CELEX: 62019CJ0707
Ennakkoratkaisupyyntö
Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettava vakuutus
Direktiivi 2009/103/EY
3 artikla
Velvollisuus kattaa omaisuusvahingot
Laajuus
Jäsenvaltion lainsäädäntö, jossa rajataan vahingoittuneen ajoneuvon hinauskustannusten kattamista koskeva velvollisuus kyseisen jäsenvaltion alueella aiheutuneisiin kustannuksiin ja pysäköintikustannusten kattamista koskeva velvollisuus sellaisiin pysäköintikustannuksiin, jotka ovat tarpeen rikostutkinnan tai muun syyn perusteella

Ennakkoratkaisupyyntö koskee moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavasta vakuutuksesta ja vakuuttamisvelvollisuuden voimaansaattamisesta 16.9.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/103/EY (EUVL 2009, L 263, s. 11) 3 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat K. S. ja A. B. ja jossa on kyse Latviassa tapahtuneessa liikenneonnettomuudessa vahingoittuneen ajoneuvon ja puoliperävaunun Latviassa pysäköimisestä ja Puolaan hinaamisesta aiheutuneiden kustannusten korvaamisesta.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin oikeus
Direktiivin 2009/103 johdanto-osan 2 ja 20 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(2)      Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettava vakuutus (liikennevakuutus) on erityisen tärkeä Euroopan kansalaisille sekä vakuutuksenottajina että vahingon kärsijöinä. Se on merkittävä myös vakuutusyrityksille, sillä liikennevakuutukset ovat tärkeä osa [Euroopan unionin] vahinkovakuutustoimintaa. Liikennevakuutus vaikuttaa myös henkilöjen ja ajoneuvojen vapaaseen liikkuvuuteen. Liikennevakuutuksen sisämarkkinoiden vahvistamisen ja vakiinnuttamisen olisi sen vuoksi oltava [unionin] toiminnan keskeinen tavoite rahoituspalvelujen alalla.
– –
(20)      Moottoriajoneuvojen aiheuttamista liikennevahingoista vahinkoa kärsineille olisi taattava yhtäläinen kohtelu riippumatta siitä, missä [unionin] alueella vahingot tapahtuvat.”
Kyseisen direktiivin 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Määritelmät”, säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
1)      ’ajoneuvolla’ moottoriajoneuvoa, joka on tarkoitettu kulkemaan mekaanisella voimalla maata mutta ei raiteita pitkin, sekä kytkettyä tai irrallista perävaunua;
2)      ’vahingon kärsineellä’ henkilöä, jolla on oikeus saada korvausta ajoneuvojen aiheuttamista vahingoista tai vammoista;
– –”
Mainitun direktiivin 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Liikennevakuutuksen ottamista koskeva velvoite”, säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava, jollei 5 artiklasta muuta johdu, tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että sellaisten ajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta on otettu liikennevakuutus, joilla on pysyvä kotipaikka sen alueella.
Vakuutetun vastuun laajuus sekä vakuutusturvan ehdot määräytyvät ensimmäisessä kohdassa tarkoitettujen toimenpiteiden mukaisesti.
Jäsenvaltioiden on toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että vakuutussopimus kattaa myös:
a)      muissa jäsenvaltioissa voimassa olevan lainsäädännön mukaisesti näiden valtioiden alueella aiheutuneet vahingot tai vammat;
– –
Ensimmäisessä kohdassa tarkoitetun liikennevakuutuksen on aina katettava sekä omaisuusvahingot että henkilövahingot.”

Latvian oikeus
Ajoneuvojen omistajien pakollisesta liikennevakuutuksesta 7.4.2004 annetun lain (Sauszemes transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligātās apdrošināšanas likums;  Latvijas Vēstnesis, 2004, nro 65), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa (jäljempänä pakollista liikennevakuutusta koskeva Latvian laki), 28 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Kustannuksilla, jotka liittyvät ajoneuvon tai sen jäljelle jääneiden osien siirtämiseen pois, tarkoitetaan niitä kustannuksia, jotka aiheutuvat  ajoneuvon tai sen jäljelle jääneiden osien siirtämisestä  tieliikenneonnettomuuden tapahtumapaikalta ajoneuvon omistajan tai luvallisen kuljettajan, joka kuljetti ajoneuvoa liikenneonnettomuuden sattuessa, asuinpaikkaan tai korjauspaikkaan Latvian tasavallan alueella. Jos rikosoikeudellisen menettelyn tutkinnan yhteydessä tai muusta syystä on tarpeen jättää ajoneuvo tai sen jäljelle jääneet osat pysäköintialueelle, vahinkoon sisällytetään myös kustannukset, jotka aiheutuvat ajoneuvon tai sen jäljelle jääneiden osien siirtämisestä asianmukaiselle pysäköintialueelle,  ja maksu pysäköintipalveluista.”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
K:n kaupungissa (Latvia) tapahtui 30.10.2014 liikenneonnettomuus, jossa K. S:n omistama ja Puolassa rekisteröity ajoneuvo ja puoliperävaunu vahingoittuivat. Ajoneuvo ja puoliperävaunu siirrettiin aiheutuneiden vahinkojen vuoksi eräälle pysäköintialueelle ja hinattiin myöhemmin Puolaan.
Pysäköinnistä Latviassa aiheutui 6 020 Puolan zlotyn (PLN) (n.  1 292 euroa) kustannukset ja hinaamisesta Puolaan 32 860 PLN:n (n.  7 054 euroa) kustannukset.
A. B., joka on onnettomuuden aiheuttajan liikennevakuutuksen vakuutuksenantaja, maksoi K. S:n esittämän korvausvaatimuksen seurauksena tälle 4 492,44 PLN:n (n. 964 euroa) suuruisen korvauksen Latviassa aiheutuneista hinauskustannuksista. A. B. sitä vastoin kieltäytyi maksamasta korvausta Latviassa aiheutuneista pysäköintikustannuksista ja Latvian ulkopuolella aiheutuneista hinauskustannuksista.
K. S. nosti 23.1.2017 ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzissa (Łódźin kaupungin piirioikeus, Puola) kanteen, jossa se vaati A. B:n velvoittamista maksamaan hänelle viivästyskorkoineen yhteensä 28 527,56 PLN:n (n. 6 124 euroa) korvauksen Latvian ulkopuolella aiheutuneista hinauskustannuksista ja 6 020 PLN:n (n.  1 292 euroa) korvauksen Latviassa aiheutuneista pysäköintikustannuksista.
A. B. puolustautui väittämällä, että sovellettavan Latvian lainsäädännön mukaan sen oli korvattava ainoastaan Latvian alueella aiheutuneet hinauskustannukset  sekä  rikosoikeudelliseen menettelyyn tai muuhun viranomaismenettelyyn liittyvät pysäköintikustannukset.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa aluksi, että tieliikenneonnettomuuksissa sovellettavasta laista Haagissa 4.5.1971 tehdyn yleissopimuksen mukaan sen käsiteltäväksi saatetussa asiassa on sovellettava sen valtion lainsäädäntöä, jonka alueella onnettomuus tapahtui, eli Latvian lainsäädäntöä.
Koska pakollista liikennevakuutusta koskevan Latvian lain 28 §:ssä ei säädetä velvollisuudesta kattaa vahingoittuneen ajoneuvon hinaamisesta Latvian ulkopuolella aiheutuvia  kustannuksia eikä ajokelvottoman ajoneuvon pysäköintikustannuksia, ellei jälkimmäisiä voida oikeuttaa rikostutkinnalla tai muulla syyllä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, mikä vaikutus on direktiivin 2009/103 3 artiklalla, jossa jäsenvaltioille asetetaan yleinen velvollisuus varmistaa, että ajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otetaan liikennevakuutus.
Mainitun tuomioistuimen mukaan kyseisessä 3 artiklassa ei täsmennetä sen pakollisen vakuutuksen laajuutta, josta kunkin jäsenvaltion on säädettävä ajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta, sillä kyseisen säännöksen toisessa kohdassa täsmennetään ainoastaan, että vakuutetun vastuun laajuus ja vakuutusturvan ehdot määräytyvät ”ensimmäisessä kohdassa tarkoitettujen toimenpiteiden mukaisesti”, ja ensimmäisessä kohdassa säädetään, että kunkin jäsenvaltion on toteutettava ”tarvittavat toimenpiteet”.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii siis, onko ilmaisua ”tarvittavat toimenpiteet” tulkittava siten, että kunkin jäsenvaltion on säädettävä, että pakollinen vakuutus kattaa kaikki vahingot.
Tältä osin se korostaa, että kyseisen ilmaisun sisältö vaikuttaa sen mielestä vähemmän rajoittavalta säännöksen puolankielisessä versiossa kuin sen englannin- ja ranskankielisissä versioissa. Joka tapauksessa Puolan oikeuskäytännössä ja oikeuskirjallisuudessa puolletaan sen mukaan liikennevakuutusalalla vahingon täysimääräisen korvaamisen periaatetta.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että direktiivin 2009/103 3 artiklan neljännen kohdan mukaan ajoneuvojen käyttämiseen perustuvan vastuun varalta otettavan vakuutuksen on aina katettava sekä omaisuusvahingot että henkilövahingot. Sen mukaan ei ole epäilystäkään siitä, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaiset hinaus- ja pysäköintikustannukset ovat onnettomuudesta aiheutuneita omaisuusvahinkoja. Sen mielestä syy-yhteyttä koskeva edellytys siis kiistatta täyttyy, ja sen käsiteltäväksi saatetun asian ratkaisu riippuu ainoastaan pakollista liikennevakuutusta koskevan Latvian lain tulkinnasta.
Kyseisen lain 28 §:n sanamuodon mukainen tulkinta ei ole sen mukaan välttämättä sopusoinnussa direktiivin 2009/103 3 artiklan tarkoituksen kanssa, koska tällainen tulkinta voi johtaa tilanteeseen, jossa liikennevakuutus ei kata tiettyä liikenneonnettomuudesta johtuvaa omaisuusvahinkoa.
Henkilöltä, joka on sijoittautunut muuhun jäsenvaltioon kuin Latviaan ja joka on joutunut liikenneonnettomuuteen Latviassa, voitaisiin nimittäin viedä oikeus korvaukseen omaisuusvahingosta, joka muodostuu hänen vahingoittuneen ajoneuvonsa hinaamisesta hänen kotivaltioonsa ja kyseisen ajoneuvon pysäköimisestä Latvian alueella ennen sen hinaamista korjattavaksi aiheutuvista kustannuksista.
Tässä tilanteessa Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko [direktiivin 2009/103] 3 artiklaa tulkittava siten, että jäsenvaltioiden on osana ’tarvittavia toimenpiteitä’ ulotettava vakuutusyrityksen liikennevakuutuksen mukainen vastuu koskemaan vahinkoja täydessä laajuudessa mukaan lukien myös vahinkotapahtuman seuraukset, joita ovat tarve hinata vahingon kärsinyt ajoneuvo kotimaahan ja ajoneuvojen välttämättömästä pysäköinnistä aiheutuvat kulut?
2)      Jos edellä esitettyyn kysymykseen vastataan myöntävästi, voidaanko tätä vastuuta rajoittaa jollakin tavoin jäsenvaltioiden lainsäädännöllä?”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kahdella kysymyksellään, jotka on syytä tutkia yhdessä, pääasiallisesti, onko direktiivin 2009/103 3 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännökselle, jonka mukaan moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavan pakollisen vakuutuksen on välttämättä katettava vahingot, jotka muodostuvat vahingoittuneen ajoneuvon hinauskustannuksista ja välttämättömistä pysäköintikustannuksista, ainoastaan siltä osin kuin hinaaminen tapahtuu kyseisen jäsenvaltion alueella ja pysäköiminen on välttämätöntä rikosoikeudelliseen menettelyyn liittyvän tutkinnan tai muun syyn vuoksi, ja jos vastaus on myöntävä, onko kyseistä artiklaa tulkittava siten, että jäsenvaltio voi rajoittaa tällaista vastuuta jollakin tavoin.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että direktiivin 2009/103 3 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että sellaisten ajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta on otettu liikennevakuutus, joilla on pysyvä kotipaikka sen alueella. Lisäksi kyseisen  3 artiklan toisessa kohdassa täsmennetään, että vakuutetun vastuun laajuus sekä vakuutusturvan ehdot määräytyvät ensimmäisessä kohdassa tarkoitettujen toimenpiteiden mukaisesti, ja  artiklan viimeisessä kohdassa, että mainitussa ensimmäisessä kohdassa tarkoitetun vakuutuksen on aina katettava sekä omaisuusvahingot että henkilövahingot.
Moottoriajoneuvoja käyttämällä kolmansille aiheutettuihin vahinkoihin liittyvää vastuuta koskeva vakuuttamisvelvollisuus on eri asia kuin se, kuinka laajalti heille korvataan tällainen vahinko vakuutetun vahingonkorvausvastuun perusteella. Ensin mainittu määritellään ja taataan unionin oikeudessa, kun taas toisesta säädetään pääasiallisesti kansallisessa oikeudessa (tuomio 23.10.2012, Marques Almeida, C-300/10, EU:C:2012:656, 28 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin säännöstöllä ei siis pyritä yhdenmukaistamaan jäsenvaltioiden vahingonkorvausvastuusäännöstöä, vaan ne voivat edelleen lähtökohtaisesti vapaasti päättää, millaista vahingonkorvausvastuusäännöstöä sovelletaan sellaisiin vahinkotapahtumiin, jotka ovat aiheutuneet ajoneuvojen käyttämisestä (ks. vastaavasti tuomio 23.10.2012, Marques Almeida, C-300/10, EU:C:2012:656, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Niinpä on todettava, että unionin oikeuden nykytilassa jäsenvaltioilla on edelleen lähtökohtaisesti vapaus päättää omissa vahingonkorvausjärjestelmissään erityisesti siitä, mitkä moottoriajoneuvojen aiheuttamista vahingoista ovat korvattavia, miten laajasti kyseiset vahingot korvataan ja kenellä on oikeus mainittuun korvaukseen (ks. vastaavasti tuomio 24.10.2013, Drozdovs, C-277/12, EU:C:2013:685, 32 kohta).
Jäsenvaltioiden on kuitenkin käyttäessään tätä toimivaltaansa noudatettava unionin oikeutta, eivätkä kansalliset vahingonkorvausoikeuden säännökset, jotka sääntelevät ajoneuvon käyttämisestä aiheutuvien vahinkojen korvaamista, voi poistaa unionin säännöstön tehokasta vaikutusta (ks. vastaavasti tuomio 23.10.2012, Marques Almeida, C-300/10, EU:C:2012:656, 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lisäksi on muistutettava, että direktiivillä 2009/103 pyritään varmistamaan moottoriajoneuvojen aiheuttamien onnettomuuksien uhrien suojelu, johon unionin lainsäätäjä on pyrkinyt jatkuvasti ja yhä voimallisemmin (ks. vastaavasti tuomio 4.9.2018, Juliana, C-80/17, EU:C:2018:661, 47 kohta), ja että myös kyseisen direktiivin johdanto-osan 2 ja 20 perustelukappaleesta ilmenee, että moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettava vakuutus ”vaikuttaa myös henkilöjen ja ajoneuvojen vapaaseen liikkuvuuteen”. Unionin tuomioistuin on nimittäin täsmentänyt tältä osin, että ajoneuvojen käyttämisestä aiheutuvaa vahingonkorvausvastuuta koskevalla unionin lainsäädännöllä, johon direktiivi 2009/103 kuuluu, pyritään yhtäältä sekä ajoneuvojen, joiden pysyvä kotipaikka on unionin alueella, että niiden kyydissä olevien henkilöiden vapaan liikkuvuuden varmistamiseen ja toisaalta sen takaamiseen, että näillä ajoneuvoilla aiheutetuista liikennevahingoista kärsineet saavat samankaltaisen kohtelun riippumatta siitä, missä unionin alueella onnettomuus on tapahtunut (ks. vastaavasti tuomio 23.10.2012, Marques Almeida, C-300/10, EU:C:2012:656, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 20.6.2019, Línea Directa Aseguradora, C-100/18, EU:C:2019:517, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen antamista tiedoista ilmenee, että vaikka pakollista liikennevakuutusta koskevan Latvian lain 28 §:ssä säädetään liikennevakuutuksen vakuutuksenantajan velvollisuudesta korvata vahingoittuneen ajoneuvon tai sen jäljelle jääneiden osien hinaamisesta onnettomuuspaikalta omistajan tai luvallisen kuljettajan, joka kuljetti ajoneuvoa liikenneonnettomuuden sattuessa, asuinpaikkaan tai kyseisen ajoneuvon korjaamispaikkaan aiheutuvat kustannukset, velvollisuus koskee kuitenkin vain hinaamista Latvian alueella. Lisäksi on niin, että vaikka kyseisessä pykälässä velvoitetaan vakuutuksenantaja korvaamaan vahingoittuneen ajoneuvon pysäköintikustannukset, tämän edellytyksenä on, että ne ovat olleet tarpeen ”rikosoikeudellisen menettelyn tutkinnan yhteydessä tai muusta syystä”.
Tässä yhteydessä on ensinnäkin todettava hinauskustannusten osalta, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen jäsenvaltion lainsäädäntö voi johtaa tilanteeseen, jossa henkilö, jonka ajoneuvo, jolla on pysyvä kotipaikka toisessa jäsenvaltiossa, vahingoittuu ensimmäisen jäsenvaltion alueella tapahtuvassa onnettomuudessa, johon liittyy ajoneuvon, jonka pysyvä kotipaikka on tässä ensimmäisessä jäsenvaltiossa,  käyttämiseen perustuva vahingonkorvausvastuu, saa kyseisen liikennevakuutuksen vakuutuksenantajalta korvauksen vain osasta niitä omaisuusvahinkoja, jotka on säädetty korvattavaksi siinä tapauksessa, että vahingot aiheutuvat ajoneuvoille, joiden pysyvä kotipaikka on ensimmäisessä jäsenvaltiossa.
Koska tällaisessa lainsäädännössä säädetään ainoastaan kyseisen jäsenvaltion alueella aiheutuneiden hinauskustannusten kattamisesta,  K. S:n kaltaisessa tilanteessa olevan henkilön tapauksessa tällaiset hinauskustannukset jäävät ainakin osittain vakuutusturvan ulkopuolelle, jos ajoneuvo hinataan siihen jäsenvaltioon, jossa hän asuu, ja korjataan siellä. Sitä vastoin sellaisen vastaavanlaisen onnettomuuden tapauksessa, jonka uhrina on henkilö, jonka asuinpaikka on siinä jäsenvaltiossa, jossa onnettomuus tapahtuu, kyseinen henkilö saa vakuutuksenantajalta täyden korvauksen kustannuksista, jotka aiheutuvat ajoneuvon hinaamisesta hänen kyseisessä jäsenvaltiossa sijaitsevaan asuinpaikkaansa tai ajoneuvon korjaamispaikkaan.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansallisen säännöksen, jossa säädetään asuinpaikkakriteeriin perustuvasta erottelusta, vaarana on, että kyseistä kriteeriä sovelletaan pääasiallisesti muiden jäsenvaltioiden kansalaisten vahingoksi, koska henkilöt, jotka eivät asu asianomaisessa jäsenvaltiossa, ovat useimmiten muiden valtioiden kansalaisia (ks. analogisesti tuomio 6.2.2014, Navileme ja Nautizende, C-509/12, EU:C:2014:54, 14 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin ollen on todettava, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisella lainsäädännöllä otetaan käyttöön vahingonkärsijöiden asuinjäsenvaltioon perustuva syrjintä.
Vaikka on totta, että kun direktiivin 2009/103 3 artiklan ensimmäisessä kohdassa viitataan ”tarpeellisiin toimenpiteisiin”, siinä ei säädetä, että jäsenvaltioiden olisi varmistettava, että vakuutusyhtiöt korvaavat pakollisen liikennevakuutuksen alalla kaikki vahingot, moottoriajoneuvojen aiheuttamien vahinkojen varalta otettavan pakollisen vakuutuksen perusteella korvattavien vahinkojen rajoittamista ei kuitenkaan voida oikeuttaa pelkästään vahingonkärsijän asuinjäsenvaltion perusteella. Sillä, että vahingonkärsijän asuinpaikka on muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, jossa onnettomuus tapahtui, ei nimittäin sellaisenaan voida oikeuttaa erilaista kohtelua vakuutuksenantajan suorittaman vahingonkorvauksen osalta, kun otetaan huomioon edellä 27 kohdassa mainitut kyseisen direktiivin suojelutavoitteet.
Tämä toteamus ei kuitenkaan vaikuta jäsenvaltioiden oikeuteen rajoittaa – omaan alueeseensa perustuvia kriteerejä käyttämättä – hinauskustannusten korvaamista erityisesti niissä tilanteissa, joissa tekniset korjauskeinot ovat käytettävissä huomattavasti lähempänä kuin siinä paikassa, johon ajoneuvoa vaaditaan hinattavaksi, ja joissa toiseen jäsenvaltioon hinaamisesta aiheutuvat kustannukset vaikuttavat tästä syystä kohtuuttomilta.
Toiseksi on todettava pysäköintikustannusten osalta, ettei unionin tuomioistuimen käytettävissä olevasta asiakirja-aineistosta ilmene, että pääasiassa kyseessä olevassa kansallisessa lainsäädännössä, jossa säädetään ”rikosoikeudellisen menettelyn tutkinnan yhteydessä tai muusta syystä” tarpeellisten pysäköintikustannusten korvaamisesta, eroteltaisiin toisistaan Latviassa asuvia henkilöitä ja henkilöitä, joiden asuinpaikka on toisessa jäsenvaltiossa. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on kuitenkin tarkistaa, liittyvätkö pääasian olosuhteet tilanteeseen, jossa ajoneuvon pysäköintiä on pidettävä ”tarpeellisena” ”muusta syystä”, ja onko todella niin, ettei kohtelu ole tältä osin erilaista sen mukaan, missä vahingoittuneen ajoneuvon omistaja tai haltija asuu.
Esitettyihin kysymyksiin on kaiken edellä mainitun perusteella vastattava, että direktiivin 2009/103 3 artiklaa on tulkittava siten, että se
–        on esteenä jäsenvaltion säännökselle, jonka mukaan moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavan pakollisen vakuutuksen on välttämättä katettava vahingoittuneen ajoneuvon hinauskustannuksista muodostuvat vahingot ainoastaan siltä osin kuin hinaaminen tapahtuu kyseisen jäsenvaltion alueella. Tämä toteamus ei vaikuta mainitun jäsenvaltion oikeuteen rajoittaa hinauskustannusten korvaamista omaan alueeseensa perustuvia kriteerejä käyttämättä, ja
–        ei ole esteenä jäsenvaltion säännökselle, jonka mukaan kyseisen vakuutuksen on välttämättä katettava vahingoittuneen ajoneuvon pysäköintikustannuksista muodostuva vahinko  ainoastaan siinä tapauksessa, että pysäköinti on tarpeen rikosoikeudellisen menettelyn tutkinnan yhteydessä tai muusta syystä, kunhan vakuutusturvan rajoitusta sovelletaan ilman vahingoittuneen ajoneuvon omistajan tai haltijan asuinjäsenvaltioon perustuvaa erilaista kohtelua.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavasta vakuutuksesta ja vakuuttamisvelvollisuuden voimaansaattamisesta 16.9.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/103/EY 3 artiklaa on tulkittava siten, että se
–
on esteenä jäsenvaltion säännökselle, jonka mukaan moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavan pakollisen vakuutuksen on välttämättä katettava vahingoittuneen ajoneuvon hinauskustannuksista muodostuvat vahingot ainoastaan siltä osin kuin hinaaminen tapahtuu kyseisen jäsenvaltion alueella. Tämä toteamus ei vaikuta mainitun jäsenvaltion oikeuteen rajoittaa hinauskustannusten korvaamista omaan alueeseensa perustuvia kriteerejä käyttämättä, ja
–
ei ole esteenä jäsenvaltion säännökselle, jonka mukaan kyseisen vakuutuksen on välttämättä katettava vahingoittuneen ajoneuvon pysäköintikustannuksista muodostuva vahinko ainoastaan siinä tapauksessa, että pysäköinti on tarpeen rikosoikeudellisen menettelyn tutkinnan yhteydessä tai muusta syystä, kunhan vakuutusturvan rajoitusta sovelletaan ilman vahingoittuneen ajoneuvon omistajan tai haltijan asuinjäsenvaltioon perustuvaa erilaista kohtelua.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: puola.