CELEX: 62017CJ0305
Eelotsusetaotlus
Kaupade vaba liikumine
Tollimaksud
Samaväärse toimega maksud
Riigi territooriumil toodetud ja ekspordiks mõeldud elektrienergia edastustasu
Selliste õigusnormide kokkusobivus kaupade vaba liikumise põhimõttega

Eelotsusetaotlus puudutab ELTL artiklite 28 ja 30 tõlgendamist.
Taotlus on esitatud FENS spol. s r.o., mis on Slovakkias asutatud osaühing, ja Slovenská republika (Slovakkia Vabariik), mida esindab Úrad pre reguláciu sieťových odvetví (energiaamet, edaspidi „ÚRSO“) vahelises kohtuvaidluses, mis puudutab elektrienergia edastusteenuste osutamise tasu, mida ÚRSO nõudis FENSi õiguseellaselt.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
ELTL artikli 28 lõige 1 sätestab:
„Liit hõlmab tolliliitu, mis laieneb kogu kaubavahetusele ning millega kaasneb impordi- ja ekspordimaksude ja kõigi samaväärse toimega maksude keelustamine liikmesriikide vahel, samuti ühise tollitariifistiku vastuvõtmine nende suhetes kolmandate riikidega.“
ELTL artiklis 30 on märgitud:
„Liikmesriikide vahel on keelatud impordi- ja ekspordimaksud ja samaväärse toimega maksud. See keeld kehtib ka fiskaalsete tollimaksude suhtes.“
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2003. aasta direktiiv 2003/54/EÜ, mis käsitleb elektrienergia siseturu ühiseeskirju ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 96/92/EÜ (
ELT 2003, L 176 lk 37
; ELT eriväljaanne 12/02, lk 211), sisaldab artiklit 11 „Võrgujärjekord ja tasakaalustamine“, mis sätestab lõikes 7:
„Edastusvõrgu haldurite vastuvõetavad elektrivõrgu tasakaalustamise eeskirjad peavad olema objektiivsed, läbipaistvad ja mittediskrimineerivad ning sisaldama eeskirju, mis maksustavad nende võrkude kasutajaid energia tasakaalustamata tarvitamise eest. Edastusvõrgu haldurite teenuste osutamise tingimused, sealhulgas eeskirjad ja tariifid, kehtestatakse artikli 23 lõike 2 kohase metoodika alusel mittediskrimineerival ja kulupõhisel viisil, ning need avaldatakse.“
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. jaanuari 2006. aasta direktiiv 2005/89/EÜ elektrienergia varustuskindluse ja infrastruktuuriinvesteeringute kohta (
ELT 2006, L 33, lk 22
) sätestab artiklis 1 „Reguleerimisala“ järgmist:
„1.   Käesolev direktiiv kehtestab meetmed, mille eesmärgiks on tagada elektrienergia varustuskindlus ja selle tulemusena elektrienergia siseturu tõrgeteta toimimine ja tagada:
a)
elektritootmisvõimsuse piisav tase;
b)
nõudluse ja pakkumise piisav tasakaal
ning
c)
siseturu arenguks vajalik liikmesriikide võrkudevaheliste ühenduste asjakohane tase.
2.   Direktiiv kehtestab raamistiku, mille piires liikmesriigid määratlevad läbipaistvad, stabiilsed ja mittediskrimineerivad elektrienergia varustuskindluse poliitikad, mis vastavad elektrienergia konkurentsivõimelise siseturu nõuetele.“
Selle direktiivi artikkel 5 „Pakkumise ja nõudluse tasakaalu säilitamine“ sätestab:
„1.   Liikmesriigid võtavad asjakohaseid meetmeid, et säilitada elektrienergia nõudluse ja tootmisvõimsuste olemasolu vahelist tasakaalu.
Eelkõige liikmesriigid:
a)
soodustavad, ilma et see piiraks väikeste eraldatud võrkude erivajadusi, sellise hulgituru raamistiku loomist, mis annab elektrienergia tootjatele ja tarbijatele sobivaid hinnasignaale;
b)
nõuavad põhivõrguettevõtjatelt, et nad tagavad bilansi hoidmiseks vajaliku tootmisvõimsuse reservi olemasolu ja/või võtavad samaväärseid turupõhiseid meetmeid.
2.   Ilma et see piiraks asutamislepingu artiklite 87 ja 88 kohaldamist, võivad liikmesriigid samuti võtta lisameetmeid, sealhulgas:
a)
kehtestada uute tootmisvõimsuste rajamist ja uute elektrienergia tootmisettevõtjate turule sisenemist hõlbustavaid sätteid;
b)
kõrvaldada katkestatavate lepingute kasutamist takistavad tõkked;
c)
kõrvaldada tootjatel ja tarbijatel erineva pikkusega lepingute sõlmimist takistavad tõkked;
d)
koormuse reaalajas juhtimise tehnoloogiate edendamiseks, näiteks nüüdisaegsete mõõtesüsteemide kasutuselevõtmine;
e)
energia säästumeetmete edendamiseks;
f)
korraldada direktiivi 2003/54/EÜ artikli 7 lõike 1 kohaseid pakkumismenetlusi või menetlusi, mis läbipaistvust ja mittediskrimineerimist silmas pidades on samaväärsed.
3.   Liikmesriigid avaldavad käesoleva artikli alusel võetavad meetmed ja tagavad selle teabe võimalikult laiaulatusliku levitamise.“
Slovaki õigus
Slovaki Vabariigi valitsuse määrus nr 317/2007, millega kehtestatakse elektrituru toimimise eeskirjad (Nariadenie vlády Slovenskej republiky č. 317/2007 Z. z., ktorým sa ustanovujú pravidlá pre fungovanie trhu s elektrinou), sätestas põhikohtuasja asjaolude esinemise ajal kehtinud redaktsiooni (edaspidi „valitsuse määrus nr 317/2007“) artiklis 12 „Võrguteenuste osutamise tingimused“ järgmist:
„1.   Põhivõrguettevõtja osutab võrguteenuseid ostetud abiteenuste kaudu vastavalt elektrienergia jaotuskeskuse tehnilistele tingimustele ja juhistele.
2.   Kui elektrienergia lõpptarbija on ühendatud põhivõrku, tasub ta võrgulepingu ja põhivõrgule juurdepääsulepingu alusel võrguteenuste tasu ja süsteemitalitlustasu põhivõrgu operaatorile.
3.   Kui elektrienergia lõpptarbija ei ole ühendatud põhivõrku, tasub ta jaotuslepingu ja jaotusvõrgule juurdepääsu lepingu alusel võrguteenuste tasu ja süsteemitalitlustasu selle jaotusvõrgu operaatori kaudu, millega tema tarbimiskoht on ühendatud.
[…]
9.   Elektrienergia eksportija tasub elektrienergia eksportimise korral võrguteenuste tasu, kui ta ei tõenda, et eksporditav elektrienergia oli kindlaksmääratud territooriumile imporditud.
10.   Süsteemitalitlustasu ei nõuta elektrienergia eest, mis on mõeldud ekspordiks.“
Seaduse nr 251/2012 elektrienergia kohta, millega muudetakse ja täiendatakse teatavaid seadusi (Zákon č. 251/2012 Z. z. o energetike a o zmene a doplnení niektorých zákonov), artikli 2 punkti a alapunkti 2 järgi on kindlaksmääratud territoorium Slovaki Vabariigi territoorium, millel peab põhi- või jaotusvõrgu operaator tagama elektrienergia edastamise või jaotamise või millel peab põhi- või jaotusvõrgu operaator tagama gaasi edastamise või jaotamise.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
FENS on äriühingu Korlea Invest a.s. (edaspidi „Korlea“), mille pankrot kuulutati välja kohtumenetluses, mille raames esitati käesolev eelotsusetaotlus, õigusjärglane.
Korleale anti tegevusluba tarnijana tegutsemiseks Slovaki elektriturul. Tema tegevus hõlmas elektrienergia ostmist, turustamist ja eksporti. Selles kontekstis sõlmis Korlea elektrienergia tootmise sektoris tegutseva Slovaki äriühinguga Slovenské elektrárne a.s. elektrienergia ostu-müügi raamlepingu, mis jõustus 15. augustil 2006, ning mitmed üksikud elektrienergia tarnimise lepingud. 16. jaanuaril 2008 sõlmis Korlea Slovaki äriühinguga Slovenská elektrizačná prenosová sústava a.s. (edaspidi „SEPS“), mis haldab riiklikku põhivõrku, edastuslepingu, mille kohaselt oli viimati nimetatud äriühing kohustatud tagama Korlea nimel elektrienergia edastamise võrkudevaheliste ühenduste kaudu, samuti edastusteenuse haldamise ja osutamise. Edastusleping nägi ette, et elektrienergia eksportimise korral tuleb Korleal võrguteenuste osutamiseks maksta tasu, mis arvutatakse vastavalt valitsuse määruse nr 317/2007 artikli 12 lõikele 9, välja arvatud juhul, kui tõendatakse, et eksporditud elektrienergia oli eelnevalt Slovakkiasse imporditud.
Korlea maksis SEPSile seda tasu summas 6815853,415 eurot ajavahemiku 1. jaanuarist kuni 31. detsembrini 2008 eest. See summa arvutati vastavalt ühele ÚRSO 4. detsembri 2007. aasta otsusele.
Korlea palus 13. oktoobril 2008 SEPSile saadetud kirjas lõpetada nimetatud tasu arvestamine ja maksta talle tagasi selle eest juba tasutud summa. SEPS jättis 30. oktoobri 2008. aasta kirjaga selle taotluse rahuldamata.
2010. aastal esitas Korlea Okresný súd Bratislava II‑le (Bratislava II piirkondlik kohus, Slovakkia) ÚRSO vastu kahju hüvitamise hagi, väites muu hulgas, et kõnealune tasu kujutab endast tollimaksuga samaväärse toimega maksu. ÚRSO väitis, et see tasu ei mõjuta liikmesriikidevahelist kaubandust, vaid selle eesmärk on tagada Slovaki Vabariigi elektrivõrgu varustuskindlus, usaldusväärsus ja stabiilsus, eelkõige perioodil, mis eelnes 2009. aastale ja mil võrgu stabiilsus oli Jaslovské Bohunice (Slovakkia) tuumaelektrijaama kahe bloki sulgemise tõttu häiritud. ÚRSO märkis lisaks, et kui Slovakkia turg oli uuesti saavutanud stabiilsuse – see tähendab 1. aprillist 2009 – ta seda tasu enam ei kohaldanud.
Nimetatud kohus jättis 4. veebruari 2011. aasta otsusega hagi rahuldamata. Korlea kaebas selle otsuse edasi Krajský súd Bratislavale (Bratislava maakonnakohus, Slovakkia), mis tühistas 15. augusti 2012. aasta määrusega nimetatud kohtuotsuse ja saatis asja tagasi esimese astme kohtule.
Neil asjaoludel otsustas Okresný súd Bratislava II (Bratislava II piirkondlik kohus, Slovakkia) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas ELTL artiklit 30 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugune liikmesriigi õigusnorm nagu [valitsuse määruse nr 317/2007] artikli 12 lõige 9, millega on nähtud ette erimaks elektrienergia eksportimise eest Slovaki Vabariigi territooriumilt kas Euroopa Liidu liikmesriikidesse või kolmandatesse riikidesse, kui elektrienergia eksportija ei tõenda, et eksporditav elektrienergia on Slovaki Vabariigi territooriumile imporditud, see tähendab, et maksu kohaldatakse ainult Slovaki Vabariigi territooriumil toodetud ja sealt eksporditava elektrienergia suhtes?
2.
Kas niisugune maks, nagu on kehtestatud [valitsuse määruse nr 317/2007] artikli 12 lõikega 9, see tähendab maks, mida kohaldatakse ainult Slovaki Vabariigis toodetud ja samal ajal Slovaki Vabariigi territooriumilt eksporditava elektrienergia suhtes – olenemata sellest, kas seda eksporditakse kolmandatesse riikidesse või Euroopa Liidu liikmesriikidesse, – tuleb liigitada tollimaksuga samaväärse toimega maksuks ELTL artikli 28 lõike 1 tähenduses?
3.
Kas selline liikmesriigi õigusnorm nagu [valitsuse määruse nr 317/2007] artikli 12 lõige 9 on kooskõlas ELTL artiklis 28 sätestatud kaupade vaba liikumise põhimõttega?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub oma küsimustega, mida tuleks käsitleda koos, selgitada sisuliselt, kas ELTL artikleid 28 ja 30 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette sellise rahalise kohustuse, nagu on arutusel põhikohtuasjas, mida nõutakse teise liikmesriiki või kolmandasse riiki eksporditud elektrienergialt üksnes siis, kui elekter on toodetud riigi territooriumil.
Valitsuse määruse nr 317/2007 artikli 12 lõike 9 kohaselt tasub elektrienergia eksportija elektrienergia eksportimise korral võrguteenuste tasu, välja arvatud juhul, kui ta tõendab, et eksporditav elektrienergia oli Slovakkia territooriumile imporditud. Ka Euroopa Kohtule esitatud toimikust nähtub, et sellises tasus seisnev rahaline kohustus kehtestati vaid ajutiselt ja et seda alates 1. aprillist 2009 enam ei kohaldata.
ELTL artiklite 28 ja 30 kohaldatavus
Madalmaade ja Slovaki valitsus väidavad, et põhikohtuasjas kõnesolevat olukorda reguleerib teisene õigus. Esimene neist viitab direktiivi 2003/54 ja teine direktiivi 2005/89 teatavatele sätetele.
Madalmaade valitsuse sõnul kuulub asjaomane rahaline kohustus direktiivi 2003/54 artikli 11 lõike 7, mis võimaldab võrguettevõtjatel kehtestada tasusid, mida edastusteenuse kasutajaid maksavad tasakaalustamatuse korral, kohaldamisalasse. Sellise kohustuse kokkusobivust liidu õigusega tuleb tema arvates seetõttu analüüsida nimetatud direktiivi ja mitte esmase õiguse põhjal.
Slovakkia valitsus omalt poolt väidab, et direktiivi 2005/89 artikkel 5 näeb sõnaselgelt ette, et liikmesriikidel tuleb võtta asjakohased meetmed, et säilitada olemasoleva tootmisvõimsuse ja elektrienergia nõudluse vaheline tasakaal. Põhikohtuasjas arutusel oleva rahalise kohustuse, mis tuleb täita kodumaise elektrienergia eksportijatel, ajutine kehtestamine vastab tema sõnul täpselt selles artiklis nimetatud eesmärkidele.
Sellega seoses tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb juhul, kui teatud valdkond on liidu tasandil ammendavalt ühtlustatud, hinnata seda valdkonda puudutavat riigisisest meedet lähtuvalt selle ühtlustamismeetme sätteist, mitte lähtuvalt esmase õiguse normidest (vt eelkõige 1. juuli 2014. aasta kohtuotsus Ålands Vindkraft,
C‑573/12
,
EU:C:2014:2037
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Antud juhtumi puhul tuleb seega kindlaks teha, kas direktiivi 2003/54 artikli 11 lõikega 7 ja/või direktiivi 2005/89 artikliga 5 on viidud läbi ammendav ühtlustamine, mis välistab põhikohtuasjas arutusel olevate õigusnormidega sanraste õigusnormide ELTL artiklitega 28 ja 30 kokkusobivuse analüüsi.
Sellega seoses tuleb märkida, et direktiiv 2003/54, mis oli kohaldatav põhikohtuasja asjaolude esinemise ajal, kujutab endast kogu liidus elektri siseturu järk-järgulise rajamise üht etappi. Kuigi nimetatud direktiiv aitas kaasa niisuguse turu loomisele, ei viidud sellega kaugeltki mitte lõpule elektri siseturu rajamist. Seda järeldust toetab asjaolu, et direktiiv 2003/54 tunnistati kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. juuli 2009. aasta direktiiviga 2009/72/EÜ, mis käsitleb elektrienergia siseturu ühiseeskirju (
ELT 2009, L 211, lk 55
).
Mis puudutab eelkõige direktiivi 2003/54 artikli 11 lõiget 7, siis selle sätte sõnastusest endast nähtub, et elektrivõrgu kasutajate poolt tasakaalustamatuse korral makstavate tasude kindlaksmääramise eeskirjad peavad olema objektiivsed, läbipaistvad ja mittediskrimineerivad. See säte määratleb niisiis üksnes raamistiku, milles põhivõrguettevõtjad kehtestavad selliseid tasusid, mille kohaldamist ei ole seega ammendavalt ühtlustatud. Niisiis tuleb arvesse võtta ELTL artikleid 28 ja 30, selleks et selgitada välja niisuguste riigisiseste meetmete, nagu on arutusel põhikohtuasjas, kooskõla liidu õigusega.
Mis puudutab direktiivi 2005/89, siis nähtuvalt selle artikli 1 lõikest 2 on selle eesmärk kehtestada raamistik, mille piires liikmesriigid määratlevad läbipaistvad, stabiilsed ja mittediskrimineerivad elektrienergia varustuskindluse poliitikad, mis vastavad elektrienergia konkurentsivõimelise siseturu nõuetele. Slovaki valitsuse viidatud direktiivi artikli 5 kohaselt võtavad liikmesriigid „asjakohaseid meetmeid“. Neist sätetest nähtub, et liikmesriikidele jääb selles kontekstis ulatuslik kaalutlusõigus ning et direktiiviga läbi viidud ühtlustamine ei ole ammendav.
Järelikult ei ole direktiivi 2003/54 artikli 11 lõikega 7 ja direktiivi 2005/89 artikliga 5 nendega reguleeritav valdkond ammendavalt ühtlustatud.
Võttes arvesse kõiki eespool toodud kaalutlusi, tuleb tõlgendada ELTL artikleid 28 ja 30.
Tollimaksuga samaväärse toimega maksu esinemine
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt kujutab iga kas või tühine ühepoolselt kehtestatud rahaline kohustus, hoolimata selle nimetusest ja kohaldamise viisist, mis kehtib kaupade suhtes seetõttu, et neid toimetatakse üle piiri, endast tollimaksuga samaväärse toimega maksu, kui see ei ole konkreetselt tollimaks. Seevastu rahaline kohustus, mis on osa riigimaksude üldisest süsteemist, mida kohaldatakse teatavatele kaubakategooriatele süstemaatiliselt samade objektiivsete kriteeriumide alusel ning kauba päritolust või sihtkohast hoolimata, kuulub ELTL artikli 110 kohaldamisalasse, mis keelab diskrimineerivad riigimaksud (14. juuni 2018. aasta kohtuotsus Lubrizol France,
C‑39/17
,
EU:C:2018:438
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellega seoses tuleb märkida esiteks, et samaväärse toimega makse ja diskrimineerivaid riigimakse puudutavaid EL toimimise lepingu sätteid ei saa kohaldada koos, see tähendab et ELTL artikli 110 kohaldamisalasse kuuluvat meedet ei saa selle lepingu süsteemis liigitada „samaväärse toimega maksuks“ (vt selle kohta 2. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus Orgacom,
C‑254/13
,
EU:C:2014:2251
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika), ning teiseks, et ELTL artikkel 110 ei puuduta mitte üksnes imporditud kaupu, vaid ka eksporditud kaupu (vt selle kohta 22. mai 2003. aasta kohtuotsus Freskot,
C‑355/00
,
EU:C:2003:298
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Rahalist kohustust ei saa liigitada „samaväärse toimega maksuks“ ka siis, kui seda kohaldatakse – teatavatel tingimustel – kontrolli tulemusel, mis viidi läbi liidu õigusest tulenevate kohustuste täitmiseks, või kui tegemist on tasuga, mida ettevõtja peab maksma temale tegelikult osutatud teenuse eest ja mille summa on proportsionaalne nimetatud teenusega (14. juuni 2018. aasta kohtuotsus Lubrizol France,
C‑39/17
,
EU:C:2018:438
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Seega tuleb välja selgitada, kas põhikohtuasjas kõnealune rahaline kohustus vastab tollimaksuga samaväärse toimega maksu määratlusele, nagu see tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktides 29–31 kirjeldatust.
Selle kohta tuleb esiteks märkida, et põhikohtuasjas kõnesolev kohustus kujutab endast rahalist kohustust, mille liikmesriik on ühepoolselt kehtestanud. Kuna sellise kohustuse kehtestamise eesmärgil puudub mõju, ei ole tähtis, et tegemist on tasuga teatavate võrguteenuste eest elektrienergia edastamiseks (vt selle kohta 21. septembri 2000. aasta kohtuotsus Michaïlidis,
C‑441/98 ja C‑442/98
,
EU:C:2000:479
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Teiseks tuleb märkida, et elektrienergia kujutab endast kaupa liidu õiguse tähenduses ning et maks, mida võetakse mitte kaubalt kui selliselt, vaid selliselt kõnealuse kaubaga seoses vajalikult tegevuselt, nagu on põhikohtuasjas võrguteenused, võib kuuluda kaupade vaba liikumist reguleerivate sätete kohaldamisalasse. Seega, kui maks arvutatakse edastatud kilovatt-tundide arvu alusel, mitte edastamiskauguse või mis tahes muu kriteeriumi alusel, mis on otseselt seotud edastamisega, tuleb käsitada, et seda võetakse kaubalt endalt (vt selle kohta 17. juuli 2008. aasta kohtuotsus Essent Netwerk Noord jt,
C‑206/06
,
EU:C:2008:413
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Kuna põhikohtuasjas arutusel olevale kohustusele vastav summa arvutatakse edastatud kilovatt-tundide arvu alusel, tuleb seda käsitada kaupadelt võetavana.
Kolmandaks tuleb kontrollida, kas seda kohustust kohaldatakse kauba suhtes seetõttu, et see ületab piiri, või vastupidi, see on osa riigimaksude üldisest süsteemist, mida kohaldatakse kaubakategooriatele süstemaatiliselt samade objektiivsete kriteeriumide alusel ning kauba päritolust või sihtkohast hoolimata.
Seoses sellega on Euroopa Kohus juba otsustanud, et samaväärse toimega maksu oluline tunnus, mis eristab seda üldisest riigimaksust, seisneb asjaolus, et esimest võetakse üksnes piiri ületavalt tootelt kui selliselt, samas kui teist võetakse nii imporditud, eksporditud kui ka riiklikelt toodetelt (2. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus Orgacom,
C‑254/13
,
EU:C:2014:2251
, punkt
).
Antud juhtumi puhul nähtub eelotsuse küsimuste sõnastusest, et põhikohtuasjas kõnealust kohustust kohaldatakse üksnes Slovakkias toodetud ja seejärel eksporditud elektrienergia suhtes. Järelikult võetakse seda tasu seetõttu, et elektrienergia ületab piiri.
Slovaki valitsus väidab siiski, et valitsuse määrus nr 317/2007 näeb ette identse kohustuse, mida kohaldatakse Slovakkias tarbitud elektrienergia suhtes, olenemata selle päritolust. Seetõttu koheldakse tema väitel Slovakkias toodetud ning seejärel eksporditud elektrienergiat tegelikult samamoodi nagu elektrienergiat, mis on selles riigis toodetud ja tarbitud.
Eeldusel, et mõlemale elektrienergia kategooriale kohaldatakse sama korda, tuleb siiski veel märkida, et kuulumaks ELTL artikli 110 tähenduses „riigimaksude“ üldisesse süsteemi, peab asjaomane maksukohustus nägema ette sama maksu nõudmise nii riiklikult tootelt kui ka identselt eksporditud tootelt samas turustusetapis ning maksu tasumise kohustuse tekkimiseks vajalik teokoosseis peab mõlemal olema samuti identne (2. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus Orgacom,
C‑254/13
,
EU:C:2014:2251
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Ent kuigi Slovakkia valitsuse märkuste kohaselt on eeskätt lõppklient see, kes täidab kõnealuse rahalise kohustuse Slovakkias tarbitud elektrienergia eest, on selge, et eksporditud elektrienergia puhul peab selle kohustuse täitma elektri eksportija. Niisiis kohaldatakse põhikohtuasjas kõnealust kohustust Slovakkias toodetud elektrienergia suhtes elektrienergia selles riigis tarbimise tõttu, või kui see eksporditakse edaspidiseks tarbimiseks teises riigis, siis selle eksportimise tõttu. Neil asjaoludel tuleb sedastada, et asjaomast rahalist kohustust ei kohaldata eksporditud elektrienergia ja selles liikmesriigis tarbitud elektrienergia suhtes samas turustusetapis.
Neljandaks tuleb märkida, et Euroopa Kohtule esitatud toimiku materjalidest ei nähtu, et põhikohtuasjas kõnealust rahalist kohustust kohaldatakse kontrolli tulemusel, mis viidi läbi liidu õigusest tulenevate kohustuste täitmiseks, või et tegemist on tasuga ettevõtjale tegelikult osutatud teenuse eest ning mille summa on proportsionaalne nimetatud teenusega.
Selle kohta tuleb täpsustada, et kuigi Euroopa Kohus on nõustunud, et kohustuse puhul, mis kujutab endast tasu, mida ettevõtja peab maksma temale tegelikult osutatud teenuse eest ning mille summa on proportsionaalne nimetatud teenusega, ei ole tegemist tollimaksuga samaväärse toimega maksuga (9. septembri 2004. aasta kohtuotsus Carbonati Apuani,
C‑72/03
,
EU:C:2004:506
, punkt
), peab – nagu kohtujurist on oma ettepaneku punktis 66 märkinud –, selleks et kohustus ei kuuluks ELTL artikli 28 kohaldamisalasse, osutatud teenusest sellegipoolest tulenema spetsiifiline ja kindel eelis konkreetsele eksportijale, kuna üldistes huvides eelis on liiga üldine ja ebakindel, et seda saaks pidada tasuks tegelikult antud konkreetse eelise eest (vt selle kohta 1. juuli 1969. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia,
24/68
,
EU:C:1969:29
, punkt
, ja 27. septembri 1988. aasta kohtuotsus komisjon vs. Saksamaa,
18/87
,
EU:C:1988:453
, punkt
).
Kuigi Slovakkia valitsus märgib oma kirjalikes seisukohtades, et sellist rahalist kohustust kohaldatakse võrguteenuse suhtes, mida on tegelikult eksportijatele osutatud, ei ole ta aga oma väite selle osa põhjendamiseks esitanud ühtki täiendavat tõendit, mis võimaldaks tuvastada, et vaidlusalune kohustus kujutas endast tasu sellise spetsiifilise ja kindla eelise eest.
Ka teistest toimiku materjalidest ei nähtu, et rahaline kohustus, mis on ette nähtud selleks, et säilitada tasakaal olemasoleva tootmisvõimsuse ja elektrienergia nõudluse vahel, võiks endast kujutada tasu teenuse eest, mis annab spetsiifilise ja kindla eelise.
Neil asjaoludel kujutab selline rahaline kohustus, nagu on arutusel põhikohtuasjas ja mida kohaldatakse mõnda teise liikmesriiki kui Slovakkia Vabariik või kolmandasse riiki eksporditava elektrienergia suhtes, endast samaväärse toimega maksu ELTL artikli 28 tähenduses.
See tõdemus kehtib nii teise liikmesriiki kui ka kolmandatesse riikidesse eksporditava elektrienergia puhul.
Nimelt, kui niisugust rahalist kohustust kohaldatakse eksportimisel teistesse liikmesriikidesse, kuulub see ELTL artiklite 28 ja 30 kohaldamisalasse, ja kui seda kohaldatakse eksportimisel kolmandatesse riikidesse, kuulub see ELTL artikli 28 kohaldamisalasse.
Konkreetsemalt seoses eksportimisega kolmandatesse riikidesse tuleb märkida, et ELTL artikli 3 lõike 1 punktide a ja e kohaselt on liidul ainupädevus tolliliidu ja ühise kaubanduspoliitika valdkondades ning et ELTL artikli 207 lõike 1 kohaselt rajaneb ühine kaubanduspoliitika ühtsetel põhimõtetel, eriti mis puutub tariifide muutmisse ning kauba- ja teenustevahetusega seotud tolli- ja kaubanduskokkulepete sõlmimisse.
Ent ühise kaubanduspoliitika ühtsust kahjustaks raskelt see, kui liikmesriikidel lubataks kehtestada ühepoolselt tollimaksudega samaväärse toimega maksud kolmandatesse riikidesse eksportimise korral.
Sellest tuleneb – mida märkis Euroopa Komisjon –, et liikmesriikidel ei ole pädevust, mis võimaldaks neil kehtestada ühepoolselt eksporditollimaksudega samaväärse toimega makse kolmandatesse riikidesse eksportimise korral (vt analoogia alusel 26. oktoobri 1995. aasta kohtuotsus Siesse,
C‑36/94
,
EU:C:1995:351
, punkt
).
Asjaomase ekspordimaksu võimalik põhjendatus
Madalmaade valitsus väidab, et varustuskindluse tagamise eesmärk kujutab endast, nagu ka Euroopa Kohus on 22. oktoobri 2013. aasta kohtuotsuses Essent jt (
C‑105/12 – C‑107/12
,
EU:C:2013:677
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika) tunnustanud, ülekaalukat üldist huvi.
Selle kohta tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et ELTL artiklis 28 sisalduv keeld on üldine ja absoluutne (vt selle kohta 21. septembri 2000. aasta kohtuotsus Michaïlidis,
C‑441/98 ja C‑442/98
,
EU:C:2000:479
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). EL toimimise lepingus ei ole sätestatud ühtki erandit ning Euroopa Kohus on leidnud, et esmase õiguse kohaldatavate sätete selgusest, imperatiivsusest ja piiramata kohaldamisalast tuleneb, et tollimaksude keeld kujutab endast olulist reeglit ning seetõttu peavad kõik selle võimalikud erandid olema selgelt kehtestatud. Lisaks on Euroopa Kohus täpsustanud, et mõiste „tollimaksuga samaväärse toimega maks“ on tollimaksude keelu üldreegli vajalik täiendus (vt selle kohta 14. detsembri 1962. aasta kohtuotsus komisjon vs. Luksemburg ja Belgia,
2/62 ja 3/62
,
EU:C:1962:45
, lk 827).
Euroopa Kohus on samuti leidnud, et ELTL artiklite 34 ja 35 suhtes ELTL artiklis 36 sätestatud erandeid ei saa analoogia alusel kohaldada tollimaksude ja samaväärse toimega maksude puhul (vt selle kohta 10. detsembri 1968. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia,
7/68
,
EU:C:1968:51
, lk 628).
Need kaalutlused kehtivad nii teistesse liikmesriikidesse eksportimisel tollimaksuga samaväärsete maksude keelu kui ka kolmandatesse riikidesse eksportimisel selliste maksude keelu puhul.
Sellest nähtub, et kuna kõnealune rahaline kohustus tuleb liigitada tollimaksudega samaväärse toimega maksuks, siis ei ole see põhjendatud.
Eelnevatest kaalutlustest tuleneb, et ELTL artikleid 28 ja 30 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette sellise rahalise kohustuse, nagu on arutusel põhikohtuasjas ja mida kohaldatakse teise liikmesriiki või kolmandasse riiki eksporditud elektrienergia suhtes üksnes siis, kui elektrienergia on toodetud riigi territooriumil.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:

ELTL artikleid 28 ja 30 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette sellise rahalise kohustuse, nagu on arutusel põhikohtuasjas ja mida kohaldatakse teise liikmesriiki või kolmandasse riiki eksporditud elektrienergia suhtes üksnes siis, kui elektrienergia on toodetud riigi territooriumil.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: slovaki.