størrelse forhøjet med morarenter.
Endelig fastslog Retten i den appellerede doms præmis 101, at appellanterne ikke havde fremlagt oplysninger, der gjorde det muligt at godtgøre, at det morarentebeløb, som Armando Álvarez senere betalte til Kommissionen, for den periode, der svarede til overskridelsen af en rimelig sagsbehandlingstid i sag T-76/06 og sag T-78/06, var højere end den fordel, som sagsøgerne havde kunnet opnå, hvis de havde haft rådighed over et beløb svarende til bødens størrelse forhøjet med morarenter.
Som det følger af nærværende doms præmis 40-43, var det således med rette, at Retten i den appellerede doms præmis 102 dels fastslog, at appellanterne ikke havde godtgjort, at Armando Álvarez i den periode, der svarer til overskridelsen af en rimelig sagsbehandlingstid i sag T-76/06 og T-78/06, havde lidt faktisk og reel skade som følge af, at selskabet havde været nødt til at betale morarenter af den ubetalte bøde, dels dermed konkluderede i den appellerede doms præmis 103, at påstanden om erstatning for den angivelige skade, der var lidt i den forbindelse, skulle forkastes.
For så vidt som appellanterne har gjort gældende i appelsagen, at de har lidt en faktisk økonomisk skade i en størrelsesorden, som mindst svarer til forskellen mellem, på den ene side, udgifterne ved udsættelsen af betalingen af bøden og betalingen af de hermed forbundne morarenter og, på den anden side, udgifterne i forbindelse med øjeblikkelig betaling af bøden, som muliggøres ved hjælp af finansiering på kreditmarkedet, skal deres argumentation derudover afvises, idet den ville indebære en undersøgelse af et nyt anbringende under sagens behandling. Det følger således af Domstolens faste praksis, at såfremt en part fik adgang til for første gang for Domstolen at fremføre et anbringende, der ikke var blevet fremsat for Retten, ville det være ensbetydende med at give parten adgang til at forelægge Domstolen en mere omfattende tvist end den, der blev forelagt Retten. Under en appel har Domstolen i princippet kun kompetence til at tage stilling til Rettens bedømmelse af de anbringender, der er blevet behandlet for den (dom af 3.7.2014, Electrabel mod Kommissionen,
C-84/13 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2014:2040
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det andet anbringende skal derfor forkastes, idet det delvist ikke kan antages til realitetsbehandling og delvist er ugrundet.
Det første appelanbringende i sag C-222/17 P
Parternes argumenter
Det første anbringende er opdelt i to led.
Med det første anbringendes første led har ASPLA og Armando Álvarez foreholdt Retten, at den anlagde et dobbelt urigtigt skøn, da den i den appellerede doms præmis 69 og 72 konkluderede, dels at 15 måneder mellem afslutningen af den skriftlige forhandling og indledningen af den mundtlige forhandling i princippet er passende til at behandle sager, som vedrører anvendelsen af konkurrenceretten, dels at den parallelle behandling af konnekse sager kan begrunde en forlængelse på en måned for hver yderligere konneks sag af perioden mellem den skriftlige forhandlings afslutning og indledningen af den mundtlige forhandling, uden at angive nogen begrundelse eller konkrete oplysninger til støtte for disse konklusioner.
Med det første anbringendes andet led har ASPLA og Armando Álvarez foreholdt Retten, at den gav en selvmodsigende begrundelse, da den i den appellerede doms præmis 72 først fastslog, at sammenhængen mellem to sager begrunder en måneds forlængelse, og dernæst i den appellerede doms præmis 80 konkluderede, at den »meget tætte sammenhæng mellem sag T-76/06 og sag T-78/06 begrundede […] en forlængelse på fire måneder af perioden mellem den skriftlige forhandlings afslutning og indledningen af den mundtlige forhandling i sag T-78/06«.
Den Europæiske Union har bestridt appellanternes argumentation.
Domstolens bemærkninger
Det skal bemærkes, at ASPLA og Armando Álvarez i deres stævning i første instans i det væsentlige nedlagde påstand om, at Retten skulle tilpligte Den Europæiske Unions Domstol at betale en erstatning på 3495038,66 EUR, dvs. 355118,67 EUR til dækning af omkostninger til bankgaranti og 3139919,99 EUR til dækning af morarenter, for den økonomiske skade, som disse selskaber havde lidt på grund af tilsidesættelsen af den rimelige sagsbehandlingstid i forbindelse med sag T-76/06 og sag T-78/06.
I punkt 1 i den appellerede doms konklusion tilpligtede Retten Den Europæiske Union, repræsenteret ved Den Europæiske Unions Domstol, at betale en erstatning på 44951,24 EUR til ASPLA og et beløb på 111042,48 EUR til Armando Álvarez for den økonomiske skade, som hvert af disse selskaber havde lidt på grund af den nævnte tilsidesættelse. Det følger af den appellerede doms præmis 129-134, at disse erstatningsbeløb konkret svarede til de omkostninger til bankgaranti, som disse selskaber havde afholdt i perioden fra den 16. marts 2010 til den 14. januar 2011.
Som det imidlertid er nævnt i nærværende doms præmis 34, er det første anbringende i sag C-174/17 P blevet taget til følge, hvorfor punkt 1 i den appellerede dom er blevet ophævet.
Det andet appelanbringende i sag C-222/17 P, der vedrører den angivelige økonomiske skade, som blev lidt ved betalingen af morarenter i den periode, der svarede til overskridelsen af en rimelig sagsbehandlingstid i sag T-76/06 og T-78/06, er endvidere blevet forkastet som ugrundet i nærværende doms præmis 49.
Som generaladvokaten har anført i punkt 83 og 84 i forslaget til afgørelse, bemærkes, at selv såfremt det første anbringendes to led var begrundede, og Retten dermed havde begået en retlig fejl ved fastsættelsen af varigheden af overskridelsen af den rimelige sagsbehandlingstid, ville dette hverken føre til ophævelse af den appellerede dom eller tilkendelse af en højere erstatning for den økonomiske skade, som ASPLA og Armando Álvarez angiveligt har lidt, idet disse appellanter ikke har påberåbt sig andre skader end dem, som er opstået ved omkostningerne til bankgaranti og de morarenter, som er betalt af bøden.
Det første anbringende skal derfor forkastes i sin helhed som uvirksomt.
Det følger af ovenstående betragtninger, at appellen i sag C-222/17 P skal forkastes i sin helhed.
Søgsmålet for Retten
I overensstemmelse med artikel 61, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol ophæver Domstolen, hvis den giver appellanten medhold, den af Retten trufne afgørelse. Domstolen kan i denne forbindelse enten selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse, eller hjemvise den til Retten til afgørelse.
Det er Domstolens opfattelse, at der i den foreliggende sag skal træffes endelig afgørelse i det erstatningssøgsmål, som ASPLA og Armando Álvarez har indgivet for Retten, for så vidt som søgsmålet tilsigter erstatning for den skade, der blev lidt ved afholdelse af omkostninger til bankgarantier ud over den rimelige sagsbehandlingstid i sag T-76/06 og sag T-78/06.
I denne forbindelse bemærkes, at Unionens ansvar uden for kontraktforhold som omhandlet i artikel 340, stk. 2, TEUF ifølge fast retspraksis forudsætter, at en række betingelser er opfyldt, nemlig at den adfærd, som Unionens institutioner lægges til last, har været retsstridig, at der foreligger et virkeligt tab, og at der er en årsagssammenhæng mellem denne adfærd og det påståede tab (dom af 20.9.2016, Ledra Advertising m.fl. mod Kommissionen og ECB,
C-8/15 P – C-10/15 P
,
EU:C:2016:701
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Som Retten bemærkede i den appellerede doms præmis 55, gælder det, at så snart en af disse betingelser ikke er opfyldt, må sagsøgte frifindes i det hele, uden at det er nødvendigt at undersøge de øvrige betingelser for et sådant ansvar (dom af 14.10.1999, Atlanta mod Det Europæiske Fællesskab,
C-104/97 P
,
EU:C:1999:498
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). I øvrigt er Unionens retsinstanser ikke forpligtet til at undersøge disse betingelser i en bestemt rækkefølge (dom af 18.3.2010, Trubowest Handel og Makarov mod Rådet og Kommissionen,
C-419/08 P
,
EU:C:2010:147
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Af de grunde, der er anført i nærværende doms præmis 23-33, skal det erstatningssøgsmål, som ASPLA og Armando Álvarez har anlagt ved Retten, forkastes, for så vidt som hensigten med det er at opnå en erstatning på 3495038,66 EUR for den økonomiske skade, der er lidt som følge af overskridelsen af en rimelig sagsbehandlingstid i forbindelse med sag T-76/06 og sag T-78/06.
Sagsomkostninger
I henhold til artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen tages til følge, og Domstolen selv endeligt afgør sagen.
I henhold til procesreglementets artikel 138, stk. 1, der i medfør af det nævnte procesreglements artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
Da Den Europæiske Union har nedlagt påstand om, at ASPLA og Armando Álvarez tilpligtes at betale sagsomkostningerne, og da disse har tabt såvel appelsag C-174/17 P som appelsag C-222/17 P, bør det pålægges disse selskaber at bære deres egne omkostninger og betale samtlige omkostninger, som Den Europæiske Union har afholdt i forbindelse med disse to appelsager.
I henhold til procesreglements artikel 138, stk. 3, bærer Den Europæiske Union, på den ene side, og ASPLA og Armando Álvarez, på den anden side, deres egne omkostninger i forbindelse med sagen i første instans.
Procesreglementets artikel 140, stk. 1, der i medfør af dette reglements artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, bestemmer, at medlemsstater og institutioner, der er indtrådt i en sag, hver bærer deres egne omkostninger. I henhold til procesreglementets artikel 184, stk. 4, gælder endvidere, at når en intervenient i første instans, som ikke selv har iværksat appel, har deltaget i den skriftlige eller den mundtlige del af retsforhandlingerne for Domstolen, kan sidstnævnte bestemme, at den pågældende skal bære sine egne omkostninger.
Kommissionen, der var intervenient i første instans, og som har deltaget i den skriftlige del af retsforhandlingerne i appelsag C-174/17 P, bærer sine egne omkostninger i forbindelse med såvel sagen i første instans som appelsag C-174/17 P.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Første Afdeling):

1)
Domskonklusionens punkt 1 i Den Europæiske Unions Rets dom af 17. februar 2017, ASPLA og Armando Álvarez mod Den Europæiske Union (
T-40/15
,
EU:T:2017:105
), ophæves.

2)
Appellen i sag C-222/17 P, som er iværksat af Plásticos Españoles SA (ASPLA) og Armando Álvarez SA, forkastes.

3)
Det erstatningssøgsmål, som er indgivet af Plásticos Españoles SA (ASPLA) og Armando Álvarez SA, forkastes, for så vidt som hensigten med det er at opnå en erstatning på 3495038,66 EUR for den økonomiske skade, der er lidt som følge af overskridelsen af en rimelig sagsbehandlingstid i forbindelse med de sager, der gav anledning til dom af 16. november 2011, ASPLA mod Kommissionen (
T-76/06
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2011:672
), og af 16. november 2011, Álvarez mod Kommissionen (
T-78/06
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2011:673
).

4)
Plásticos Españoles SA (ASPLA) og Armando Álvarez SA bærer hver deres egne omkostninger og betaler de omkostninger, som Den Europæiske Union, repræsenteret ved Den Europæiske Unions Domstol, har afholdt i forbindelse med nærværende appeller, samt bærer hver deres egne omkostninger i forbindelse med sagen i første instans.

5)
Den Europæiske Union, repræsenteret ved Den Europæiske Unions Domstol, bærer sine egne omkostninger i forbindelse med sagen i første instans.

6)
Europa-Kommissionen bærer sine egne omkostninger både i forbindelse med sagen i første instans og appellen i sag C-174/17 P.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: spansk.