CELEX: 62016TJ0502
Avalik teenistus
Ametnikud
Ametniku ja tema abikaasa mõrv
Kohustus tagada liidu teenistujate turvalisus
Institutsiooni vastutus surnud ametniku õigusjärglaste mittevaralise kahju eest
Ametniku ema, vend ja õde
Kahju hüvitamise nõue
Vastuvõetavus
Õigus ELTL artikli 270 alusel hagi esitada
Personalieeskirjadega hõlmatud isik
Mõistlik aeg

)
Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Alessandro Missir Mamachi di Lusignano (edaspidi „Alessandro Missir“ või „surnud ametnik“) ja tema abikaasa tapeti 18. septembril 2006 Rabatis (Maroko), kus ta pidi asuma tööle poliitilise ja diplomaatilise nõunikuna Euroopa Komisjoni delegatsiooni juures. Mõrv pandi toime ühes selle delegatsiooni poolt Alessandro Missirile, tema abikaasale ja nende neljale lapsele üüritud möbleeritud majas.
Pärast Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade (edaspidi „personalieeskirjad“) artikli 90 lõigete 1 ja 2 alusel 25. veebruaril 2008 taotluse ja 10. septembril 2008 vaide esitamist esitas Alessandro Missiri isa Livio Missir Mamachi di Lusignano (edaspidi „Livio Missir“) 12. mail 2009 Euroopa Liidu Avaliku Teenistuse Kohtule hagi, mis registreeriti kohtuasja numbriga F‑50/09 ning milles ta palus esiteks Alessandro Missiri laste nimel hüvitada neile tekkinud varaline kahju, teiseks laste nimel hüvitada neile tekkinud mittevaraline kahju, kolmandaks enda nimel hüvitada talle endale kui Alessandro Missiri isale tekkinud mittevaraline kahju ja neljandaks Alessandro Missiri laste kui oma õigusjärglaste nimel hüvitada Alessandro Missirile tekkinud mittevaraline kahju.
12. mai 2011. aasta kohtuotsusega Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon (F‑50/09, edaspidi „esimese astme kohtuotsus“,
EU:F:2011:55
) jättis Avaliku Teenistuse Kohus hagi mittevaralise kahju osas vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata (punktid 87–91) ja varalise kahju osas põhjendamatuse tõttu rahuldamata (punktid 97–227).
Esimese astme kohtuotsuse peale esitati 27. juulil 2011 Üldkohtule apellatsioonkaebus, mis registreeriti kohtuasja numbriga T‑401/11 P. 10. juuli 2014. aasta kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon (T‑401/11 P, edaspidi „apellatsioonkaebuse kohta tehtud kohtuotsus“,
EU:T:2014:625
), millega esimese astme kohtuotsus tühistati, vaatas Euroopa Kohus uuesti läbi ja tühistas selle osaliselt (10. septembri 2015. aasta kohtuotsus Missir Mamachi di Lusignano
vs
. komisjon, C‑417/14 RX‑II, edaspidi „uuesti läbivaatamise tulemusel tehtud kohtuotsus“,
EU:C:2015:588
). Pärast uuesti läbivaatamist saadeti asi Üldkohtule uueks arutamiseks, mille tulemusel tegi Üldkohus 7. detsembri 2017. aasta kohtuotsuse Missir Mamachi di Lusignano jt
vs
. komisjon (T‑401/11 P RENV‑RX, edaspidi „uue arutamise tulemusel tehtud kohtuotsus“,
EU:T:2017:874
), milles ta võttis seisukoha väidete kohta, mille ta oli apellatsioonkaebuse kohta tehtud kohtuotsuses jätnud läbi vaatamata.
Paralleelselt kohtuvaidlusega, mis koosnes kohtuasjade F‑50/09 ja T‑401/11 P menetlustest üksteisele järgnevates kohtuastmetes, ja pärast esimese astme kohtuotsust, millega Avaliku Teenistuse Kohus jättis hagi kohtuasjas F‑50/09 mittevaralise kahju osas vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata (vt eespool punkt 3), kuna ei olnud järgitud kohtueelset menetlust, tegemata siiski otsust Avaliku Teenistuse Kohtu pädevuse kohta sellise kahju juhtumeid läbi vaadata, esitasid Livio Missir ja tapetud ametniku lapsed, kellega ühinesid selle ametniku ema, vend ja õde, 16. septembril 2011 esialgse õiguskaitse tagamiseks ELTL artiklite 268 ja 340 alusel hagi, mis registreeriti Üldkohtus kohtuasja numbriga T‑494/11 ja milles paluti hüvitada mittevaraline kahju. Kuna hagejad loobusid hagist, kustutati see hagi siiski 25. novembri 2015. aasta kohtumäärusega Missir Mamachi di Lusignano jt vs. komisjon (
T‑494/11
, ei avaldata,
EU:T:2015:909
) kohtuasjade registrist.
Samadel põhjustel, mis puudutavad esimese astme kohtuotsusega mittevaralise kahju hüvitamise nõuete läbi vaatamata jätmist menetluslikel põhjustel, mis on seotud kohtueelse menetluse järgimata jätmisega, esitasid Livio Missir (kelle asemele asusid pärast tema surma tema õigusjärglased) ning tapetud ametniku lapsed, kellega ühinesid selle ametniku ema, vend ja õde (edaspidi koos „hagejad“), 17. septembril 2011 personalieeskirjade artikli 90 lõikes 1 sätestatud menetluse kohaselt uuesti taotlused mittevaralise kahju hüvitamiseks.
Komisjon teatas 17. jaanuari 2012. aasta otsusega hagejatele, et ta ei saa rahuldada 17. septembri 2011. aasta taotluses nimetatud mittevaralise kahju hüvitamise taotlusi esiteks põhjusel, et samal ajal on seoses nende taotlustega Üldkohtus kohtuasjades T‑401/11 P ja T‑494/11 menetlus pooleli, ning teiseks põhjusel, et ametisse nimetav asutus on need juba rahuldamata jätnud ja need on järelikult kohtueelse menetluse normide kohaselt vastuvõetamatud.
Hagejad esitasid 13. aprilli 2012. aasta kirjaga personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel 17. jaanuari 2012. aasta otsuse peale vaide.
26. juuli 2012. aasta otsusega, mis tehti hagejatele teatavaks 31. juulil 2012, jättis komisjon vaide rahuldamata. Komisjon jäi oma seisukoha juurde, et seoses kahju hüvitamise taotlustega on kohtuasjades T‑401/11 P ja T‑494/11 menetlus pooleli, mistõttu on ta kohustatud hoiduma nende taotluste suhtes seisukohta võtmast, ning et need taotlused on kohtueelse menetluse normide kohaselt vastuvõetamatud. Komisjon leidis, et igal juhul ei ole kahju hüvitamise taotlused põhjendatud.
Menetlus ja poolte nõuded
Hagejad esitasid hagiavalduse, mis saabus Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse 7. novembril 2012. Hagiavaldus registreeriti kohtuasja numbriga F‑132/12.
Hagiavalduses palusid hagejad Avaliku Teenistuse Kohtul:
–
tühistada ametisse nimetava asutuse 26. juuli 2012. aasta otsus;
–
mõista komisjonilt välja 463050 eurot tapetud ametniku igale õigusjärglasele hüvitisena neile tekitatud mittevaralise kahju eest;
–
mõista komisjonilt Livio Missirile välja hüvitis 308700 eurot talle tekitatud mittevaralise kahju eest;
–
mõista komisjonilt Anne Jeanne Cécile Magdalena Maria Sintobinile (edaspidi „A. Sintobin“) välja hüvitis 308700 eurot talle tekitatud mittevaralise kahju eest;
–
mõista komisjonilt Stefano Missir Mamachi di Lusignanole (edaspidi „Stefano Missir“) välja hüvitis 154350 eurot talle tekitatud mittevaralise kahju eest;
–
mõista komisjonilt Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignanole (edaspidi „Maria Letizia Missir“) välja hüvitis 154350 eurot talle tekitatud mittevaralise kahju eest;
–
mõista komisjonilt välja 574000 eurot tapetud ametniku õigusjärglastele hüvitisena mittevaralise kahju eest, mis talle tekkis tema surmaheitluses;
–
mõista komisjonilt välja vahepeal kogunenud intress ja viivis;
–
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse 19. detsembril 2012 saabunud dokumendiga esitas komisjon eraldi dokumendiga ja Avaliku Teenistuse Kohtu kodukorra artikli 78 lõike 1 alusel vastuvõetamatuse vastuväite, mis põhines poolelioleval menetlusel kohtuasjades T‑401/11 P ja T‑494/11, ning tegi ettepaneku peatada menetlus kuni nendes kahes kohtuasjas menetlust lõpetavate lahendite tegemiseni.
Hagejad esitasid 21. jaanuaril 2013 oma seisukohad, milles nad vaidlesid vastu pooleliolevate kohtuasjade vastuväitele, kuid mitte menetluse peatamisele.
Avaliku Teenistuse Kohtu esimese koja presidendi 6. juuni 2013. aasta määrusega peatati menetlus kuni menetlust lõpetavate lahendite kuulutamiseni kohtuasjades T‑401/11 P ja T‑494/11.
Apellatsioonkaebuse kohta tehtud kohtuotsuses leidis Üldkohus, et algne, 25. veebruaril 2008 esitatud hüvitistaotlus (vt eespool punkt 2) puudutas samuti mittevaralist kahju (apellatsioonkaebuse kohta tehtud kohtuotsus, punkt 111). Euroopa Kohus leidis uuesti läbivaatamise tulemusel tehtud kohtuotsuses, et seda Üldkohtu hinnangut õigusnormi rikkumisele Avaliku Teenistuse Kohtu poolt tuleb pidada lõplikuks (uuesti läbivaatamise tulemusel tehtud kohtuotsus, punkt 63, ja uue arutamise tulemusel tehtud kohtuotsus, punkt 18).
Kohtuasja uuesti läbivaatamise ja Üldkohtule uueks arutamiseks saatmise tulemusel peatati Avaliku Teenistuse Kohtu teise koja presidendi otsusega menetlus 21. jaanuaril 2016 uuesti kuni menetlust lõpetava lahendi kuulutamiseni kohtuasjas T‑401/11 P RENV RX. Hagejad teatasid 8. jaanuaril 2016 peatamise kohta esitatud seisukohtades Üldkohtule tapetud ametniku isa Livio Missiri surmast ja sellest, et tema pärijad asuvad õigusjärglastena tema asemele ja kavatsevad kohtuasja jätkata.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. juuli 2016. aasta määruse (EL, Euratom) 2016/1192 Euroopa Liidu ja tema teenistujate vaheliste vaidluste esimeses kohtuastmes lahendamise pädevuse Üldkohtule üleandmise kohta (
ELT 2016, L 200, lk 137
) artikli 3 alusel anti käesolev kohtuasi 2. septembril 2016 üle Üldkohtule staadiumis, milles see oli 31. augustil 2016. Kohtuasi registreeriti numbriga T‑502/16 ja määrati kaheksandale kojale.
25. jaanuaril 2018, kui möödus uue arutamise tulemusel tehtud kohtuotsuse uuesti läbivaatamise tähtaeg, palus Üldkohus pooltel esitada oma seisukohad selle kohta, millised on kõnealuse kohtuotsuse kuulutamise tagajärjed käesolevale kohtuasjale.
Komisjon ja hagejad täitsid selle nõude vastavalt 7. ja 9. veebruaril 2018 Üldkohtu kantseleisse esitatud dokumentidega.
Hagejad leidsid oma seisukohtades, et kuigi nende seisukohtade esitamise ajaks juba tehtud lahendite tulemusel on teatud kahju hüvitatud, jääb käesolevas menetluses veel hinnata muud kahju, nimelt A. Sintobini, Stefano Missiri ja Maria Letizia Missiri, st surnud ametniku ema, venna ja õe mittevaralist kahju.
Komisjon tõdes oma 7. veebruari 2018. aasta seisukohtades samamoodi nagu hagejad, et juba tehtud lahenditega on teatud kahju hüvitatud.
Mis puudutab Livio Missiri abikaasa A. Sintobini väidetavat mittevaralist kahju, siis väitis komisjon, et hüvitisnõue on vastuvõetamatu, kuna see on esitatud hilinenult.
Mis puudutab Alessandro Missiri venna Stefano Missiri ja õe Maria Letizia Missiri väidetavat mittevaralist kahju, siis väitis komisjon, et neid hagejaid ei saa pidada personalieeskirjadega hõlmatud isikuteks. Üldkohtul kui „avaliku teenistuse asju lahendaval kohtul“ puudub pädevus ja hagi on selle kahju osas vastuvõetamatu. Igal juhul on hüvitisnõuded esitatud hilinenult.
Üldkohtu 7. juuni 2018. aasta määrusega liideti 19. detsembril 2012 esitatud vastuvõetamatuse vastuväide, mis põhines pooleliolevatel kohtuasjadel, Üldkohtu kodukorra artikli 130 lõike 7 alusel põhivaidlusega.
Üldkohtu kantselei 12. juuni 2018. aasta kirjaga palus Üldkohus komisjonil kostja vastuses märkida, kas ta jääb vastuvõetamatuse vastuväite juurde, ning palus hagejatel esitada oma seisukohad hagi vastuvõetavuse kohta tähtaegade seisukohast.
Pooled täitsid need nõuded 25. juulil 2018 Üldkohtu kantseleisse esitatud dokumentidega.
Kostja vastuses märkis komisjon – ja kinnitas seda ka kohtuistungil –, et ta ei tugine enam käesoleva hagi vastuvõetamatuse vastuväitele, mis põhineb pooleliolevatel kohtuasjadel, ning Üldkohus võttis selle teadmiseks.
Komisjon palub Üldkohtul:
–
tunnistada hagi osaliselt esemetuks ja ülejäänud osas jätta see vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata või teise võimalusena põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja hagejatelt.
Õiguslik käsitlus
Vaidluse ese
Mis puudutab eespool punktis 11 mainitud esimest nõuet, millega palutakse Üldkohtul tühistada ametisse nimetava asutuse 26. juuli 2012. aasta otsus, siis väärib meeldetuletamist, et selline otsus, milles administratsioon on võtnud seisukoha hagejate kahju hüvitamise nõuete suhtes, on lahutamatu osa haldusmenetlusest, mis eelneb Üldkohtule esitatud kahju hüvitamise hagile, ning selle ainus tagajärg on võimaldada hagejatel esitada Üldkohtule kahju hüvitamise nõue. Järelikult ei saa käesolevas asjas esitatud tühistamisnõudeid hinnata kahju hüvitamise nõuetest sõltumatult (vt selle kohta 18. detsembri 1997. aasta kohtuotsus Gill vs. komisjon,
T‑90/95
,
EU:T:1997:211
, punkt
, ja esimese astme kohtuotsus, punktid 71 ja 72).
Lisaks nähtub toimikust, et nagu ka pooled on kohtuistungil kokkuleppele jõudnud, on uue arutamise tulemusel tehtud kohtuotsuses juba tehtud otsus hagiavalduses esitatud teise, kolmanda ja seitsmenda nõude suhtes, mis on ära toodud eespool punktis 11. Seega ei ole nende nõuete üle enam vaja otsustada. Kahju hüvitamise nõuete osas jäävad veel analüüsida hagiavalduses esitatud neljas, viies ja kuues nõue, mis on ära toodud eespool punktis 11.
Seega tuleb käesolevat hagi mõista nii, et selle ese on sisuliselt neljandas, viiendas ja kuuendas nõudes nimetatud mittevaralise kahju hüvitamine.
Hagi vastuvõetavus
Kuna käesolev hagi on esitatud ELTL artikli 270 alusel, tuleb esmalt analüüsida, kas hagejatel oli õigus selle sätte alusel hagi esitada. Komisjon väidab nimelt, et surnud ametniku vennal ja õel seda õigust ei ole.
Hagejate õigus ELTL artikli 270 alusel hagi esitada
[…]
Surnud ametniku ema puhul komisjon õigesti ei eita selle õiguse olemasolu. Surnud ametniku ema on – nagu nõuab personalieeskirjade artikli 91 lõige 1 – „personalieeskirjadega hõlmatud“ isik, olles hõlmatud eelkõige artikliga 73, milles on mainitud ametniku ülenejaid sugulasi. Tal oli seega õigus käesolevas asjas ELTL artikli 270 alusel hagi esitada.
Seevastu vaidleb komisjon vastu sellele, et surnud ametniku vennad ja õed on „personalieeskirjadega hõlmatud“ isikud personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 tähenduses. Ta märgib, et personalieeskirjade artikli 73 lõike 2 punktis a ei ole mainitud surnud ametniku külgjoones sugulasi, vaid ainult ülenejaid ja alanejaid sugulasi. Asjaolu, et vennad ja õed võivad olla hõlmatud personalieeskirjade muude sätetega, ei mõjuta käesolevat asja. Komisjon lisab, et vastupidi hagejate väidetele ei ole võimatus saada hüvitist sellise mittevaralise kahju eest, mida käsitletakse käesolevas menetluses, vastuolus uue arutamise tulemusel tehtud kohtuotsuse punktiga 198.
Väärib meeldetuletamist, et personalieeskirjade eesmärk on reguleerida liidu institutsioonide ja nende ametnike vahelisi õigussuhteid, kehtestades rea vastastikuseid õigusi ja kohustusi ning tunnustades ametniku teatavate pereliikmete õigusi, millele nad võivad suhetes liiduga tugineda (uuesti läbivaatamise tulemusel tehtud kohtuotsus, punkt 31).
Nii on personalieeskirjade artikli 91 lõikes 1 täpsustatud liidu kohtu pädevust liidu avaliku teenistuse alaste kohtuasjade valdkonnas, sätestades, et Euroopa Liidu Kohtu pädevusse kuuluvad „kõik“ liidu ja „personalieeskirjadega hõlmatud isikute vahelised vaidlused“, milles käsitletakse selle isiku huve kahjustavat akti personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 tähenduses. Viimati nimetatud sätte kohaselt võib „[i]ga isik, kelle suhtes kohaldatakse […] personalieeskirju“, esitada ametisse nimetavale asutusele kaebuse tema huve kahjustava akti peale (uuesti läbivaatamise tulemusel tehtud kohtuotsus, punkt 32).
Selleks et personalieeskirjade artikli 91 ja ELTL artikli 270 alusel esitatud hagi oleks vastuvõetav, peab see järelikult puudutama vaidlust liidu ja personalieeskirjadega hõlmatud isiku vahel (vt selle kohta 27. oktoobri 1994. aasta kohtuotsus C vs. komisjon,
T‑47/93
,
EU:T:1994:262
, punkt
; 6. septembri 2011. aasta kohtumäärus Alionescu vs. EPSO,
T‑282/11
,
EU:T:2011:425
, punktid
–
, ning 9. aprilli 2014. aasta kohtumäärus Colart jt vs. parlament,
F‑87/13
,
EU:F:2014:53
, punkt
).
Tuleb märkida, et personalieeskirjade artikliga 73 ning liidu ametnike õnnetusjuhtumi- ja kutsehaiguskindlustuse ühiseeskirjadega on kindlaks määratud tagatissüsteem ametnike, ajutiste teenistujate ja lepinguliste töötajate kindlustamiseks kutsehaiguse ja õnnetusjuhtumi riski vastu.
Selles tagatissüsteemis, mille soodustatud isik on ametnik – liidu ametnike õnnetusjuhtumi- ja kutsehaiguskindlustuse ühiseeskirjade artikli 1 kohaselt on ta „kindlustatu“ –, on ette nähtud, et kindlustatud ametniku surma korral makstakse tagatud hüvitisi tema abikaasale ja lastele, kui nad on olemas, ning nende puudumise korral teistele ametniku alanejatele sugulastele ja kui neid ei ole, siis ülenejatele sugulastele ning kui ka need puuduvad, siis institutsioonile.
Vaidlust ei ole selles, et külgjoones sugulased, st eelkõige vennad ja õed ei sisaldu nende isikute hierarhilises loetelus, kellele võib tagatud hüvitisi ametniku surma korral maksta.
Vendi ja õdesid on siiski nimetatud mujal personalieeskirjades, täpsemalt artiklites 40, 42b ja 55a. Need artiklid võimaldavad ametnikul saada isiklikel põhjustel puhkust või perepuhkust või töötada osalise tööajaga, et aidata oma abikaasat, ülenejat või alanejat sugulast, venda või õde raske haiguse või puude korral.
Komisjon väidab, et personalieeskirjade artiklid 40, 42b ja 55a ei ole käesoleval juhul asjakohased, kuna need ei ole kohaldatavad juhtumile, kui ametnik kaotab elu seetõttu, et institutsioon on jätnud oma kaitsekohustuse täitmata, tekitades seega kahju hüvitamise vajaduse, ja ta juhib tähelepanu sellele, et käesolevas asjas ei ole neid sätteid kohaldatud. Komisjon leiab, et väär on lähenemisviis, mis piirdub personalieeskirjades selliste sätete otsimisega, milles on mainitud isikuid, kes kas või kaudselt võivad ametisse nimetava asutuse kohustustest kasu saada, kuid mille sisul ei ole ometi mingit seost esitatud hüvitisnõudega. ELTL artikli 270 alusel saab mittevaralise kahju hüvitamise nõude esitada üksnes vaidlustes, mis puudutavad sellise kahju hüvitamist, mille eest komisjoni „võib pidada vastutavaks tööandjana“, nagu leidis Euroopa Kohus 8. oktoobri 1986. aasta kohtuotsuse Leussink
vs
. komisjon (169/83 ja 136/84, edaspidi „kohtuotsus Leussink,
EU:C:1986:371
) punktis 22, ning seda täiendavalt personalieeskirjade artiklis 73 ettenähtule. Komisjon juhib tähelepanu sellele, et mittevaralise kahju hüvitamine, mida nõutakse täiendavalt personalieeskirjade artiklis 73 ette nähtud hüvitistele, ei saa mingil juhul kaasa tuua kahekordse hüvitise maksmist, nagu märkis Üldkohus uue arutamise tulemusel tehtud kohtuotsuse punktis 195. Kui aga rahuldataks Alessandro Missiri venna ja õe mittevaralise kahju hüvitamise nõue, oleks tegemist kahekordse hüvitamisega, kuna nende endi sõnul põhineb see nõue „samadel eeldustel“ nagu need, mille alusel Üldkohus mõistis mittevaralise kahju hüvitise välja Alessandro Missiri isale ja neljale lapsele ning mille alusel komisjon viitab „samale kahju tekitamisele“, nimelt Alessandro Missiri surmale.
Tuleb märkida, et komisjoni vastuväidetes on hagi vastuvõetavuse küsimus segunenud hagi põhjendatuse küsimusega.
Hagi läbivaatamise selles staadiumis ei ole küsimus selles, kas hagi on põhjendatud, vaid selle varem kindlakstegemises, kas Alessandro Missiri vennal ja õel oli õigus ELTL artikli 270 alusel liidu kohtusse pöörduda või pidid nad esitama kahju hüvitamise hagi ELTL artikli 268 alusel.
Sellega seoses, ja nagu juba märgitud, on kriteerium, mille alusel kindlaks teha, kas kasutada tuleb pigem ELTL artiklis 270, mitte ELTL artiklis 268 ette nähtud menetluslikku võimalust, „personalieeskirjadega hõlmatud isiku“ kriteerium (personalieeskirjade artikli 91 lõige 1).
Tingimus, mille kohaselt peab isik olema personalieeskirjadega hõlmatud, ei saa pidada täidetuks pelgalt seetõttu, et hageja on personalieeskirjadega mis tahes alusel hõlmatud. Ta peab olema hõlmatud alusel, mis kajastab asjakohast seost tema ja tema vaidlustatava akti vahel või kajastab sellist seost tema ja selle ametniku vahel, kelle huvide kahjustamine väidetavalt tekitas kahju ka isiklikult talle.
Just nii on see aga mitte ainult ametniku ülenejate sugulaste, alanejate sugulaste ja abikaasa puhul, vaid ka tema vendade ja õdede puhul.
Nimelt on need isikud „personalieeskirjadega hõlmatud“ – olgu neid siis nimetatud personalieeskirjade artiklis 73 või artiklites 40, 42b ja 55a – just seetõttu, et seadusandja soovis personalieeskirjade konkreetsete sätetega ära mainida nende isikute lähedase suhte ametnikuga.
Asjaolu, et Alessandro Missiri tapmise ajal ei olnud ei tema ega ta vend ja õde konkreetselt ühes või teises olukorras, mida reguleerivad personalieeskirjade artiklid 40, 42b ja 55a, ei mõjuta kuidagi seda, et personalieeskirjadega on tunnustatud vendade ja õdede vaheliste sidemete olemasolu. Kõnealused personalieeskirjade sätted ei ole seega asjakohased mitte seetõttu, et need vastavad poolte konkreetsele olukorrale asjaolude asetleidmise ajal – sellega seoses tuleb märkida, et hagejad ei nõua mingit hüvitist selle eest, et puudega isik on jäänud toest ilma –, vaid seetõttu, et need väljendavad ametnike ning nende vendade ja õdede vaheliste perekondlike sidemete tunnustamist personalieeskirjades.
Seda kinnitab Euroopa Kohtu hinnang, mille kohaselt „Avaliku Teenistuse Kohus [on]
ratione materiae
pädev vaatama läbi hüvitisnõuet, mille […] on esitanud niisugune isik, kellele hoolimata sellest, et ta ei ole ametnik, viidatakse personalieeskirjades tema peresidemete tõttu ametnikuga, juhul kui vaidlus tekkis seda ametnikku ja institutsiooni siduvast või sidunud töösuhtest, võttes arvesse asjaolu, et Euroopa Liidu Kohtu põhikirja I lisa artikkel 1, koostoimes ELTL artikliga 270 ja personalieeskirjade artikliga 91, annab Avaliku Teenistuse Kohtule […] pädevuse vaadata läbi „kõik“ liidu ja „personalieeskirjadega hõlmatud isikute vahelised vaidlused““ (uuesti läbivaatamise tulemusel tehtud kohtuotsus, punktid 41 ja 42).
Sellest järeldub üldisemalt, et vastupidi sellele, mida komisjon Üldkohtus sisuliselt väidab, võib muidki personalieeskirjade sätteid peale artikli 73 – st sätteid, milles personalieeskirjade seisukohast tunnustatakse perekondlikku sidet surnud ametnikuga – arvesse võtta, et teha kindlaks, kas isik on „personalieeskirjadega hõlmatud“.
Seega tuleb vendi ja õdesid käsitada „personalieeskirjadega hõlmatud“ isikutena, et määrata kindlaks, millist õiguskaitsevahendit kasutada, kui nad soovivad nõuda hüvitist mittevaralise kahju eest, mis on neile tekkinud nende ametnikust venna või õe surma tõttu, mille eest institutsioon on nende arvates vastutav.
Mis puudutab komisjoni viidet kohtuotsuse Leussink (vt eespool punkt 47) punktile 22, siis esiteks tuleb märkida, et see viide ei puuduta hagi vastuvõetavust, vaid parimal juhul üksnes selle põhjendatust. Viide tuleb vastuvõetavuse analüüsimise kontekstis seega tagasi lükata. Teiseks väärib meeldetuletamist, et nagu märkis Euroopa Kohus uuesti läbivaatamise tulemusel tehtud kohtuotsuses (punkt 45), möönis ta kohtuotsuses Leussink, et kahju hüvitamise hagi, mille on ametniku pereliikmed esitanud EMÜ asutamislepingu artikli 178 (nüüd ELTL artikkel 268) alusel ja milles palutakse hüvitada mittevaraline kahju, mis neile on tekkinud ametnikuga juhtunud tööõnnetuse tõttu, kuulub avaliku teenistuse kohtuvaidluste hulka. Nimelt, nagu Euroopa Kohus uuesti läbivaatamise tulemusel tehtud kohtuotsuse punktis 45 täpsustas, kohaldas ta kohtuotsuse Leussink punktis 25, mis käsitleb kohtukulusid, oma kodukorra artiklit 70 tollal kehtinud redaktsioonis, mille kohaselt jäävad ametnikke puudutavates kohtuasjades institutsiooni kohtukulud asjaomase institutsiooni kanda, kui hagi on küll esitatud EMÜ asutamislepingu artikli 178 alusel, kuid see on alguse saanud suhtest asjaomase ametniku ja institutsiooni vahel, kus ta teenistuses oli.
Mis puudutab komisjoni viidet kahekordsele hüvitamisele, siis tuleb märkida, et ka see on seotud ainult hagi sisulise küljega. Peale selle ei saa käesoleval juhul olla tegemist sama kahju kahekordse hüvitamisega, sest Alessandro Missiri venna ja õe väidetav mittevaraline kahju on tekkinud neile isiklikult ja see ei segune teiste pereliikmete kahjuga.
Mis puudutab komisjoni argumenti, et personalieeskirjade artikli 73 lõike 2 punkt a on säte, milles vastavalt Euroopa Kohtu seisukohale uuesti läbivaatamise tulemusel tehtud kohtuotsuse punktis 34 on määratletud nende isikute kategooriad, kellel on õigus nõuda täiendavat hüvitist, „kui institutsioon on vastutav ja kui personalieeskirjade artikli 73 alusel makstavad hüvitised ei ole piisavad, et tagada tekitatud kahju täielik hüvitamine“, siis tuleb see tagasi lükata järgmistel põhjustel.
Asjaolu, et personalieeskirjade artikli 73 lõike 2 punktiga a hõlmatud isikud, st surnud ametniku abikaasa ja lapsed või nende puudumise korral teised ametniku alanejad sugulased või kui ka need puuduvad, siis ülenejad sugulased, võivad ELTL artikli 270 abil nõuda täiendavat hüvitist, kui nad leiavad esiteks, et makstud hüvitised ei korva nende kahju täies ulatuses, ja teiseks, et administratsioon on neile tekkinud kahju eest vastutav, ei tähenda, et vennad ja õed, keda ei ole personalieeskirjade artikli 73 hierarhilises loetelus ja kes seega ei ole selle artikliga tagatud hüvitiste potentsiaalsed saajad, kuid keda on nimetatud muudes personalieeskirjade sätetes – mis annab tunnistust asjakohasest sidemest surnud ametnikuga –, peaksid ilma jääma menetluslikust võimalusest nõuda ELTL artikli 270 abil omaenda kahju hüvitamist.
Nagu juba eespool märgitud, on vennad ja õed „personalieeskirjadega hõlmatud“ just nende perekondliku sideme tõttu surnud ametnikuga.
Vastuvõetamatuse vastuväide, mille komisjon esitas Alessandro Missiri venna ja õe hagile põhjendusel, et neil ei ole õigust ELTL artikli 270 alusel hagi esitada, tuleb järelikult tagasi lükata.
Seega tuleb analüüsida, kas hagejad esitasid oma hüvitisnõude tähtaja jooksul.
Hagi vastuvõetavus tähtaja seisukohast
Komisjon väidab, et hagi on vastuvõetamatu hüvitisnõude hilinenult esitamise tõttu, kuivõrd see esitati pärast mõistliku aja möödumist. Miski ei takistanud A. Sintobinil ja Alessandro Missiri vennal ja õel esitada mittevaralise kahju hüvitamise nõuet vähemalt 2009. aasta jooksul, st kohtuasjas F‑50/09 hagi esitamise aastal. Aeg, mis möödus kohtuasjas F‑50/09 kohtueelses menetluses – ning hilisemates kohtumenetluse staadiumides, mis seisnesid esimese astme kohtuotsuses ja seejärel apellatsioonkaebuse esitamises – andis küllaldase võimaluse esitada mittevaralise kahju hüvitamise nõuded, mis hiljem esitati käesolevas kohtuasjas.
Hagejad märgivad oma 25. juuli 2018. aasta seisukohtades kõigepealt, et hoopis hagi hilinenult esitamist puudutava vastuvõetamatuse vastuväite on komisjon esitanud hilinenult 14. veebruaril 2018, st enam kui viis aastat pärast selle tähtaja möödumist, mis oli ette nähtud Avaliku Teenistuse Kohtu kodukorra artikli 78 lõikes 1, mis oli kohaldatav käesoleva hagi esitamise ajal. Järelikult on see vastuvõetamatuse vastuväide ise vastuvõetamatu. Vastuvõetamatuse vastuväite hilinenult esitamine on veelgi enam põhjendamatu seetõttu, et 19. detsembril 2012 komisjon juba esitas Avaliku Teenistuse Kohtu kodukorra artikli 78 lõikes 1 sätestatud tähtaja jooksul teise vastuvõetamatuse vastuväite pooleliolevate kohtuasjade tõttu, kui kogu teave oli juba kättesaadav. Aegumine ei ole erinevalt menetlustähtaegadest vastuvõetamatuse vastuväide, mis põhineks avalikul huvil. Sellele ei saa tugineda menetluse mis tahes staadiumis. Hagejad paluvad seega Üldkohtul tunnistada vastuvõetamatuks vastuvõetamatuse vastuväite, mille komisjon esitas 14. veebruaril 2018.
Seejärel väidavad hagejad, et surnud ametniku ema ning vend ja õde esitasid kahju hüvitamise nõude mõistliku aja jooksul.
Mis puudutab komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväite laadi, siis tuleb märkida, et Euroopa Kohus on lepinguvälise vastutuse kohtuvaidluse kontekstis leidnud, et Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 46 lõikes 1 ette nähtud aegumistähtaja järgimist ei analüüsi kohus omal algatusel, vaid selle peab tõstatama asjaomane pool (30. mai 1989. aasta kohtuotsus Roquette frères vs. komisjon,
20/88
,
EU:C:1989:221
, punkt
; 8. novembri 2012. aasta kohtuotsus Evropaïki Dynamiki vs. komisjon,
C‑469/11 P
,
EU:C:2012:705
, punkt
, ja 14. juuni 2016. aasta kohtuotsus Marchiani vs. parlament,
C‑566/14 P
,
EU:C:2016:437
, punkt
).
See Euroopa Kohtu praktika kehtib
mutatis mutandis
ka aegumise kohta, mis leiab aset, kui möödub mõistlik aeg, mille jooksul peab kohtupraktika kohaselt olema esitatud personalieeskirjadel põhinev hüvitisnõue. Nimelt, kuna ette kindlaksmääratud kestusega aegumistähtaeg (viis aastat) ei põhine avalikul huvil, kuna see mõjutab subjektiivset õigust nõuda tekitatud kahju hüvitamist ja täidab poolte kaitse ülesannet (vt selle kohta 8. novembri 2012. aasta kohtuotsus Evropaïki Dynamiki vs. komisjon,
C‑469/11 P
,
EU:C:2012:705
, punktid
–
), on see nii, võib-olla isegi seda enam, aegumistähtaja puhul, mille kestus ei ole ette kindlaks määratud (mõistlik aeg). Mõlemal juhul on tegemist sama aegumisega, mis puudutab subjektiivset õigust nõuda hüvitist, ja sama ülesandega kaitsta pooli.
Seega, kuna komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväide, mis tugineb mõistliku aja järgimata jätmisele hüvitisnõude esitamisel, ei ole avalikul huvil põhinev küsimus, mida Üldkohus peaks kontrollima omal algatusel, tuleb kõigepealt analüüsida hagejate vastuväidet, et see vastuvõetamatuse vastuväide on ise esitatud hilinenult.
Põhjendamaks oma vastuväidet, et vastuvõetamatuse vastuväide on esitatud hilinemisega, tuginevad hagejad Avaliku Teenistuse Kohtu kodukorra 2012. aastal kehtinud redaktsiooni artikli 78 lõikele 1, mis on sõnastatud järgmiselt:
„Kui pool palub Avaliku Teenistuse Kohtul lahendada vastuväide või menetlusküsimus, mis ei puuduta kohtuvaidluse sisu, esitab ta oma taotluse eraldi dokumendiga. Vastuvõetamatuse küsimuse lahendamise taotlus tuleb esitada ühe kuu jooksul alates hagiavalduse kättetoimetamisest.“
Tuleb märkida, et selles sättes nõutud tähtaja tingimus oli seotud konkreetse juhuga, kui pool palus Avaliku Teenistuse Kohtul lahendada asi ilma asja sisuliselt arutamata. See säte ei keelanud seega kostjal tugineda Avaliku Teenistuse Kohtus hagi hilinenult esitamisele vajaduse korral alles kostja vastuse esitamise staadiumis.
Lisaks tuleb märkida, et kuigi Avaliku Teenistuse Kohtu kodukorra artikkel 78 oli kohaldatav siis, kui komisjon esitas 2012. aastal selle sätte alusel pigem eraldi dokumendiga vastuvõetamatuse vastuväite pooleliolevate kohtuasjade tõttu, selle asemel et esitada kostja vastust, nähtub määruse 2016/1192 artiklist 3, et Üldkohus menetleb talle üle antud kohtuasju edasi staadiumis, milles need olid 31. augustil 2016, ja oma kodukorra kohaselt.
Käesoleval juhul oli kohtuasja F‑132/12 Üldkohtule üleandmise ajal menetlus – mis puudutas 2012. aastal esitatud vastuväidet pooleliolevate kohtuasjade kohta, kuivõrd Avaliku Teenistuse Kohus ei olnud seda kohtuasja sisulise läbivaatamisega liitnud – jätkuvalt peatatud uue arutamise tulemusel tehtud kohtuotsuse ootuses.
Seega asjaolu, et komisjon esitas 19. detsembril 2012 eraldi dokumendiga vastuvõetamatuse vastuväite pooleliolevate kohtuasjade tõttu, ei tähendanud, et ta ei võinud Üldkohtus kaitsestaadiumis esitada vastuvõetamatuse vastuväidet, mis põhineb hüvitisnõude hilinenult esitamisel.
Käesolevas asjas tugines komisjon hüvitisnõude hilinenult esitamisele veebruaris 2018, kui menetlust jätkati. Käesoleva juhtumi asjaoludel, mis puudutavad kohtuasja menetluslikku eripära ja eelkõige üksteisele järgnenud peatamisi, ei saa seda, et veebruaris 2018 tugineti enne kostja vastuse esitamist hüvitisnõude hilinenult esitamisele, pidada hilinenuks. Kuna hagejate vastuväide komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväite hilinenult esitamise kohta ei ole põhjendatud, tuleb analüüsida vastuvõetamatuse vastuväidet, mille kohaselt hüvitisnõue on esitatud hilinenult.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ametnikud või teenistujad kohustatud mõistliku aja jooksul esitama institutsioonile kõik nõuded liidult hüvitise saamiseks liidule süükspandava kahju eest, ning seda alates hetkest, mil nad on teada saanud olukorrast, mille üle nad kaebavad. Seda, kas tegemist on mõistliku ajaga, tuleb hinnata lähtuvalt igale kohtuasjale omastest asjaoludest ning eelkõige vaidluse olulisusest huvitatud isiku jaoks, kohtuasja keerukusest ja poolte käitumisest (28. veebruari 2013. aasta kohtuotsus (uuesti läbivaatamine) Arango Jaramillo jt vs. EIP,
C‑334/12 RX‑II
,
EU:C:2013:134
, punkt
; vt samuti 25. veebruari 2014. aasta kohtumäärus Marcuccio vs. komisjon,
F‑118/11
,
EU:F:2014:23
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kuigi Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklis 46 lepinguvälise vastutuse hagi jaoks ette nähtud viieaastast aegumistähtaega ei kohaldata liidu ja tema teenistujate vahelistes vaidlustes, tuleb väljakujunenud kohtupraktika kohaselt siiski arvesse võtta võrdlusalust, mille see tähtaeg pakub, et hinnata, kas nõue on esitatud mõistliku aja jooksul (vt 25. veebruari 2014. aasta kohtumäärus Marcuccio vs. komisjon,
F‑118/11
,
EU:F:2014:23
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul esitati hüvitisnõue 17. septembril 2011 ehk üks päev vähem kui viis aastat pärast Alessandro Missiri tapmist. Lisaks tuleb märkida, et nagu nähtub nii käesolevas asjas toimunud kohtueelsest menetlusest kui ka alates 2009. aastast toimunud varasematest menetlustest, mille tagajärjel tehti 2017. aastal uue arutamise tulemusel tehtud kohtuotsus, on vaidlus olulise tähtsusega nii inimlikust, rahalisest kui ka õiguslikust aspektist, ja kohtuasi on küllaltki keeruline või vähemalt oli seda hüvitisnõude esitamise ajal 17. septembril 2011. Lõpuks ja vastupidi sellele, mida väidab komisjon, ei ole kahju hüvitamise nõude võimaliku hilinenult esitamise hindamise kriteerium mitte niivõrd see, kas nõude oleks saanud esitada varem, kui see, kas kõiki juhtumi asjaolusid arvestades on nõue esitatud mõistliku aja jooksul. Võttes arvesse kõiki asjaolusid, mis on seotud kohtuasja keerukusega ja vaidluse olulisusega, näib aga, et hüvitisnõue vastab sellele kriteeriumile. Sellest järeldub, et hagi ei saa pidada hilinenult esitatuks.
Neil asjaoludel tuleb komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväide tagasi lükata.
Sisulised küsimused
Alessandro Missiri emale tekkinud mittevaralise kahju hüvitamise nõue
[…]
Sarnaselt pooltega tuleb märkida, et Alessandro Missiri ema A. Sintobini olukord on identne Alessandro Missiri isa Livio Missiri omaga, kellele tema poja tapmise tõttu tekkinud mittevaralise kahju eest mõistis Üldkohus uue arutamise tulemusel tehtud kohtuotsuses hüvitisena välja 50000 eurot.
Neil asjaoludel tuleb vastavalt põhimõtetele, mida Üldkohus kohaldas uue arutamise tulemusel tehtud kohtuotsuses (punktid 204 ja 205), ja A. Sintobinile tekkinud kahju
ex æquo et bono
hinnates mõista komisjonilt
in solidum
sellele hagejale välja 50000 eurot hüvitiseks mittevaralise kahju eest, mis talle tekkis tema poja tapmise tõttu, ja jätta tema kahju hüvitamise nõue ülejäänud osas rahuldamata.
Alessandro Missiri vennale ja õele tekkinud mittevaralise kahju hüvitamise nõue
[…]
On tõendatud, et Alessandro Missiri vend ja õde, kelle puhul ei ole tõsiselt võimalik vastu vaielda ega ka pole vaieldud, et nad võisid oma venna surma tõttu moraalselt kannatada, pidid vastava hüvitisnõude menetluslikult esitama personalieeskirjade alusel ja seejärel vajaduse korral ELTL artikli 270 alusel esitatud hagi abil, mitte ELTL artikli 268 alusel. Nüüd kui see menetluslik võimalus on kindlaks tehtud, tekib küsimus, kas Alessandro Missiri vennal ja õel on tõepoolest õigus saada komisjonilt oma moraalsete kannatuste eest hüvitist.
Komisjon esitab sellele teatud hulga sisulisi vastuväiteid.
Komisjon väidab sisuliselt, et personalieeskirjade artikkel 73, nii nagu seda on kohtupraktikas tõlgendatud, piiritleb nende isikute ringi, kes võivad saada hüvitist ametniku surma tõttu tekkinud kahju eest. Abikaasa ning alanejad ja ülenejad sugulased võivad hüvitist saada, kuna neid on personalieeskirjade artiklis 73 nimetatud. Vennad ja õed, keda selles artiklis nimetatud ei ole, hüvitist saada ei või.
Komisjon märgib, et liikmesriikide ühiste õiguspõhimõtete roll personalieeskirjade kohaldamisel on täita võimalikud lüngad, mis tulenevad seadusandja vaikimisest. Käesoleval juhul ei ole aga seadusandja personalieeskirjade artiklis 73 – nii nagu seda on kohaldatud kohtupraktikas – vaikinud, vaid selles on ette nähtud, et üksnes isikud, keda on selles sättes nimetatud, võivad saada hüvitist mittevaralise kahju eest ametniku surma korral. Komisjon viitab oma seisukoha toetuseks uuesti läbivaatamise tulemusel tehtud kohtuotsusele (punktid 33 ja 34).
Komisjon tugineb muu hulgas uue arutamise tulemusel tehtud kohtuotsuse punktidele 134–136 ja 158 – milles on viidatud kohtuotsusele Leussink ja 9. septembri 1999. aasta kohtuotsusele Lucaccioni
vs
. komisjon (C‑257/98 P, edaspidi „kohtuotsus Lucaccioni“) –, uue arutamise tulemusel tehtud kohtuotsuse punktidele 191, 194, 195 ja 201 ning kohtuotsuse Lucaccioni punktile 22.
Komisjon järeldab nendest viidetest, et üksnes juhul, kui tegemist on ametisse nimetava asutuse poolt personalieeskirjade artikli 73 alusel juba makstud „täiendava“ mittevaralise kahju hüvitamisega, on kohtupraktikas tunnustatud õigust kahjuhüvitise saamisele vigastuste tekitamise korral.
Seetõttu on komisjon seisukohal, et kuna surnud ametniku vennad ja õed ei ole selles sättes nimetatud isikute hulgas ega saa seega nõuda „täiendavat“ kahju hüvitamist – kuna neil ei ole õigust saada põhihüvitist –, ei ole neil mingit õigust nõuda mittevaralise kahju hüvitamist.
Mis puudutab kõigepealt viidet uuesti läbivaatamise tulemusel tehtud kohtuotsuse punktidele 33 ja 34, siis see on ebasobiv.
Need punktid puudutavad nimelt Avaliku Teenistuse Kohtu isikulist pädevust lahendada personalieeskirjadega hõlmatud isikute hagisid. Euroopa Kohus tuvastas, et ametniku isa ja lapsed on personalieeskirjadega hõlmatud. Ta tuletas sellest Avaliku Teenistuse Kohtu pädevuse. Tegemist oli seega pädeva kohtu kindlakstegemise küsimusega, mitte käesolevas asjas kõne all oleva sisulise küsimusega, kes võib saada hüvitist. Lisaks märgib Euroopa Kohus uuesti läbivaatamise tulemusel tehtud kohtuotsuse punktis 35, et Avaliku Teenistuse Kohtu pädevuse kindlaksmääramisel ei saa arvesse võtta sisulist küsimust, mis seisneb selle kindlakstegemises, kas ametniku isal ja lastel on tegelikult õigus saada personalieeskirjadega tagatud hüvitisi. Kui see oleks teisiti, eeldaks pädevuse üle otsustamine, et enne analüüsiks kohus hagiavalduse põhjendatust. Seega tuleb tagasi lükata viide uuesti läbivaatamise tulemusel tehtud kohtuotsuse punktile 34, millega komisjon põhjendas oma seisukohta, et personalieeskirjade artikkel 73 piirab nende isikute ringi, kellel on õigus võimalikule hüvitisele.
Mis puudutab eespool punktis 131 mainitud viiteid, siis tuleb need samuti tagasi lükata, kuna ükski varasem kohtulahend (kohtuasjad Leussink, Lucaccioni, Missir Mamachi), millele komisjon tugineb, ei käsitle vendade ja õdede juhtumit ega isegi maini seda. Viidatud kohtuotsused puudutavad üksnes ülenejaid ja alanejaid sugulasi.
Uue arutamise tulemusel tehtud kohtuotsuses (punktid 131–136) on kohtuotsuste Leussink ja Lucaccioni kohta märgitud järgmist:
„131.
Kohtuasjas, milles tehti [kohtuotsus Leussink], tuli Euroopa Kohtul võtta seisukoht küsimuses, kas [– nagu komisjon väitis (selle kohtuotsuse punkt 10) –] personalieeskirjade artiklis 73 ja muudes eeskirjades sätestatud õnnetusjuhtumikindlustus on ammendav hüvitamisskeem, mis välistab tööõnnetuse korral muud kahju hüvitamise nõuded üldnormide põhimõtete alusel. Nimelt esitasid G. Leussink, tema abikaasa ja nende neli last täiendava kahju hüvitamise nõude, väites, et personalieeskirjade artiklis 73 sätestatud hüvitis katab üksnes õnnetuse majanduslikud tagajärjed, mitte nendele tekitatud mittevaralise kahju. Kõigepealt otsustas Euroopa Kohus selle kohtuotsuse punktis 11, et personalieeskirjade artiklis 73 sätestatud kindlustus põhineb üldisel osamakselisel kindlustusskeemil tööajal või väljaspool tööaega juhtunud õnnetuste vastu ning hüvitise saamise õigus ei sõltu sellest, kes õnnetuse põhjustas või kas see isik on õnnetuse eest vastutav. Seejärel otsustas Euroopa Kohus kõnealuse kohtuotsuse punktis 13, et institutsiooni vastu täiendava nõude esitamist reguleerivates eeskirjades sõnaselge sätte puudumisel ei saa nendest eeskirjadest tuletada argumenti, et jätta ametnik ja tema õigusjärglased ilma õigusest nõuda täiendavat hüvitist, kui institutsioon vastutab õnnetuse eest üldnormide alusel ja personalieeskirjades sätestatud hüvitised ei ole tekitatud kahju täielikuks hüvitamiseks piisavad.
[…]
133.
[K]ohtuotsuse [Lucaccioni] puhul järeldas Euroopa Kohus [selle kohtuotsuse] punktis 23, et ametniku poolt kahju hüvitamise hagi esitamisel rikkumise alusel, mis toob kaasa tema tööandjaks oleva institutsiooni vastutuse, peab liidu kohus hüvitatava kahju hindamiseks võtma arvesse tööõnnetuse või kutsehaiguse tõttu personalieeskirjade artikli 73 alusel saadud hüvitisi.
134.
Niisiis selgitati [kohtuotsustes Leussink ja Lucaccioni] tööõnnetuse või kutsehaiguse tõttu personalieeskirjade artikli 73 alusel saadud hüvitiste ja üldnormidel tugineva hüvitamisskeemi vahelist suhet.
135.
Esiteks on personalieeskirjade artiklis 73 sätestatud skeem ja üldnormidel tuginev skeem üksteist täiendavad, mistõttu juhul, kui institutsioon vastutab õnnetuse eest üldnormide alusel ja personalieeskirjade artikli 73 alusel makstud hüvitised ei ole tekkinud kahju täielikuks hüvitamiseks piisavad, võib esitada täiendava kahju hüvitamise nõude (kohtuotsus [Leussink], punkt 13).
136.
Teiseks on vastavalt sellele põhimõttele kohtupraktikas selgitatud ka asjaolu, et ametniku poolt kahju hüvitamise hagi esitamisel rikkumise alusel, mis toob kaasa tema tööandjaks oleva institutsiooni vastutuse, peab hüvitatava kahju hindamiseks võtma arvesse tööõnnetuse või kutsehaiguse tõttu personalieeskirjade artikli 73 alusel saadud hüvitisi. Kui see nii ei oleks, tähendaks see topelthüvitamist (kohtuotsus [Lucaccioni]).“
Eespool toodust nähtub, et kohtuotsuste Leussink ja Lucaccioni eesmärk ei olnud teha otsust selle kohta, kuidas lahendada vendade ja õdede – kes nendes kohtuasjades kõne all ei olnud – esitatud nõuet, vaid üksnes otsustada selle üle, kuidas lahendada ametniku ning tema abikaasa ja laste hüvitisnõue ja kuidas suhestada sellist nõuet kindlasummalise hüvitisega, mis on juba personalieeskirjade artikliga 73 tagatud. Just selles piiratud kontekstis tulebki mõista Euroopa Kohtu viidet kahju hüvitamise nõude „täiendavusele“ võrreldes personalieeskirjade artiklist 73 tulenevate kindlustushüvitistega.
Eespool nimetatud kohtuotsustest ei saa seega järeldada, et vennal või õel ei või olla alust nõuda hüvitamisele kuuluva mittevaralise kahju hüvitamist. Juba oma määratluse poolest, kuna vennad ja õed ei sisaldu personalieeskirjade artikli 73 hierarhilises loetelus ega või seega selle sätte alusel midagi saada, ei saa nende hüvitisnõue olla täiendav, vaid peab olema iseseisev. Nendes kohtuotsustes ei võetud seisukohta sellise taotluse esitamise võimaluse suhtes, mida nendes kohtuasjades ei käsitletud.
Kui asuda seisukohale, nagu komisjon väidab, et institutsioonid soovisid nende isikute loetelu kehtestamisel, kes võivad saada kindlustushüvitist ametniku surma korral, mis on aset leidnud õnnetusjuhtumi tagajärjel, piiritleda isikud, kelle puhul nad leidsid, et nad peavad vajaduse korral oma võimaliku süülise vastutuse rahaliselt korvama, siis kujutab see endast konstruktsiooni, mida sellisena ei ole võimalik tuletada kohtuotsustest Leussink ja Lucaccioni.
Edasi tuleb analüüsida uue arutamise tulemusel tehtud kohtuotsuse punkte 157 ja 158, milles Üldkohus leidis järgmist:
„157.
[Seoses Alessandro Missiri neljale lapsele ja isale tekkinud mittevaralise kahju hüvitamisenõuetega] nähtub […] esimese astme kohtuotsusest, et […] komisjon esitas […] vastuvõetamatuse vastuväite […], mis tulenes sisuliselt asjaolust, et […] personalieeskirjade artikliga 73 on välistatud võimalus [Alessandro Missiri] neljal lapsel ja Livio Missiril esitada mittevaralise kahju hüvitamise nõue. Komisjon väitis nimelt […], et [personalieeskirjade artikli 73] alusel ei ole Alessandro Missir Mamachi neljal lapsel õigust esitada oma mittevaralise kahju hüvitamise nõuet ja […] et Livio Missir Mamachi ei kuulu selles artiklis nimetatud õigusjärglaste hulka.
158.
Mis puudutab vastuvõetamatuse vastuväiteid, mis on esitatud Livio Missirile ja Alessandro Missiri neljale lapsele tekkinud mittevaralise kahju hüvitamise nõuete vastu, siis need ei saa olla edukad. Nimelt esiteks piisab tõdemisest, et uuesti läbivaatamise tulemusel tehtud kohtuotsuse punktis 34 leidis Euroopa Kohus, et personalieeskirjade artikli 73 lõike 2 punktis a on sõnaselgelt nimetatud ametniku „alanejaid sugulasi“ ja „ülenejaid sugulasi” kui isikuid, kellel on ametniku surma korral õigus hüvitist saada, ning et järelikult hõlmab see säte nii Livio Missirit kui ka Alessandro Missiri nelja last. Teiseks väärib meeldetuletamist, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on personalieeskirjade artiklis 73 ette nähtud süsteem ja üldise õigusega kehtestatud kord teineteist täiendavad, mistõttu on võimalik esitada täiendav kahju hüvitamise nõue, kui institutsioon on vastutav ja personalieeskirjade artikli 73 alusel makstud hüvitised ei ole piisavad, et tagada tekkinud kahju täielik hüvitamine ([kohtuotsus Leussink], punkt 13, ja [kohtuotsus Lucaccioni], punkt 22). Seega, arvestades eespool esitatud kaalutlusi, on ametniku pereliikmetel, keda on nimetatud personalieeskirjade artiklis 73, õigus esitada täiendav hagi, kui nad leiavad, et personalieeskirjades sätestatud hüvitised ei ole piisavad, et tagada nende kahju täielik hüvitamine.“
Ka siin oli liidu kohtul vaja konkreetselt arvesse võtta üksnes ametniku isa ja lapsi. Ta viitas kohtuotsustest Leussink ja Lucaccioni tulenevale kohtupraktikale, kui ta tuletas meelde täiendava hüvitise võimalust administratsiooni vastutuse korral ja juhul, kui kindlustushüvitised on ebapiisavad, et tagada neile isikutele tekkinud kahju täielik hüvitamine. Kõnealused „pereliikmed“ olid „personalieeskirjade artikliga 73 hõlmatud“. Uue arutamise tulemusel tehtud kohtuotsuses ei ole midagi kindlaks määratud seoses pereliikmetega, keda personalieeskirjade artikkel 73 ei hõlma – küsimus, mida Üldkohtule ei esitatud –, ning see kohtuotsus ei võimalda seega seoses eespool punktis 140 esitatud järeldusega edasi liikuda.
Mis puudutab uue arutamise tulemusel tehtud kohtuotsuse punkti 194, mille kohta komisjon märgib, et Üldkohus juhtis selles sõnaselgelt tähelepanu üldpõhimõttele, mis näeb ette võimaluse hüvitada mittevaraline kahju, kui see ei ole tervikuna või osaliselt hõlmatud hüvitiste automaatset maksmist tagava korraga, siis tuleb märkida, et see punkt ei määra kindlaks lahendust, mis on kohaldatav isiku puhul, keda niisugune kord ei hõlma, nagu käesoleval juhul vennad ja õed. Selles punktis on nimelt piirdutud märkimisega, et „liikmesriikide õigusest tuleneb ühtne üldpõhimõte, mille kohaselt ei takista [kohtuasjaga T‑401/11 P RENV RX] sarnastel asjaoludel selliste eeskirjade olemasolu, mis tagavad surnud ametniku õigusjärglastele hüvitiste automaatse maksmise, et neile hüvitatakse liikmesriigi kohtule hagi esitamisega ka mittevaraline kahju, juhul kui nad leiavad, et neile tekitatud kahju ei ole asjaomaste eeskirjadega hõlmatud või täielikult hõlmatud“.
Mis puudutab uue arutamise tulemusel tehtud kohtuotsuse punkti 195, milles Üldkohus viitab liikmesriikide õiguse ühisele üldpõhimõttele, mis välistab mittevaralise kahju kahekordse hüvitamise, siis tuleb sarnaselt hagejatega märkida, et käesoleval juhul ei ole küsimus sama kahju kahekordses hüvitamises, kuna Alessandro Missiri venna ja õe väidetav mittevaraline kahju on tekkinud neile isiklikult ning selle eest ei maksta personalieeskirjade artiklis 73 ette nähtud hüvitisi.
Eespool toodud kaalutlustest tuleneb, et vastupidi sellele, mida väidab komisjon, ei ole võimalik asuda seisukohale, et personalieeskirjade artikliga 73, nagu seda on tõlgendatud kohtupraktikas, on vastuolus see, kui liidu süül surnud ametniku vennad ja õed saavad vajaduse korral hüvitist oma mittevaralise kahju eest, mis on selle surma tõttu neile isiklikult tekkinud.
Kuna seda küsimust ei ole sellisena liidu õiguses lahendatud, tuleb märkida, et liikmesriikide õigusest tuleneb ühine üldpõhimõte, et sarnastel asjaoludel, nagu on kõne all käesolevas asjas, tunnustab liikmesriigi kohus surnud töötaja vendade ja õdede õigust nõuda vajaduse korral hüvitist selle surma tõttu tekkinud mittevaralise kahju eest.
Neil asjaoludel tuleb järeldada mitte ainult seda, et komisjon väidab ekslikult, et personalieeskirjade artikliga 73, nagu seda on tõlgendatud kohtupraktikas, on vastuolus see, kui surnud ametniku vennad ja õed võivad vajaduse korral saada hüvitist selle surma tõttu tekkinud mittevaralise kahju eest, vaid ka seda, et liikmesriikide õiguse ühistest üldpõhimõtetest nähtub, et selle isiku vennad ja õed, kelle surma põhjustas kolmas isik, võivad vajaduse korral saada oma mittevaralise kahju eest sellelt isikult hüvitist.
Mis puudutab hüvitamise tingimusi, siis väidavad hagejad sisuliselt, et järeldused, millele Üldkohus uue arutamise tulemusel tehtud kohtuotsuses seoses süü, põhjusliku seose ja mittevaralise kahjuga juba jõudis, kehtivad suuresti ka seoses surnud ametniku venna ja õe nõuetega ning et käesoleval juhul ei esine mingit kahekordset hüvitamist.
Komisjon vaidleb hagejate seisukohale vastu. Mis puudutab ametniku kaitsmise kohustuse rikkumise ja kahju vahelist põhjuslikku seost, siis arvestades, et vennad ja õed ei ole surnu suhtes samas olukorras kui ülenejad ja alanejad sugulased, tuleks eelistada asjakohase põhjusliku seose teooriat tingimuste samaväärsuse teooriale. Hagejad ei ole aga asjakohase põhjusliku seose esinemist tõendanud.
Isegi kui kohaldada tingimuste samaväärsuse teooriat, jääks väidetav mittevaraline kahju igal juhul siiski süüst piisavalt „kaugeks“, et välistada igasugune hüvitamine. Tegemist on vahendatud kahjuga, mida ei saa komisjoni kanda jätta kui ametniku kaitsmise spetsiifilise kohustuse rikkumise kohest ja otsest tagajärge.
Lisaks ei ole võimalik asuda seisukohale, et on olemas liikmesriikide õiguse ühine üldpõhimõte, mille kohaselt eeldatakse, et venna või õe surma korral tekib mittevaraline kahju.
Hagejad vaidlevad komisjoni seisukohale vastu, märkides, et asjakohase põhjusliku seose teooria ja tingimuste samaväärsuse teooria omavaheline suhe oli asjasse puutuv vaid selleks, et tuvastada Alessandro Missiri surma eest komisjoni vastutus, mida käesoleval juhul enam ei käsitleta, ning mitte mingil juhul selleks, et tuvastada seos kõnealuse surma ja mittevaralise kahju vahel, mis surnud ametniku lähedastele seetõttu tekkis ja mida käsitati kahjuna
in re ipsa
.
Tuleb tõdeda, et liidu kohtu esimese astme kohtuotsuse ja uue arutamise tulemusel tehtud kohtuotsuse põhjenduskäigu analüüs kinnitab sisuliselt hagejate seisukohta.
Tuleb meenutada, et esimese astme kohtuotsuses leidis Avaliku Teenistuse Kohus, et kuna komisjon rikkus süüliselt oma kohustust tagada Alessandro Missiri kaitse, käitus komisjon süüliselt, mis tõi kaasa tema vastutuse (esimese astme kohtuotsus, punkt 176, ja uue arutamise tulemusel tehtud kohtuotsus, punkt 9).
Süü ja ametniku tapmise vahelise põhjusliku seose kohta leidis Avaliku Teenistuse Kohus, et see on tõendatud (esimese astme kohtuotsus, punktid 182–190). Komisjon ei esitanud esimese astme kohtu otsuse peale apellatsioonkaebust. Üldkohus märkis uue arutamise tulemusel tehtud kohtuotsuses (punkt 63, kuues lause) peale selle, et komisjon ei vaidlustanud Avaliku Teenistuse Kohtu vastavat hinnangut.
Nagu hagejad õigesti märgivad, toimus vaidlus tingimuste samaväärsuse teooria ja asjakohase põhjusliku seose teooria omavahelise suhte üle (esimese astme kohtuotsus, punktid 178–190, ning uue arutamise tulemusel tehtud kohtuotsus, punkt 63, kolmas lause, ja punktid 64–95) ainult selleks, et teha kindlaks, kas komisjoni, kes ilmselgelt ei ole tapmise toimepanija, võib sellegipoolest tunnistada selle eest vastutavaks ehk teisisõnu, kas komisjoni süüd võib pidada Alessandro Missiri surma põhjustanuks. Eitava vastuse korral ei olnud komisjon vastutav millegi eest. Jaatava vastuse korral, millest lähtus liidu kohus, oli ta selle surma eest vähemalt osaliselt vastutav.
Kui Avaliku Teenistuse Kohus oli selle põhjusliku seose tuvastanud – tingimuste samaväärsuse teooria alusel ja õigusnorme rikkumata, nagu Üldkohus uue arutamise tulemusel tehtud kohtuotsuse punktides 79 ja 80 sõnaselgelt märkis –, leidis Avaliku Teenistuse Kohus, et ta peab veel kindlaks tegema, kui suur on tapja vastutus kahju tekkimisel (esimese astme kohtuotsus, punkt 191, ja uue arutamise tulemusel tehtud kohtuotsus, punkt 9).
Selles kontekstis leidis Avaliku Teenistuse Kohus, et komisjonile tuleb tekitatud kahju eest vastutus omistada 40% ulatuses (esimese astme kohtuotsus, punkt 197, ja uue arutamise tulemusel tehtud kohtuotsus, punkt 10).
Selle vastutuse jagamise lahenduse, mille hagejad vaidlustasid oma apellatsioonkaebuses, milles nad nõudsid, et komisjon tunnistataks vastutavaks
in solidum
koos tapjaga, lükkas Üldkohus tagasi ning rahuldas apellatsioonkaebuse selles osas ja tuvastas komisjoni
in solidum
vastutuse (seega 100% kahju ulatuses) (uue arutamise tulemusel tehtud kohtuotsus, punktid 96–119).
Üldkohus tuvastas komisjoni
in solidum
vastutuse liikmesriikide ühise üldpõhimõtte alusel, mille kohaselt sarnastel asjaoludel, nagu on kõne all käesolevas asjas, tunnustab liikmesriigi kohus sama kahju kaaspõhjustajate
in solidum
vastutust, pidades õiglaseks seda, et kannatanu ei pea esiteks kindlaks määrama kahju osa, mille eest iga kaaspõhjustaja vastutab, ning teiseks kandma riisikot, et nende hulgast see isik, kelle vastu ta menetluse algatas, on maksejõuetu (uue arutamise tulemusel tehtud kohtuotsus, punkt 118).
Esiteks tuleb märkida, et tapmise eest komisjonil lasuvale vastutusele, mis tuvastati jõustunud kohtuotsuses, ei ole vastu vaieldud (vt eespool punkt 155), ja teiseks, et põhimõtet, mille kohaselt komisjon vastutab
in solidum
kahju eest, mis tuleneb sellest tapmisest, ei ole kahtluse alla seatud ning seda ei saa ka mõistlikult kahtluse alla seada.
Neil asjaoludel tuleb komisjoni vastuväide, […] mille kohaselt tuleks tingimuste samaväärsusele eelistada asjakohast põhjuslikku seost, tagasi lükata, kuna komisjoni süü ja Alessandro Missiri tapmise vahel põhjusliku seose lõplik tuvastamine liidu kohtu poolt on käesolevale asjale täielikult ülekantav.
Ainus asjaolu, mis eristab käesolevat asja kohtuasjast F‑50/09, tuleneb pärast seda lõplikku järeldust sellest, et hagejad ei ole surnud ametniku lapsed ega vanemad, vaid tema vennad ja õed.
Eespool on aga juba tõdetud, et personalieeskirjade artikkel 73, nagu seda on tõlgendatud kohtupraktikas, ei kujuta endast sisulist piiri, mis välistaks vendade ja õdede võimaluse saada hüvitist (vt eespool punkt 145), ning et kuna seda küsimust ei ole liidu õiguses lahendatud, tuleneb liikmesriikide ühistest üldpõhimõtetest vendade ja õdede õigus nõuda vajaduse korral mittevaralise kahju hüvitamist oma venna kaotamise tõttu (vt eespool punkt 146).
Samadel põhjustel tuleb tagasi lükata komisjoni argumendid, […] mille kohaselt on vendadele ja õdedele tekkinud mittevaraline kahju liiga kauge või kujutab endast üksnes kahju tagajärge, mis ei kuulu hüvitamisele. Asjaolu, et vendade ja õdede mittevaraline kahju on samamoodi nagu surnu vanemate ja laste puhul peegeldusena tekkiv – või vahendatud – mittevaraline kahju võrreldes otsese kahjuga, mis tekkis surnud ametnikule, st elukaotus, ei muuda kuidagi fakti, et liikmesriikide ühiste üldpõhimõtete kohaselt peetakse sellist mittevaralist kahju hüvitatavaks.
Mis puudutab komisjoni kaalutlusi uue arutamise tulemusel tehtud kohtuotsuse punkti 198 […] ulatuse kohta, siis need ei sea eelnevat järeldust kahtluse alla, kuna nagu juba märgitud, ei lahendanud Üldkohus uue arutamise tulemusel tehtud kohtuotsuses vendade ja õdede mittevaralise kahju hüvitamise küsimust.
Mis puudutab komisjoni seisukohti, mille kohaselt ei ole võimalik asuda seisukohale, et on olemas liikmesriikide tunnustatud üldpõhimõte, mis näeb ette mittevaralise kahju eelduse venna või õe surma korral […], siis piisab, kui tõdeda, et hagejad ei ole piirdunud väitmisega, et kehtib vendade ja õdede mittevaralise kahju eeldus, vaid nad esitasid konkreetsed kaalutlused, et tuvastada Alessandro Missiri venna ja õe mittevaralise kahju tegelikkus ja intensiivsus.
Seega viitasid hagejad Alessandro Missiri surma eriti dramaatilistele asjaoludele ja suguvõsa suurele murele laste tuleviku pärast (17. septembri 2011. aasta taotlus, lk 7, viimane lõik, ja eelnev halduskaebus, lk 9, teine lõik) ning samuti tõid nad esile „ebaõiglase valu ja kannatuse, mis tuleneb nende venna kaotamisest nii traagilistel ja õudsetel asjaoludel“ ning viitasid juhtumi ainulaadsetele asjaoludele ning eriti kohutavale ja traagilisele laadile.
Peale nende kaalutluste, mis võivad surnud ametniku vennale ja õele tõepoolest olla põhjustanud ebatavalise intensiivsusega moraalseid kannatusi, ei esitanud hagejad tõendeid ametniku ja tema venna ja õe vahel kiindumust väljendavate selliste suhete tegelikkuse kohta, mis ületaksid iseseisvat elu elavate täiskasvanud vendade ja õdede vahel esinevat tavapärast kiindumust.
Mis puudutab repliigi staadiumis hagejate esitatud tõendeid psühholoogilise ja psühhiaatrilise ravi kohta, mida Alessandro Missiri vend ja õde said, siis tuleb need kodukorra artikli 85 lõike 2 alusel hilinemise tõttu tagasi lükata.
Mittevaralise kahju suuruse kindlaksmääramise kohta tuleb märkida, et liidu kohtu ülesanne on see summa kindlaks määrata
ex æquo et bono
(vt selle kohta 5. juuni 1980. aasta kohtuotsus Oberthür vs. komisjon,
24/79
,
EU:C:1980:145
, punkt
), tuues esile kriteeriumid, mida ta selleks arvesse võtab (vt selle kohta 14. mai 1998. aasta kohtuotsus nõukogu vs. de Nil ja Impens,
C‑259/96 P
,
EU:C:1998:224
, punktid
ja
; kohtuotsus Lucaccioni, punkt 35, ja 6. juuni 2006. aasta kohtuotsus Girardot vs. komisjon,
T‑10/02
,
EU:T:2006:148
, punkt
).
Arvestades käesoleva juhtumi asjaolusid ja eelkõige Alessandro Missiri surma eriti dramaatilisi asjaolusid, mida on kirjeldatud apellatsioonkaebuse kohta tehtud kohtuotsuse punktis 2, eespool punktis 168 nimetatud asjaolusid, seda, et ei ole eitatud, et esines iseseisvat elu elavate täiskasvanud vendade ja õdede vaheline tavapärase intensiivsusega kiindumus, ning pidades silmas eespool punktides 146, 147 ja 164 käsitletud põhimõtteid, tuleb komisjonilt
in solidum
välja mõista Alessandro Missiri vennale ja õele tema surma tõttu tekkinud mittevaralise kahju eest summa, mis
ex æquo et bono
hinnatuna on kummagi puhul 10000 eurot.
[…]
Järeldus
Kõigist eespool toodud kaalutlustest järeldub, et komisjonilt tuleb
in solidum
välja mõista Alessandro Missiri surma tõttu tekkinud mittevaralise kahju hüvitamiseks surnud ametniku emale A. Sintobinile 50000 eurot, surnud ametniku vennale Stefano Missirile ja õele Maria Letizia Missirile kummalegi 10000 eurot koos intressiga ning jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.
Kohtukulud
[…]

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kaheksas koda)
otsustab:

1.
Vajadus otsustada nõuete üle mõista Euroopa Komisjonilt mittevaralise kahju hüvitisena välja 463050 eurot igale Alessandro Missir Mamachi di Lusignano õigusjärglasele, 574000 eurot samadele õigusjärglastele ja 308700 eurot Livio Missir Mamachi di Lusignano õigusjärglastele on ära langenud.

2.
Mõista komisjonilt
in solidum
välja 50000 eurot Anne Jeanne Cécile Magdalena Maria Sintobinile talle tekkinud mittevaralise kahju eest.

3.
Mõista komisjonilt
in solidum
välja 10000 eurot Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignanole talle tekkinud mittevaralise kahju eest.

4.
Mõista komisjonilt
in solidum
välja 10000 eurot Stefano Missir Mamachi di Lusignanole talle tekkinud mittevaralise kahju eest.

5.
Käesoleva resolutsiooni punktides 2–4 nimetatud hüvitistele lisandub alates käesoleva kohtuotsuse kuulutamisest kuni hüvitise täieliku tasumiseni viivis Euroopa Keskpanga (EKP) poolt peamistel refinantseerimistoimingutel rakendatavas määras, mida on suurendatud kahe protsendipunkti võrra.

6.
Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.

7.
Mõista kohtukulud välja komisjonilt.

Collins
Barents
Passer
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 20. novembril 2019 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.
(
)	Teiste hagejate loetelu lisatakse vaid pooltele teatavaks tehtavale versioonile.
(
)	Esitatud on üksnes käesoleva kohtuotsuse need punktid, mille avaldamist peab Üldkohus otstarbekaks.