CELEX: 62016TJ0502
Civildienests
Ierēdņi
Ierēdņa un viņa laulātās slepkavība
Pienākums nodrošināt Savienības dienestā esošo darbinieku drošību
Iestādes atbildība par morālo kaitējumu mirušā ierēdņa tiesību pārņēmējiem
Ierēdņa māte, brālis un māsa
Prasība par zaudējumu atlīdzību
Pieņemamība
Locus standi atbilstoši LESD 270. pantam
Civildienesta noteikumos minēta persona
Saprātīgs termiņš

)
Tiesvedības rašanās fakti
Alessandro Missir Mamachi di Lusignano
(turpmāk tekstā – “
Alessandro Missir
” vai “mirušais ierēdnis”) un viņa laulātā tika noslepkavoti 2006. gada 18. septembrī Rabātā (Maroka), kur viņam bija jāsāk pildīt savi pienākumi kā politiskajam un diplomātiskajam padomniekam Eiropas Komisijas delegācijā. Slepkavība notika mēbelētā mājā, ko šī delegācija īrēja
Alessandro Missir
, viņa laulātajai un viņu četriem bērniem.
2009. gada 12. maijā pēc 2008. gada 25. februāra pieteikuma un 2008. gada 10. septembra sūdzības, kas iesniegti saskaņā ar Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 90. panta 1. un 2. punktu,
Livio Missir Mamachi di Lusignano
(turpmāk tekstā – “
Livio Missir
”) –
Alessandro Missir
tēvs – cēla Eiropas Savienības Civildienesta tiesā prasību, kas ir reģistrēta ar lietas numuru F‑50/09, lai, pirmkārt,
Alessandro Missir
bērnu vārdā saņemtu viņiem nodarīto materiālo zaudējumu atlīdzību, otrkārt, šo bērnu vārdā – viņiem nodarītā morālā kaitējuma atlīdzību, treškārt, savā vārdā – viņam pašam kā
Alessandro Missir
tēvam nodarītā morālā kaitējuma atlīdzību, un, ceturtkārt,
Alessandro Missir
nodarītā morālā kaitējuma atlīdzību, to prasot viņa bērnu vārdā, kas iestājas kā sava tēva tiesību pārņēmēji.
Ar 2011. gada 12. maija spriedumu
Missir Mamachi di Lusignano
/Komisija (F‑50/09, turpmāk tekstā – “pirmās instances spriedums”,
EU:F:2011:55
), Civildienesta tiesa noraidīja prasību kā nepieņemamu attiecībā uz morālā kaitējuma daļu (87.–91. punkts) un kā nepamatotu attiecībā uz materiāliem zaudējumiem (97.–227. punkts).
2011. gada 27. jūlijā par pirmās instances spriedumu tika iesniegta apelācijas sūdzība Vispārējā tiesā, kas ir reģistrēta ar lietas numuru T‑401/11 P. 2014. gada 10. jūlija spriedums
Missir Mamachi di Lusignano
/Komisija (T‑401/11 P, turpmāk tekstā – “apelācijas spriedums”,
EU:T:2014:625
), ar kuru atceļ pirmās instances spriedumu, tika pārskatīts Tiesā un daļēji atcels (spriedums, 2015. gada 10. septembris,
Missir Mamachi di Lusignano
/Komisija, C‑417/14 RX‑II, turpmāk tekstā – “spriedums par pārskatīšanu”,
EU:C:2015:588
). Par atpakaļ nodoto lietu pēc pārskatīšanas Vispārējā tiesa pasludināja 2017. gada 7. decembra spriedumu
Missir Mamachi di Lusignano
u.c./Komisija (T‑401/11 P RENV‑RX, turpmāk tekstā – “spriedums par atpakaļ nodoto lietu”,
EU:T:2017:874
), kurā tā nosprieda par pamatiem, kas nebija iepriekš izskatīti apelācijas spriedumā.
2011. gada 16. septembrī vienlaikus ar tiesvedību, ko veidoja secīgas instances lietās F‑50/09 un T‑401/11 P, un pēc pirmās instances sprieduma, ar kuru Civildienesta tiesa noraidīja prasību lietā F‑50/09 kā nepieņemamu pirmstiesas procedūras neievērošanas dēļ, runājot par morālo kaitējumu (skat. iepriekš 3. punktu), tomēr nespriežot par Civildienesta tiesas kompetenci izskatīt jautājumu par šādu kaitējumu,
Livio Missir
un noslepkavotā ierēdņa bērni, kuriem pievienojās šī ierēdņa māte, brālis un māsa, kā nodrošināšanas pasākumu cēla prasību Vispārējā tiesā, kas reģistrēta ar lietas numuru T‑494/11, lūdzot atlīdzināt morālo kaitējumu un pamatojoties uz LESD 268. un 340. punktu. Tomēr pēc prasītāju atteikšanās no prasības tā tika izslēgta no reģistra ar 2015. gada 25. novembra rīkojumu Missir Mamachi di Lusignano u.c./Komisija (
T‑494/11
, nav publicēts,
EU:T:2015:909
).
2011. gada 17. septembrī tādu pašu iemeslu dēļ, kas bija pamatā prasību atlīdzināt morālo kaitējumu noraidīšanai pirmajā instancē saistībā ar pirmstiesas procedūras neievērošanu,
Livio Missir
(kuru pēc viņa nāves aizstāja viņa tiesību pārņēmēji), kā arī noslepkavotā ierēdņa bērni, kuriem pievienojās šī ierēdņa māte, brālis un māsa (turpmāk tekstā kopā – “prasītāji”), no jauna iesniedza pieteikumus atlīdzināt morālo kaitējumu atbilstoši Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punktā paredzētajai procedūrai.
Ar 2012. gada 17. janvāra lēmumu Komisija norādīja prasītājiem, ka tā nevar apmierināt lūgumus atlīdzināt morālo kaitējumu, kas ir minēti 2011. gada 17. septembra pieteikumā, pamatojoties, pirmkārt, uz šo pieteikumu
lis pendens
instancēs lietās T‑401/11 P un T‑494/11, kuras tiek izskatītas Vispārējā tiesā, un, otrkārt, ka iecēlējinstitūcija (turpmāk tekstā – “iecēlējinstitūcija”) tos jau esot noraidījusi un ka tātad tie bija nepieņemami, ievērojot pirmstiesas procedūras noteikumus.
Ar 2012. gada 13. aprīļa vēstuli prasītāji saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu iesniedza sūdzību par 2012. gada 17. janvāra lēmumu.
Ar 2012. gada 26. jūlija lēmumu, kas prasītājiem tika paziņots 2012. gada 31. jūlijā, Komisija noraidīja sūdzību. Komisija uzturēja savu nostāju attiecībā uz pieteikumu par kaitējuma atlīdzību
lis pendens
instancēs lietās T‑494/11 un T‑401/11 P, kas esot tai uzlicis pienākumu atturēties no savas nostājas paušanas par šiem pieteikumiem, un attiecībā uz šo pieteikumu nepieņemamību no pirmstiesas procedūras noteikumu viedokļa. Katrā ziņā pieteikumi par kaitējuma atlīdzību neesot pamatoti.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2012. gada 7. novembrī, prasītāji cēla šo prasību. Šī prasība tika reģistrēta ar lietas numuru F‑132/12.
Šajā prasībā prasītāji lūdza Civildienesta tiesu:
–
atcelt iecēlējinstitūcijas 2012. gada 26. jūlija lēmumu;
–
piespriest Komisijai samaksāt summu 463050 EUR apmērā katram no noslepkavotā ierēdņa tiesību pārņēmējiem kā atlīdzību par nodarīto morālo kaitējumu;
–
piespriest Komisijai samaksāt summu 308700 EUR apmērā
Livio Missir
kā atlīdzību par nodarīto morālo kaitējumu;
–
piespriest Komisijai samaksāt summu 308700 EUR apmērā
Anne Jeanne Cécile Magdalena Maria Sintobin
(turpmāk tekstā – “
A. J. C. M. M. Sintobin
”) kā atlīdzību par viņai nodarīto morālo kaitējumu;
–
piespriest Komisijai samaksāt summu 154350 EUR apmērā
Stefano Missir Mamachi di Lusignano
(turpmāk tekstā – “
Stefano Missir
”) kā atlīdzību par viņam nodarīto morālo kaitējumu;
–
piespriest Komisijai samaksāt summu 154350 EUR apmērā
Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano
(turpmāk tekstā – “
Maria Letizia Missir
”) kā atlīdzību par viņai nodarīto morālo kaitējumu;
–
piespriest Komisijai samaksāt summu 574000 EUR apmērā noslepkavotā ierēdņa tiesību pārņēmējiem kā atlīdzību par viņu ciesto morālo kaitējumu agonijas laikā;
–
piespriest Komisijai samaksāt kompensējošos procentus, kā arī starplaikā uzkrājušos nokavējuma procentus;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar dokumentu, kas Civildienesta tiesas kancelejā iesniegts 2012. gada 19. decembrī, Komisija ar atsevišķu aktu un atbilstoši Civildienesta tiesas Reglamenta 78. panta 1. punktam izvirzīja iebildi par nepieņemamību
lis pendens
dēļ lietās T‑401/11 P un T‑494/11 un piedāvāja apturēt tiesvedību līdz brīdim, kad tiks pieņemti nolēmumi par tiesvedības izbeigšanu šajās abās lietās.
2013. gada 21. janvārī prasītāji iesniedza savus apsvērumus, apstrīdot iebildi par nepieņemamību
lis pendens
dēļ un neiebilstot pret tiesvedības apturēšanu.
Ar Civildienesta tiesas pirmās palātas priekšsēdētāja 2013. gada 6. jūnija rīkojumu tiesvedība tika apturēta, līdz tiks pieņemti nolēmumi par tiesvedības izbeigšanu lietās T‑401/11 P un T‑494/11.
Apelācijas spriedumā Vispārējā tiesa nosprieda, ka sākotnējais 2008. gada 25. februāra pieteikums (skat. iepriekš 2. punktu) par kaitējuma atlīdzību esot bijis arī par morālo kaitējumu (apelācijas spriedums, 111. punkts). Tiesa spriedumā par pārskatīšanu nosprieda, ka šis Vispārējās tiesas vērtējums par Civildienesta tiesas pieļauto tiesību kļūdu ir jāuzskata par galīgu (spriedums par pārskatīšanu, 63. punkts, un spriedums par atpakaļ nodoto lietu, 18. punkts).
2016. gada 21. janvārī pēc pārskatīšanas un lietas nosūtīšanas atpakaļ Vispārējai tiesai tiesvedība vēlreiz tika apturēta ar Civildienesta tiesas otrās palātas priekšsēdētāja lēmumu līdz brīdim, kad tiks pieņemts nolēmums par tiesvedības izbeigšanu lietā T‑401/11 P RENV RX. Savos 2016. gada 8. janvāra apsvērumos par tiesvedības apturēšanu prasītāji informēja Vispārējo tiesu par
Livio Missir
, noslepkavotā ierēdņa tēva, nāvi un par to, ka viņa mantinieki pārņem viņa tiesības un vēlas turpināt tiesvedību šajā instancē.
Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES, Euratom) 2016/1192 (2016. gada 6. jūlijs) par to, lai Vispārējai tiesai nodotu kompetenci pirmajā instancē izskatīt domstarpības starp Eiropas Savienību un tās darbiniekiem (
OV 2016, L 200, 137. lpp.
), 3. pantu 2016. gada 2. septembrī šī lieta tika nodota Vispārējai tiesai tādā stāvoklī, kādā tā bija 2016. gada 31. augustā. Tā tika reģistrēta ar numuru T‑502/16 un piešķirta astotajai palātai.
2018. gada 25. janvārī pēc sprieduma par atpakaļ nodoto lietu pārskatīšanas termiņa beigām Vispārējā tiesa aicināja lietas dalībniekus iesniegt savus apsvērumus par sekām, kas no šī sprieduma pasludināšanas būtu jāņem vērā šajā lietā.
Ar dokumentiem, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegti attiecīgi 2018. gada 7. un 9. februārī, Komisija un prasītāji izpildīja šo prasību.
Minētajos apsvērumos prasītāji uzskatīja, ka, lai gan šo apsvērumu dienā jau pieņemtie lēmumi noteica, ka ir jāatlīdzina konkrēts kaitējums, cita veida kaitējums ir vēl jāizvērtē šis prasības ietvaros, proti, morālais kaitējums, ko cietuši
A. J. C. M. M. Sintobin
,
Stefano Missir
un
Maria Letizia Missir
, kuri attiecīgi ir mirušā ierēdņa māte, brālis un māsa.
2018. gada 7. februāra apsvērumos Komisija izdarīja tādus pašus konstatējumus kā prasītāji par jau pieņemtajos lēmumos noteikto kaitējuma atlīdzināšanu attiecībā uz konkrētu kaitējumu.
Attiecībā uz
A. J. C. M. M. Sintobin
–
Livio Missir
laulātās – apgalvoto morālo kaitējumu Komisija iebilda, ka pieteikums par kaitējumu esot nepieņemams, jo tas esot novēlots.
Attiecībā uz
Stefano Missir
un
Maria Letizia Missir
–
Alessandro Missir
brāļa un māsas – apgalvoto morālo kaitējumu Komisija iebilda, ka šie prasītāji nevar tikt uzskatīti par Civildienesta noteikumos minētajām personām. Attiecībā uz šo kaitējumu Vispārējā tiesa kā “tiesa civildienesta jautājumos” neesot kompetenta un prasība esot nepieņemama. Katrā ziņā pieteikumi par kaitējuma atlīdzību esot novēloti.
Ar Vispārējās tiesas 2018. gada 7. jūnija rīkojumu 2012. gada 19. decembrī iesniegtais iebildums par nepieņemamību
lis pendens
dēļ tika pievienots lietas izskatīšanai pēc būtības atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 130. panta 7. punktam.
Ar Vispārējās tiesas kancelejas 2018. gada 12. jūnija vēstuli Vispārējā tiesa lūdza Komisiju savā iebildumu rakstā norādīt, vai tā uztur šo iebildi par nepieņemamību, un aicināja prasītājus iesniegt apsvērumus par prasības pieņemamību, ņemot vērā termiņus.
Lietas dalībnieki izpildīja šo lūgumu ar dokumentiem, kas tika iesniegti Vispārējās tiesas kancelejā 2018. gada 25. jūlijā.
Savā iebildumu rakstā un kā Komisija to apstiprināja tiesas sēdē, tā norādīja, ka vairs nevēlas uzturēt savu iebildi par šīs prasības nepieņemamību
lis pendens
dēļ, ko Vispārējā tiesa ierakstīja protokolā.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atzīt prasību par tādu, kas daļēji zaudējusi priekšmetu, un pārējā daļā – noraidīt kā nepieņemamu vai pakārtoti – kā zaudējušu pamatu;
–
piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Par strīda priekšmetu
Attiecībā uz pirmo šī sprieduma 11. punktā minēto lūgumu Vispārējai tiesai atcelt iecēlējinstitūcijas 2012. gada 26. jūlija lēmumu jāatgādina, ka šāds lēmums, ar kuru administrācija ir pieņēmusi nostāju attiecībā uz prasītāju kaitējuma atlīdzības prasījumiem, ir tā administratīvā procesa sastāvdaļa, kas norisinās pirms Vispārējā tiesā celtās prasības par atbildību, un tikai ļauj prasītājiem vērsties Vispārējā tiesā ar prasību par zaudējuma atlīdzību. Līdz ar to šajā lietā formulētie atcelšanas prasījumi nevar tikt izvērtēti atsevišķi no prasījumiem par kaitējuma atlīdzību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1997. gada 18. decembris, Gill/Komisija,
T‑90/95
,
EU:T:1997:211
,
45.
punkts, un pirmajā instancē, 71. un 72. punkts).
Turklāt no lietas materiāliem izriet, kā turklāt lietas dalībnieki ir vienojušies tiesas sēdē, ka spriedumā par atpakaļ nodoto lietu jau ir nospriests par prasības pieteikuma otro, trešo un septīto lūgumu, kas ir pārņemti iepriekš 11. punktā. Tādējādi par šiem lūgumiem vairs nav jālemj. Tātad attiecībā uz lūgumiem atlīdzināt izraisīto kaitējumu ir jālemj tikai par lūgumiem, kas ir formulēti prasības pieteikuma ceturtajā, piektajā un sestajā lūgumā un kas pārņemti iepriekš šī sprieduma 11. punktā.
Līdz ar to šī prasība jāanalizē kā tāda, kuras priekšmets būtībā ir atlīdzināt nodarīto morālo kaitējumu, par ko ir ceturtais, piektais un sestais lūgums.
Par prasības pieņemamību
Tā kā šī prasība tika celta, pamatojoties uz LESD 270. pantu, vispirms ir jāpārbauda, vai prasītājiem bija
locus standi
atbilstoši šai normai. Proti, šo īpašību Komisija apstrīd attiecībā uz mirušā ierēdņa brāli un māsu.
Par prasītāju “locus standi” atbilstoši LESD 270. pantam
[
..
]
Runājot par mirušā ierēdņa māti, Komisija šo viņai piemītošo īpašību nav apstrīdējusi, un tas tika darīts pareizi. Uz mirušā ierēdņa māti, kā nosaka Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punkts, “attiecas šie Civildienesta noteikumi”, it īpaši to 73. pants, kurā ir pieminēti ierēdņa augšupējie radinieki. Tātad viņai ir
locus standi
šajā lietā atbilstoši LESD 270. pantam.
Savukārt Komisija apstrīd, ka “šie Civildienesta noteikumi [attiecas]” uz mirušā ierēdņa brāļiem un māsām Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punkta izpratnē. Tā norāda, ka Civildienesta noteikumu 73. panta 2. punkta a) apakšpunktā nav pieminēti mirušā ierēdņa netiešas pēctecības (blakus) radinieki, bet tikai lejupējie un augšupējie. Apstāklim, ka brāļi un māsas var būt pieminēti citās Civildienesta noteikumu normās, neesot ietekmes šajā lietā. Komisija piebilst, ka, pretēji prasītāju apgalvotajam, neiespējamība saņemt morālā kaitējuma atlīdzību – kāds ir norādīts šī pamata ietvaros – nav pretrunā sprieduma par atpakaļ nodoto lietu 198. punktam.
Jāatgādina, ka Civildienesta noteikumu mērķis ir regulēt Eiropas iestāžu un tās ierēdņu tiesiskās attiecības, nosakot virkni savstarpēju tiesību un pienākumu un atzīstot noteiktiem ierēdņa ģimenes locekļiem tiesības, uz kurām viņi var atsaukties Savienībā (spriedums par pārskatīšanu, 31. punkts).
Tādējādi Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punktā ir precizēta Tiesas kompetence Savienības civildienesta strīdos, nosakot, ka Eiropas Savienības Tiesas jurisdikcijā ir “jebkurš strīds” starp Savienību un “jebkuru personu, uz kuru attiecas šie Civildienesta noteikumi” un kas attiecas uz tādu tiesību aktu likumību, kuras nelabvēlīgi ietekmē šādu personu šo [Civildienesta] noteikumu 90. panta 2. punkta izpratnē. Saskaņā ar šo pēdējo minēto tiesību normu “ikviena persona, uz kuru attiecas šie [..] noteikumi”, var iesniegt iecēlējinstitūcijai sūdzību par tai nelabvēlīgu aktu (spriedums par pārskatīšanu, 32. punkts).
Lai prasība, ko ceļ uz Civildienesta noteikumu 91. panta un LESD 270. panta pamata, būtu pieņemama, tai jābūt par strīdu starp Savienību un personu, uz kuru attiecas Civildienesta noteikumi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1994. gada 27. oktobris, C/Komisija,
T‑47/93
,
EU:T:1994:262
,
21.
punkts; rīkojumus, 2011. gada 6. septembris, Alionescu/EPSO,
T‑282/11
,
EU:T:2011:425
,
4.
–
9.
punkts, un 2014. gada 9. aprīlis, Colart u.c./Parlaments,
F‑87/13
,
EU:F:2014:53
,
39.
punkts).
Jānorāda, ka Civildienesta noteikumu 73. pants un Vispārējie noteikumi par Savienības ierēdņu apdrošināšanu pret nelaimes gadījumu un arodslimību riskiem nosaka garantiju sistēmu apdrošināšanas veidā ierēdņiem, pagaidu darbiniekiem un līgumdarbiniekiem pret arodslimību riskiem, kā arī pret nelaimes gadījumu risku.
Šī garantiju sistēma, no kuras ieguvējs ir ierēdnis – Vispārējo noteikumu par Savienības ierēdņu apdrošināšanu pret nelaimes gadījumu un arodslimību riskiem 1. pantā tas tiek apzīmēts kā “apdrošinātā persona” –, paredz, ka apdrošinātā ierēdņa nāves gadījumā garantijas maksājumus izmaksā viņa laulātajam un viņa bērniem, ja tādi ir, to neesamības gadījumā – citiem lejupējiem ierēdņa radiniekiem, kuru neesamības gadījumā – ierēdņa augšupējiem radiniekiem, un ja to nav, tad iestādei.
Nav strīda par to, ka netiešas pēctecības (blakus) radinieki, tātad tostarp brāļi un māsas, nav šajā personu kaskādveida sarakstā, kurām var izmaksāt apdrošināšanas garantijas maksājumus ierēdņa nāves gadījumā.
Tomēr brāļi un māsas ir turklāt minēti Civildienesta noteikumos, it īpaši to 40., 42.b un 55.a pantā. Šie panti ļauj ierēdnim saņemt atvaļinājumu personisku iemeslu dēļ vai ģimenes apstākļu dēļ vai veikt savu darbu, strādājot nepilnu darba laiku, tostarp lai palīdzētu viņa laulātajam, augšupējam radiniekam, lejupējam radiniekam, brālim vai māsai, kas cieš no smagas slimības vai smagas invaliditātes.
Komisija apgalvo, ka Civildienesta noteikumu 40., 42.b un 55.a pantam nav nozīmes šajā lietā, jo tie nav piemērojami to ierēdņu gadījumā, kuri zaudē dzīvību tamdēļ, ka iestāde nav izpildījusi savu aizsardzības pienākumu, tādējādi radot pamatu kaitējuma atlīdzībai, un tā norāda, ka šie noteikumi netika piemēroti šajā lietā. Tā uzskata, ka ir kļūdaina tāda pieeja, kurā Civildienesta noteikumos tiek tikai meklētas normas ar atsauci uz iespējamajiem, pat netiešajiem, labuma guvējiem un iecēlējinstitūcijas pienākumiem, bet kuru saturam tomēr nav nekāda sakara ar iesniegto pieteikumu par kaitējuma atlīdzību. Prasības par morālā kaitējuma atlīdzību, pamatojoties uz LESD 270. pantu, priekšmets varētu būt vienīgi tādi strīdi, kas ir par kaitējuma atlīdzināšanu, par kuru Komisiju “var atzīt par atbildīgu kā darba devēju”, kā Tiesa to ir atgādinājusi 1986. gada 8. oktobra sprieduma
Leussink
/Komisija (169/83 un 136/84, turpmāk tekstā – “spriedums Leussink,
EU:C:1986:371
) 22. punktā, un papildus tam, kā tas ir paredzēts Civildienesta noteikumu 73. pantā. Komisija norāda, ka saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantā paredzētais papildu pabalsts par morālo kaitējumu katrā ziņā nevar būt pamatā dubultai kompensācijai, kā Vispārējā tiesa to ir atgādinājusi sprieduma par atpakaļ nodoto lietu 195. punktā. Tomēr, ja tiktu apmierināta
Alessandro Missir
brāļa un māsas prasība par morālā kaitējuma atlīdzību, notiktu šāda dubulta kompensācija, jo, kā tajā pašā ir rakstīts, minētais pieteikums ir balstīts uz “tiem pašiem pieņēmumiem”, uz kuru pamata Vispārējā tiesa ir piešķīrusi atlīdzību par morālo kaitējumu tēvam un četriem
Alessandro Missir
bērniem un kurus kā iemeslu Komisija min, norādot uz “vienu un to pašu kaitējumu”, proti, viņa nāvi.
Jānorāda, ka Komisijas iebildumos ir sajaukts prasības pieņemamības jautājums ar tās pamatotību.
Šajā prasības izskatīšanas stadijā jautājums nav par to, vai tā ir pamatota, bet gan par to, lai vispirms noteiktu, vai
Alessandro Missir
brālim un māsai ir
locus standi
, lai vērstos Savienības tiesā saskaņā ar LESD 270. pantu, vai arī viņiem ir jāceļ prasība par kaitējuma atlīdzību, pamatojoties uz LESD 268. pantu.
Šajā ziņā, kā jau tika norādīts, kritērijs, kurš nosaka, ka prasība ir ceļama drīzāk atbilstoši LESD 270. pantam nekā LESD 268. pantam, ir “persona[s], uz kuru attiecas Civildienesta noteikumi”, statuss (Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punkts).
Šis nosacījums par attiecināmību nav uzskatāms par izpildītu tikai tāpēc vien, ka uz prasītāju Civildienesta noteikumi attiecas jebkādā veidā. Tiem jāattiecas uz prasītāju vai nu atbilstošas saiknes veidā starp viņu un tā apstrīdēto aktu, vai šādas saiknes dēļ starp viņu un ierēdni, kura interešu aizskārums, iespējams, ir izraisījis kaitējumu pašam prasītājam.
Taču tieši tāds ir gadījums ne tikai ar augšupejošiem, lejupejošiem radiniekiem un ierēdņa laulāto, bet arī ar brāļiem un māsām.
Proti, ja uz šīm personām “attiecas Civildienesta noteikumi”, tās pieminot šo Civildienesta noteikumu 73. pantā vai 40., 42.b un 55.a pantā, tas ir tieši tāpēc, ka likumdevējs ir vēlējies ar konkrētiem Civildienesta noteikumiem piefiksēt viņu tuvuma attiecības ar ierēdni.
Tas, ka
Alessandro Missir
slepkavības laikā nedz viņš, nedz viņa brālis un māsa nebija konkrēti ne vienā, ne otrā no Civildienesta noteikumu 40., 42.b un 55.a pantos aprakstītajām situācijām, nekādā veidā neietekmē radniecīgo saišu likumīgu atzīšanu. Tātad šīm Civildienesta noteikumu normām nav nozīmes nevis tāpēc, ka tās atbilst konkrētai lietas dalībnieku situācijai faktu rašanās laikā – šajā ziņā jānorāda, ka prasītāji turklāt nelūdz izmaksāt nekādu kompensāciju sakarā ar palīdzības zudumu invaliditātes gadījumā, – bet gan tāpēc, ka tās atspoguļo ģimenes saišu atzīšanu Civildienesta noteikumos starp ierēdņiem un viņu brāļiem un māsām.
Tas ir apstiprināts Tiesas judikatūrā, atbilstoši kurai “Civildienesta tiesai ir kompetence
ratione materiae
lemt par [..] jebkuras personas zaudējumu atlīdzības prasību, kura, kaut arī nav ierēdnis, ir norādīta Civildienesta noteikumos ģimenes attiecību ar ierēdni dēļ, ja strīds radies darba tiesiskajās attiecībās, kas šo ierēdni vieno ar attiecīgo iestādi, ievērojot to, ka [Eiropas Savienības] Tiesas statūtu I pielikuma 1. pants, skatīts kopā ar LESD 270. pantu un Civildienesta noteikumu 91. pantu, piešķir [..] Civildienesta tiesai kompetenci izskatīt “jebkuru strīdu” starp Savienību un “jebkuru personu, uz kuru attiecas [Civildienesta] noteikumi”” (spriedums par pārskatīšanu, 41. un 42. punkts).
No tā vispārīgāk izriet, ka pretēji tam, ko būtībā apgalvo Komisija Vispārējā tiesā, citas Civildienesta noteikumu normas, kas nav 73. pants, proti, tās, kas ietver ģimenes saišu ar mirušo ierēdni atzīšanu Civildienesta noteikumos, var tikt ņemtas vērā, lai noteiktu, vai uz personu “attiecas Civildienesta noteikumi”.
Līdz ar to brāļi un māsas ir jāuzskata par tādiem, uz kuriem “attiecas Civildienesta noteikumi” izmantojamā tiesību aizsardzības līdzekļa noteikšanai, ja viņi vēlas lūgt atlīdzību par morālo kaitējumu, ko viņi ir cietuši viņu brāļa vai māsas nāves dēļ, par kuru iestāde, viņuprāt, ir atbildīga.
Attiecībā uz Komisijas sniegto atsauci uz sprieduma
Leussink
(skat. iepriekš 47. punktu) 22. punktu, pirmkārt, jānorāda, ka tas neattiecas vis uz prasības pieņemamību, bet drīzāk uz tās pamatotību. Tātad šī atsauce ir jānoraida pieņemamības pārbaudes kontekstā. Otrkārt, jāatgādina, kā Tiesa jau norādījusi spriedumā par pārskatīšanu (45. punkts), ka tā spriedumā
Leussink
atzina, ka prasība par zaudējumu atlīdzību, kuru cēluši ierēdņa ģimenes locekļi saskaņā ar EKL 178. pantu (tagad – LESD 268. pants) un kuras mērķis ir atlīdzinājums par tiem nodarīto nemantisko kaitējumu šī ierēdņa negadījuma darbā dēļ, iekļaujas civildienesta strīdos. Proti, kā Tiesa precizēja sprieduma par pārskatīšanu 45. punktā – tā sprieduma
Leussink
25. punktā attiecībā uz tiesāšanās izdevumiem izmantoja sava Reglamenta 70. pantu toreiz piemērojamā versijā, atbilstoši kurai iestāžu tiesāšanās izdevumi ierēdņu lietās ir jāsedz attiecīgajai institūcijai, ja prasība lietā, lai gan tā iesniegta atbilstoši EKL 178. pantam, ir cēlusies no attiecīgā ierēdņa un iestādes, kurai viņš bija piederīgs, attiecībām.
Attiecībā uz Komisijas atsauci uz divkāršu kompensāciju jānorāda, ka tā arī attiecas tikai uz prasību pēc būtības. Turklāt lietā nerodas jautājums par viena un tā paša kaitējuma divkāršu kompensāciju, jo morālais kaitējums, kuru apgalvo
Alessandro Missir
brālis un māsa, ir nodarīts tieši viņiem un to nevar sajaukt ar citiem ģimenes locekļiem nodarīto.
Attiecībā uz Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru Civildienesta noteikumu 73. panta 2. punkta a) apakšpunkts esot tiesību norma, ar kuru atbilstoši Tiesas nostājai, kas minēta sprieduma par pārskatīšanu 34. punktā, tiek definēta tādu personu kategorija, kurām ir tiesības lūgt turpmāku kompensāciju, “ja iestāde ir atbildīga un ja saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantu izmaksātie pabalsti nav pietiekami, lai nodrošinātu nodarītā kaitējuma pilnīgu atlīdzinājumu”, tas ir jānoraida šādu iemeslu dēļ.
Apstāklis – ka Civildienesta noteikumu 73. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzētās personas, proti, mirušā ierēdņa laulātais un bērni, vai, ja to nav, tad citi lejupējie radinieki, vai, ja to nav, tad augšupējie radinieki, saskaņā ar LESD 270. pantu var lūgt turpmāku kompensāciju, ja tie uzskata, pirmkārt, ka izmaksātie pabalsti nekompensē viņiem radušos kaitējumu pilnībā, un, otrkārt, ka administrācija ir atbildīga par tiem nodarīto kaitējumu – nekādā veidā nenozīmē, ka brāļiem un māsām – kuri nav minēti Civildienesta noteikumu 73. pantā paredzētajā kaskādveida sarakstā un tātad nav potenciālie šajā pantā garantēto pabalstu saņēmēji, bet kuri ir minēti citās Civildienesta noteikumu normās, kuras parāda atbilstošu saikni ar mirušo ierēdni, – būtu jāliedz procesuālā iespēja atbilstoši LESD 270. pantam lūgt atlīdzināt viņiem pašiem nodarīto kaitējumu.
Kā jau tika izklāstīts iepriekš, uz brāļiem un māsām “attiecas Civildienesta noteikumi” tieši viņu ģimenes saišu ar mirušo ierēdni dēļ.
Tātad Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību attiecībā uz
Alessandro Missir
brāļa un māsas celto prasību tādēļ, ka tiem neesot
locus standi
atbilstoši LESD 270. pantam, ir jānoraida.
Līdz ar to ir jāpārbauda, vai prasītāji savu prasību par kaitējuma atlīdzību ir iesnieguši termiņā.
Par prasības pieņemamību no termiņa viedokļa
Komisija norāda, ka prasība esot nepieņemama tādēļ, ka prasība par kaitējuma atlīdzību ir iesniegta ārpus saprātīga termiņa. Nekas neesot liedzis
A. J. C. M. M. Sintobin
un
Alessandro Missir
brālim un māsai iesniegt prasību par morālā kaitējuma atlīdzināšanu vismaz 2009. gada laikā, kas ir prasības celšanas gads lietā F‑50/09. Laiks, kas pagāja lietas F‑50/09 pirmstiesas stadijā – kā arī vēlāk šīs tiesvedības tiesvedības stadijās līdz ar pirmās instances tiesas spriedumu un tam sekojošo apelācijas sūdzības iesniegšanu –, esot bijis pietiekami ilgs, lai iesniegtu prasības par morālā kaitējuma atlīdzināšanu, kas šajā lietā tika iesniegtas vēlāk.
2018. gada 25. jūlija apsvērumos prasītāji vispirms norāda, ka Komisija pašu nepieņemamības pamatu saistībā ar novēlotību esot izvirzījusi novēloti 2018. gada 14. februārī, proti, vairāk nekā piecus gadus pēc Civildienesta tiesas Reglamenta 78. panta 1. punktā paredzētā termiņa beigām, kas bija piemērojams šīs tiesvedības ierosināšanas brīdī. Līdz ar to pats šis nepieņemamības pamats esot nepieņemams. Šī novēlotā nepieņemamības pamata izvirzīšana jo vairāk esot nepamatota tādēļ, ka Komisija jau 2012. gada 19. decembrī Civildienesta tiesas Reglamenta 78. panta 1. punktā noteiktajā termiņā esot izvirzījusi citu iebildi par nepieņemamību
lis pendens
dēļ, lai gan visa informācija jau bija pieejama. Līdz ar to noilgums ir nepieņemamības pamats, kas atšķirībā no procesuālā termiņa nav absolūts. To nevar izvirzīt jebkurā tiesvedības stadijā. Tātad prasītāji lūdz Vispārējai tiesai atzīt par nepieņemamu Komisijas 2018. gada 14. februārī izvirzīto nepieņemamības pamatu.
Tālāk prasītāji apgalvo, ka mirušā ierēdņa māte, brālis un māsa prasību par kaitējuma atlīdzību esot iesnieguši saprātīgā termiņā.
Attiecībā uz Komisijas izvirzītā nepieņemamības pamata raksturu jāatgādina, ka Tiesa ārpuslīgumiskās atbildības strīda kontekstā nosprieda, ka Eiropas Savienības Tiesas statūtu 46. panta 1. punktā paredzētā noilguma termiņa ievērošana tiek pārbaudīta nevis pēc savas ierosmes, bet tā ir jāizvirza attiecīgajam lietas dalībniekam (spriedumi, 1989. gada 30. maijs, Roquette frères/Komisija,
20/88
,
EU:C:1989:221
,
12.
punkts; 2012. gada 8. novembris, Evropaïki Dynamiki/Komisija,
C‑469/11 P
,
EU:C:2012:705
,
51.
punkts, un 2016. gada 14. jūnijs, Marchiani/Komisija,
C‑566/14 P
,
EU:C:2016:437
,
94.
punkts).
Šī Tiesas judikatūra
mutatis mutandis
attiecas arī uz noilgumu, kas radies pēc saprātīga termiņa beigām, kurā saskaņā ar judikatūru ir jāiesniedz prasība par zaudējumu atlīdzību uz Civildienesta noteikumu pamata. Proti, lai gan iepriekš noteiktais noilguma termiņš (pieci gadi) nav absolūts šķērslis tiesas procesam, jo tas aizskar subjektīvās tiesības lūgt nodarītā kaitējuma atlīdzību un tas pilda lietas dalībnieku aizsardzības funkciju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 8. novembris, Evropaïki Dynamiki/Komisija,
C‑469/11 P
,
EU:C:2012:705
,
52.
–
54.
punkts), tas tomēr nav – pat ja ne
a fortiori
– iepriekš noteikta ilguma noilguma termiņš (saprātīgs termiņš). Abos gadījumos runa ir par to pašu noilgumu subjektīvajām tiesībām lūgt kaitējuma atlīdzību un to pašu lietas dalībnieku aizsardzības funkciju.
Līdz ar to, tātad, lai gan Komisijas izvirzītais nepieņemamības pamats, kas balstās uz saprātīga termiņa pārkāpumu prasības par kaitējumu iesniegšanā, nav absolūts pamats, kurš Vispārējai tiesai būtu jāizskata pēc savas ierosmes, vispirms ir jāizskata prasītāju iebildums, saskaņā ar kuru šis nepieņemamības pamats esot ticis izvirzīts novēloti.
Pamatojot savu iebildumu par nepieņemamības pamata novēlotību, prasītāji balstās uz Civildienesta tiesas Reglamenta 78. panta 1. punkta redakciju, kas bija piemērojama 2012. gadā un kas ir izteikta šādi:
“Lietas dalībnieks, kas vēršas Civildienesta tiesā ar lūgumu pieņemt lēmumu par nepieņemamību, kompetences neesamību vai procesa jautājumu, neaplūkojot lietu pēc būtības, pieteikumu iesniedz kā atsevišķu dokumentu. Pieteikumu pieņemt lēmumu par nepieņemamību iesniedz mēneša laikā, sākot no prasības pieteikuma izsniegšanas.”
Jānorāda, ka šajā normā prasītais nosacījums par termiņu attiecas uz īpašo gadījumu, kad lietas dalībnieks lūdz Civildienesta tiesai pieņemt nolēmumu, neaplūkojot lietu pēc būtības. Tātad ar šo normu netiek aizliegts atbildētājam Civildienesta tiesā atsaukties uz prasības novēloto raksturu un attiecīgajā gadījumā – tikai iebildumu raksta stadijā.
Turklāt jānorāda, ka – lai gan Civildienesta tiesas Reglamenta 78. pants bija piemērojams tad, kad Komisija tā vietā, lai iesniegtu aizstāvību, atbilstoši šai tiesību normai 2012. gadā ar atsevišķu dokumentu izvirzīja iebildi par nepieņemamību
lis pendens
dēļ, no Regulas Nr. 2016/1192 3. panta izriet, ka lietas, kas tika nodotas Vispārējai tiesai, turpina aplūkot tādā stāvoklī, kādā tās ir 2016. gada 31. augustā un saskaņā ar tās Reglamentu.
Šajā lietā, nododot prasību lietā F‑132/12 Vispārējai tiesai, tiesvedība – kura, tā kā Civildienesta tiesa nav to pievienojusi lietas izskatīšanai pēc būtības, attiecās uz 2012. gadā izvirzīto
lis pendens
iebildi – joprojām ir apturēta, gaidot spriedumu par atpakaļ nodoto lietu.
Līdz ar to apstāklis, ka Komisija 2012. gada 19. decembrī ar atsevišķu aktu izvirzīja iebildi par nepieņemamību
lis pendens
dēļ, nekādā veidā nenozīmē, ka tā Vispārējā tiesā nevarēja aizstāvības stadijā izvirzīt nepieņemamības pamatu saistībā ar prasības par kaitējumu atlīdzību novēlotību.
Šajā lietā Komisija uz prasības par kaitējumu atlīdzību novēlotību ir atsaukusies 2018. gada februārī – tiesvedības atsākšanas brīdī. Šīs lietas apstākļos, ņemot vērā lietas procesuālo specifiku un it īpaši tās secīgo atlikšanu, tas, ka prasības par kaitējumu atlīdzību novēlotība tika izvirzīta 2018. gada februārī, kas ir pirms iebildumu iesniegšanas, nav novēloti. Tā kā prasītāju iebildums saistībā ar Komisijas izvirzītā nepieņemamības pamata novēlotību nav pieņemams, ir jāizskata šis nepieņemamības pamats, kurš balstās uz prasības par kaitējumu atlīdzību novēlotību.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ierēdņiem vai darbiniekiem ir pienākums visas prasības par zaudējumu atlīdzības saņemšanu no Savienības par kaitējumu, kura nodarīšanā tā ir vainojama, iesniegt iestādei saprātīgā termiņā, skaitot no brīža, kad viņi ir uzzinājuši par situāciju, par kuru viņi sūdzas. Termiņa saprātīgais raksturs jāvērtē, ievērojot visus apstākļus katrā lietā, it īpaši strīda iznākuma nozīmi ieinteresētajai personai, lietas sarežģītību un klātesošo lietas dalībnieku rīcību (spriedums, 2013. gada 28. februāris, pārskatīšana, Arango Jaramillo u.c./EIB,
C‑334/12 RX‑II
,
EU:C:2013:134
,
28.
punkts, skat. arī rīkojumu, 2014. gada 25. februāris, Marcuccio/Komisija,
F‑118/11
,
EU:F:2014:23
,
87.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Lai gan Eiropas Savienības Tiesas statūtu 46. pantā paredzētais piecu gadu noilguma termiņš attiecībā uz prasību par ārpuslīgumisko atbildību nav piemērojams prasībās starp Savienību un tās darbiniekiem, tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai novērtētu, vai pieteikums ir iesniegts saprātīgā termiņā, šis termiņš ir jāņem vērā no salīdzinājuma aspekta (skat. rīkojumu, 2014. gada 25. februāris, Marcuccio/Komisija,
F‑118/11
,
EU:F:2014:23
,
88.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā prasība par kaitējuma atlīdzību tika iesniegta 2011. gada 17. septembrī, kas ir bez vienas dienas piecus gadus pēc
Alessandro Missir
slepkavības. Turklāt jānorāda, kā izriet gan no pirmstiesas procedūras šajā lietā, gan no iepriekš kopš 2009. gada notikušajām tiesvedībām, kuru rezultātā 2017. gadā tika pieņemts spriedums par atpakaļ nodoto lietu, ka lietas būtība ir svarīga no cilvēciskā, finansiālā un juridiskā aspekta, un lietas sarežģītība ir diezgan izteikta vai vismaz tāda tā bija 2011. gada 17. septembrī, kad tika iesniegts pieteikums par kaitējuma atlīdzību. Visbeidzot un pretēji Komisijas ierosinātajam, kritērijs, lai novērtētu iespējamo pieteikuma par kaitējuma atlīdzību novēlotību, ir nevis tas, vai pieteikumu varēja iesniegt agrāk, bet tas, vai, ņemot vērā visus lietas apstākļus, šis pieteikums ir iesniegts saprātīgā termiņā. Taču, ņemot vērā visus lietas apstākļus saistībā ar lietas sarežģītību un būtību, šķiet, ka pieteikums par kaitējuma atlīdzību atbilst šim kritērijam. Tādējādi prasība nevar tikt uzskatīta par novēlotu.
Šādos apstākļos Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.
Par lietas būtību
Par prasību atlīdzināt morālo kaitējumu, kuru cietusi Alessandro Missir māte
[
..
]
Jānorāda, tāpat kā to dara lietas dalībnieki, ka
A. J. C. M. M. Sintobin
,
Alessandro Missir
mātes, situācija ir identiska
Livio Missir
, kurš ir
Alessandro Missir
tēvs, situācijai, kura ciestais morālais kaitējums viņas dēla slepkavības dēļ ir atlīdzināts ar Vispārējās tiesas piespriestajiem 50000 EUR spriedumā par atpakaļ nodoto lietu.
Šādos apstākļos, piemērojot Vispārējās tiesas izmantotos principus spriedumā par atpakaļ nodoto lietu (204. un 205. punkts) un novērtējot
ex æquo et bono
kā
A. J. C. M. M. Sintobin
nodarīto kaitējumu, Komisijai pārliecinoši jāpiespriež samaksāt šai prasītājai summu 50000 EUR apmērā, lai atlīdzinātu viņas ciesto morālo kaitējumu dēļa slepkavības dēļ, un pārējā daļā jānoraida viņas prasība par kaitējuma atlīdzību.
Par prasību atlīdzināt morālo kaitējumu, kuru cietuši Alessandro Missir brālis un māsa
[
..
]
Ir konstatēts, ka
Alessandro Missir
brālim un māsai – kas nav pamatoti apšaubāmi un turklāt nav ticis apstrīdēts, ka tie ir varējuši morāli ciest viņu brāļa nāves dēļ, – no procesuālā viedokļa bija jāiesniedz pieteikums par kaitējuma atlīdzību saskaņā ar Civildienesta noteikumiem un pēc tam attiecīgā gadījumā – prasība, pamatojoties uz LESD 270. pantu, nevis uz LESD 268. pantu. Tā kā šis procesuālais līdzeklis ir identificēts, rodas jautājums par to, vai
Alessandro Missir
brālim un māsai ir pamats saņemt no Komisijas atlīdzību par viņu morālajām ciešanām.
Komisija būtībā nepiekrīt konkrētam skaitam iebildumu šajā ziņā.
Komisija būtībā apgalvo, ka Civildienesta noteikumu 73. pants, kā to interpretē judikatūrā, nosaka to personu loku, kas var saņemt atlīdzību par nodarīto kaitējumu ierēdņa nāves gadījumā. Laulātais, lejupējie un augšupējie radinieki to varot, jo tie ir minēti Civildienesta noteikumu 73. pantā. Brāļi un māsas, kas tajā nav minēti, to nevarot.
Komisija norāda, ka dalībvalstīm kopīgo tiesību principu loma Civildienesta noteikumu piemērošanas ietvaros ir labot iespējamos trūkumus, kas radušies likumdevēja klusēšanas rezultātā. Taču šajā lietā Civildienesta noteikumu 73. pantā, kā tas ir piemērots judikatūrā, ir nevis noklusēšana, bet tikai konkrētu šajā normā minēto personu norādīšana, kas var saņemt morālā kaitējuma atlīdzību ierēdņa nāves gadījumā. Komisija savas nostājas pamatošanai atsaucas uz spriedumu par pārskatīšanu (33. un 34. punkts).
Turklāt Komisija atsaucas uz sprieduma par atpakaļ nodoto lietu 134.–136. un 158. punktu, norādot uz spriedumu
Leussink
un [1999. gada 9. septembra spriedumu
Lucaccioni
/Komisija (C‑257/98 P, turpmāk tekstā – “spriedums
Lucaccioni
”)], sprieduma par atpakaļ nodoto lietu 191., 194., 195. un 201. punktu un sprieduma
Lucaccioni
22. punktu.
Komisija no šīm atsaucēm secina, ka judikatūrā esot atzītas tiesības uz kaitējuma atlīdzību ievainojumu gadījumā tikai un vienīgi attiecībā uz morālā kaitējuma “turpmāku” atlīdzināšanu papildus tai, ko iecēlējinstitūcija jau ir izmaksājusi atbilstoši Civildienesta noteikumu 73. pantam.
Turpinājumā Komisija uzskata, ka, tā kā mirušā ierēdņa brāļi un māsas nav to personu starpā, kas minētas šajā normā, un tātad nevar pretendēt uz “papildus” kompensāciju – jo viņiem nav tiesību un pamata kompensāciju – viņiem nav nekādu tiesību uz morālā kaitējuma atlīdzināšanu.
Vispirms, runājot par sprieduma par pārskatīšanu 33. un 34. punktā sniegto atsauci – tā šķiet neatbilstoša.
Proti, šie jautājumi attiecās uz Civildienesta tiesas kompetenci
rationae personae
, lai izskatītu Civildienesta noteikumos minēto personu prasības. Tiesa konstatēja, ka uz ierēdņa tēvu un bērniem attiecas Civildienesta noteikumi. No tā tika secināta Civildienesta tiesas kompetence. Tātad runa ir par kompetentās tiesas noteikšanu, nevis par šajā lietā aplūkoto jautājumu pēc būtības, proti – kas var saņemt atlīdzību. Turklāt sprieduma par pārskatīšanu 35. punktā Tiesa norāda, ka jautājums pēc būtības par to, vai ierēdņa tēvam un bērniem faktiski ir tiesības uz Civildienestā noteiktajām garantijām, nevar tikt ņemts vērā, lai noteiktu Civildienesta tiesas kompetenci. Ja tas tā nebūtu, tad spriest par kompetenci nozīmētu jau iepriekš izskatīt prasības pieteikuma pamatotību. Tādējādi ir jānoraida sprieduma par pārskatīšanu 34. punktā Komisijas sniegtā atsauce, pamatojot tās apgalvojumu, ka Civildienesta noteikumu 73. pants ierobežo to personu loku, kurām ir tiesības uz iespējamo atlīdzinājumu.
Kas attiecas uz iepriekš 131. punktā minētajām atsaucēm, tās arī ir jānoraida, jo neviens no precedentiem (lietās
Leussink
,
Lucaccioni
,
Missir Mamachi
), uz kuriem atsaucās Komisija, neattiecās ne uz brāļiem un māsām, ne arī tos pieminēja. Pieminētie spriedumi attiecās tikai uz lejupejošiem un augšupejošiem radiniekiem.
Spriedumā par atpakaļ nodoto lietu (131.–136. punkts) attiecībā uz jautājumu par spriedumiem
Leussink
un
Lucaccioni
ir nospriests šādi:
“131.
Lietā, kurā tika taisīts spriedums [
Leussink
], Tiesai bija lūgts lemt par jautājumu, vai[, kā to apgalvo Komisija šī sprieduma 10. punktā,] Civildienesta noteikumu 73. pantā un noteikumos par apdrošināšanu paredzētā apdrošināšana pret nelaimes gadījumu risku veido vispusīgu kompensēšanas sistēmu, kurā nelaimes gadījuma darbā dēļ tiek izslēgta jebkāda cita zaudējumu atlīdzības prasība, pamatojoties uz vispārējo tiesību principiem. [Proti,]
G
.
Leussink
, viņa laulātā un viņu četri bērni bija iesnieguši papildu prasību par zaudējumu atlīdzību, apgalvojot, ka Civildienesta noteikumu 73. pantā paredzētais atlīdzinājums sedzot tikai nelaimes gadījuma ekonomiskās sekas, nevis morālo kaitējumu. Vispirms sprieduma 11. punktā Tiesa ir nospriedusi, ka apdrošināšana, kas paredzēta Civildienesta noteikumu 73. pantā, balstās uz vispārēju ar iemaksām saistītu apdrošināšanas sistēmu pret nelaimes gadījumiem dienesta laikā un ārpus tā un ka tiesības uz pabalstu ir neatkarīgas no nelaimes gadījuma izraisītāja un viņa atbildības. Turpinājumā šī sprieduma 13. punktā Tiesa ir nospriedusi, ka no tā, ka nav nevienas tieši izteiktas tiesību normas tiesiskajā regulējumā par papildu prasībām attiecībā pret iestādi, nevar izsecināt nevienu argumentu, lai izslēgtu tiesības ierēdnim vai viņa tiesību pārņēmējiem pieprasīt papildu atlīdzību, ja iestāde ir atbildīga par nelaimes gadījumu saskaņā ar vispārējām tiesībām un ja Civildienesta noteikumu sistēmas pabalsti nav pietiekami, lai nodrošinātu pilnīgu nodarītā kaitējuma atlīdzību. [..]
133.
Attiecībā uz spriedumu [
Lucaccioni
] [šī sprieduma] 23. punktā Tiesa ir apstiprinājusi, ka pabalsti, kuri saņemti atbilstoši Civildienesta noteikumu 73. pantam nelaimes gadījuma vai arodslimības gadījumā, Savienības tiesai bija jāņem vērā, lai novērtētu atlīdzināmo kaitējumu saistībā ar ierēdņa celtu prasību par zaudējumu atlīdzību, pamatojoties uz pārkāpumu, kas var radīt darba devējas iestādes atbildību.
134.
Tādējādi spriedum[os] [
Leussink
un
Lucaccioni
] ir precizēta saistība starp pabalstiem, kuri saņemti saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantu nelaimes gadījuma vai arodslimības gadījumā, un kompensēšanas sistēmu atbilstoši vispārējām tiesībām.
135.
Pirmkārt, Civildienesta noteikumu 73. pantā paredzētā sistēma un vispārējo tiesību sistēma ir papildinošas, no kā izriet, ka ir iespējams celt papildu zaudējumu atlīdzības prasību, ja iestāde ir atbildīga par nelaimes gadījumu saskaņā ar vispārējām tiesībām un ja pabalsti, kas samaksāti, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 73. pantu, nav pietiekami, lai nodrošinātu pilnīgu nodarītā kaitējuma atlīdzību (spriedums [
Leussink
], 13. punkts).
136.
Otrkārt, piemērojot šo principu, judikatūrā tāpat ir precizēts tas, ka pabalsti, kas saņemti saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantu nelaimes gadījuma vai arodslimības gadījumā, ir jāņem vērā, lai novērtētu atlīdzināmo kaitējumu saistībā ar ierēdņa celtu prasību par zaudējumu atlīdzību, pamatojoties uz pārkāpumu, kas var radīt viņa darba devējas iestādes atbildību. Ja tā nebūtu, tad pastāvētu divkārša atlīdzība (spriedums [
Lucaccioni
]).”
No iepriekš minētā izriet, ka spriedumu
Leussink
un
Lucaccioni
priekšmets nebija lemt par pieteikuma, ko iesnieguši brāļi un māsas, likteni, kuri šajās lietās netika aplūkoti, bet gan tikai lemt par prasību par zaudējumu atlīdzību, ko iesniedzis ierēdnis, viņa laulātais un bērni, un par saistību starp šādu prasību un fiksēto kompensāciju, kas jau ir nodrošināta Civildienesta noteikumu 73. pantā. Tiesas sniegtā atsauce uz prasības par zaudējumu atlīdzību “papildināmību” Civildienesta noteikumu 73. pantā noteiktajiem nodrošinātajiem pakalpojumiem ir jāsaprot šajā ierobežotajā kontekstā.
Tātad no iepriekš minētajiem spriedumiem nevar secināt, ka brālis vai māsa nevar pamatoti atsaukties uz atlīdzināmu morālo kaitējumu. Pēc definīcijas, ja brāļi un māsas nav Civildienesta noteikumu 73. pantā sniegtajā kaskādveida sarakstā un tātad nevar saņem atlīdzību uz šīs normas pamata, viņu prasība par kaitējuma atlīdzību ir nevis papildus, bet gan atsevišķa. Minētajos spriedumos netika lemts par šādas prasības iespēju, kas netika izskatīta šajās lietās.
Kā Komisija apgalvo – uzskatīt, ka iestādes, nosakot to personu sarakstu, kas var saņemt apdrošināšanas pabalstu izmaksu ierēdņa nejaušas nāves gadījumā, ir vēlējušās ierobežot personu loku, attiecībā uz kurām tās uzskata, ka attiecīgā gadījumā ir pienākums finansiāli atzīt iespējamo atbildību vainas dēļ, ir uzskatāms par konstrukciju, kas pati par sevi nevar tikt izsecināta no spriedumiem lietās
Leussink
un
Lucaccioni
.
Tālāk ir jāizskata sprieduma par atpakaļ nodoto lietu 157. un 158. punkts, kuros Vispārējā tiesa nolēma:
“157.
[Attiecībā uz prasībām par
Alessandro Missir
četru bērnu un viņa tēva morālā kaitējuma atlīdzināšanu] no pirmās instances sprieduma izriet, ka [..] Komisija bija izvirzījusi [..] nepieņemamības pamatu [..], kurš būtībā balstījās uz apstākli, ka [..] Civildienesta noteikumu 73. pants izslēdz iespēju [
Alessandro Missir
] četriem bērniem un
Livio Missir
celt prasību par morālā kaitējuma atlīdzināšanu. Proti, Komisija norādīja [..], ka saskaņā ar [Civildienesta noteikumu 73. pantu]
Alessandro Missir
četriem bērniem nav tiesību celt prasību par viņu morālā kaitējuma atlīdzināšanu un [..] ka
Livio Missir Mamachi
nebija to personu starpā, kuriem šādas tiesības ir atzītas ar šo pantu.
158.
Attiecībā uz izvirzītajiem nepieņemamības pamatiem attiecībā uz pieteikumiem par
Livio Missir
un četriem
Alessandro Missir
bērniem nodarītā morālā kaitējuma atlīdzību – tos nevar apmierināt. Proti, pirmkārt, pietiek konstatēt, ka sprieduma par pārskatīšanu 34. punktā Tiesa ir nospriedusi, ka Civildienesta noteikumu 73. panta 2. punkta a) apakšpunktā ir skaidri norādīti ierēdņa “lejupējie radinieki”, kā arī “augšupējie radinieki” kā personas, kas pēdējā minētā nāves gadījumā var saņemt pabalstu, un ka tādējādi gan
Livio Missir
, gan
Alessandro Missir
četri bērni bija paredzēti šajā tiesību normā. Otrkārt, jāatgādina, ka Civildienesta noteikumu 73. pantā paredzētā sistēma un vispārējo tiesību sistēma ir papildinošas, tādējādi ir iespējams celt papildus prasību par zaudējumu atlīdzību, ja iestāde ir atbildīga un ja pabalsti, kas samaksāti, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 73. pantu, nav pietiekami, lai nodrošinātu pilnīgu nodarītā kaitējuma atlīdzību ([spriedums
Leussink
], 13. punkts, un [spriedums
Lucaccioni
], 22. punkts). Līdz ar to, ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, tiem ierēdņa ģimenes locekļiem, kas pieminēti Civildienesta noteikumu 73. pantā, ir tiesības celt papildu prasību, ja tie uzskata, ka Civildienesta noteikumos noteiktie pabalsti nav pietiekami, lai nodrošinātu pilnīgu viņu kaitējuma atlīdzināšanu.”
Šeit atkal Savienības tiesa konkrēti ir izskatījusi tikai ierēdņa tēva un bērnu situāciju. Tieši atsaucoties uz
Leussink
un
Lucaccioni
judikatūru, tā atgādināja iespēju saņemt turpmāku kompensāciju administrācijas atbildības gadījumā, ja apdrošināšanas maksājumi nav pietiekami, lai nodrošinātu pilnīgu šo personu kaitējuma atlīdzināšanu. Konkrētie “ģimenes locekļi” bija “minēti Civildienesta noteikumu 73. pantā”. Spriedumā par atpakaļ nodoto lietu nekas nav teikts jautājumā par Civildienesta noteikumu 73. pantā nepieminētajiem ģimenes locekļiem, kas ir Vispārējai tiesai neuzdots jautājums un kas līdz ar to neļauj progresēt attiecībā uz iepriekš šī sprieduma 140. punktā izdarīto konstatējumu.
Attiecībā uz sprieduma par atpakaļ nodoto lietu 194. punktu, kurā Komisija norāda, ka Vispārējā tiesa tajā skaidri ir atgādinājusi tāda vispārēja principa pastāvēšanu, kurā ir paredzēta iespēja atlīdzināt morālo kaitējumu, ja uz to pilnībā vai daļēji neattiecas režīms, kas garantē automātisku pabalstu izmaksu, ir jānorāda, ka šajā punktā nav noteikts tādas personas gadījumā piemērojamais risinājums, uz kuru neattiecas šāds režīms – kā šajā lietā tas ir gadījums ar brāļiem un māsām. Proti, šajā punktā ir tikai norādīts, ka “no dalībvalstu tiesībām izriet kopējs vispārējs princips, saskaņā ar kuru līdzīgos apstākļos kā [lietā T‑401/11 P RENV RX] tāda režīma esamība, kas nodrošina automātisku maksājumu pārskaitīšanu mirušā ierēdņa tiesību pārņēmējiem, nav šķērslis tam, ka minētie tiesību pārņēmēji, ja viņi uzskata, ka ar minēto režīmu nodarītais kaitējums nav ticis atlīdzināts vai nav ticis atlīdzināts pilnībā, var saņemt arī zaudējumu atlīdzību par viņiem nodarīto morālo kaitējumu, ceļot prasību valsts tiesā”.
Attiecībā uz sprieduma par atpakaļ nodoto lietu 195. punktu, kurā Vispārējā tiesa norāda, ka pastāv vispārējs dalībvalstu tiesību princips, kas izslēdz divkāršu kompensāciju par morālo kaitējumu, ir jānorāda, kā to dara prasītāji, ka šajā gadījumā nav runa par divkāršu tāda paša kaitējuma atlīdzināšanu, jo
Alessandro Missir
brālim un māsai apgalvoti nodarītais morālais kaitējums ir viņu pašu un nav Civildienesta noteikumu 73. pantā paredzētās kompensācijas priekšmets.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka, pretēji Komisijas apgalvotajam, nav iespējams uzskatīt, ka Civildienesta noteikumu 73. pants, kā tas tiek interpretēts judikatūrā, nepieļauj to, ka Savienības vainas dēļ miruša ierēdņa brāļi un māsas attiecīgajā gadījumā saņem viņu pašu šīs nāves dēļ ciestā morālā kaitējuma atlīdzību.
Šī jautājuma nenoteiktības stāvoklī Savienības tiesībās jānorāda, ka no dalībvalstu tiesībām izriet vispārējs kopīgs princips, saskaņā ar kuru apstākļos, kas ir līdzīgi šajā lietā esošajiem, valsts tiesa atzīst tiesības miruša darbinieka brāļiem un māsām attiecīgajā gadījumā lūgt atlīdzību par viņiem šīs nāves rezultātā nodarīto morālo kaitējumu.
Šādos apstākļos jāsecina ne tikai tas, ka Komisija kļūdaini apgalvo, ka Civildienesta noteikumu 73. pants, kā tas tiek interpretēts judikatūrā, nepieļauj, ka miruša ierēdņa brāļi un māsas var attiecīgajā gadījumā saņemt atlīdzību par šīs nāves rezultātā nodarīto morālo kaitējumu, bet arī ka no dalībvalstu tiesībām kopējiem principiem izriet, ka personas, kuras nāvi izraisījusi cita persona, brāļi un māsas attiecīgajā gadījumā var saņemt atlīdzību par savu morālo kaitējumu.
Attiecībā uz šīs atlīdzības nosacījumiem prasītāji būtībā norāda, ka Vispārējās tiesas jau izdarītie konstatējumi spriedumā par atpakaļ nodoto lietu attiecībā uz vainu, cēloņsakarību un morālo kaitējumu lielā mērā ir attiecināmi uz mirušā ierēdņa brāļa un māsas prasībām un ka šajā lietā neesot notikusi nekāda divkārša kompensēšana.
Komisija apstrīd prasītāju nostāju. Attiecībā uz cēloņsakarību starp ierēdņa aizsardzības pienākuma pārkāpumu un kaitējumu – ievērojot to, ka brāļi un māsas nav tādā pašā situācijā attiecībā pret mirušo kā augšupējie un lejupējie radinieki, – būtu jādod priekšroka tādai cēloņsakarības teorijai, kas atbilst nosacījumu līdzvērtības [principam]. Taču prasītāji nav pierādījuši adekvātu cēloņsakarību.
Jebkurā gadījumā, pat ja tiktu piemērota nosacījumu līdzvērtības teorija, tik un tā apgalvotais morālais kaitējums būtu pietiekami “attālināts” no pieļautā pārkāpuma, lai izslēgtu jebkādu atlīdzināšanu. Runa būtu par netiešu kaitējumu, atbildību par kuru nevar uzlikt Komisijai kā tūlītējas un tiešas konkrēta pienākuma – aizsargāt ierēdni – pārkāpuma sekas.
Turklāt nebūtu iespējams uzskatīt, ka pastāv dalībvalstu tiesībām kopējs vispārējais princips, ar kuru tiek konstatēta morālā kaitējuma esamības prezumpcija brāļa vai māsas nāves gadījumā.
Prasītāji noraida Komisijas nostāju, norādot, ka saistība starp adekvātas cēloņsakarības un nosacījumu līdzvērtības teorijām bija nozīmīga tikai tādēļ, lai konstatētu Komisijas atbildību par
Alessandro Missir
nāvi, kura šajā lietā vairs netiek izskatīta, un nekādā ziņā lai konstatētu saikni starp šo nāvi un šī fakta dēļ mirušā ierēdņa tuvajiem radušos morālo kaitējumu, kuru morālais kaitējums tika uzskatīts par
re ipsa
esošu.
Jākonstatē, ka Savienības tiesas argumentācijas pirmās instances spriedumā un spriedumā par atpakaļ nodoto lietu pārbaude būtībā apstiprina prasītāju nostāju.
Jāatgādina, ka pirmās instances spriedumā Civildienesta tiesa nosprieda, ka ar savu kļūdaino pienākuma nodrošināt
Alessandro Missir
aizsardzību neizpildi Komisija ir pieļāvusi pārkāpumu, kas var izraisīt tās atbildību (pirmās instances spriedums, 176. punkts, un spriedums par atpakaļ nodoto lietu, 9. punkts).
Attiecībā uz cēloņsakarību starp šo pārkāpumu un ierēdņa slepkavību Civildienesta tiesa nosprieda, ka tā ir pierādīta (pirmās instances spriedums, 182.–190. punkts). Komisija neiesniedza apelācijas sūdzību par pirmās instances spriedumu. Vispārējā tiesa spriedumā par atpakaļ nodoto lietu (63. punkta sestais teikums) turklāt norādīja, ka Komisija neapstrīd Civildienesta tiesas vērtējumu šajā ziņā.
Taču, kā pareizi norāda prasītāji, debates par saistību starp nosacījumu līdzvērtības un adekvātas cēloņsakarības teorijām (pirmās instances spriedums, 178.–190. punkts, un spriedums par atpakaļ nodoto lietu, 63. punkta trešais teikums un 64.–95. punkts) tika rīkotas tikai ar mērķi noteikt, vai Komisiju, kas acīmredzot nebija slepkavības autore, tomēr varēja atzīt par tajā atbildīgu, citiem vārdiem – vai Komisijas pārkāpumu varēja uzskatīt par tādu, kas izraisījis
Alessandro Missir
nāvi. Noliedzošā gadījumā Komisijai nebija jāatbild ne par ko. Apstiprinošā gadījumā, kā to nosprieda Savienības tiesa, tā ir atbildīga par šo nāvi vismaz daļēji.
Kad Civildienesta tiesa konstatēja šo cēloņsakarību – pamatojoties uz nosacījumu līdzvērtības teoriju un nepieļaujot tiesību kļūdu, kā to Vispārējā tiesa skaidri norādīja sprieduma par atpakaļ nodoto lietu 79. un 80. punktā, – Civildienesta tiesa nosprieda, ka tai ir tikai jānosaka slepkavas atbildības daļa šī kaitējuma izraisīšanā (pirmās instances spriedums, 191. punkts, un spriedums par atpakaļ nodoto lietu, 9. punkts).
Šajā kontekstā Civildienesta tiesa uzskatīja, ka uz Komisiju ir jāattiecina atbildība par 40 % no radītā kaitējuma (pirmās instances spriedums, 197. punkts, un spriedums par atpakaļ nodoto lietu, 10. punkts).
Šo dalītās atbildības risinājumu, kuru prasītāji apstrīdēja apelācijas sūdzībā, prasot, lai Komisija tiek atzīta par solidāri atbildīgu ar slepkavu, Vispārējā tiesa noraidīja, tā apmierināja apelācijas sūdzību par šo jautājumu un noteica Komisijai atbildību
in solidum
(tātad – kaitējuma pilnā apmērā) (spriedums par atpakaļ nodoto lietu, 96.–119. punkts).
Vispārējā tiesa atzina šo Komisijas solidāro atbildību, pamatojoties uz dalībvalstu tiesību sistēmu kopīgo vispārējo principu, saskaņā ar kuru līdzīgos apstākļos kā šajā lietā valsts tiesa atzīst personu, kuras ir līdzvainīgas viena un tā paša kaitējuma nodarīšanā, solidāru atbildību, uzskatot par taisnīgu to, ka cietušajai personai nav, pirmkārt, jānosaka kaitējuma daļa, par kuru katra persona, kas ir līdzvainīga, ir atbildīga, un, otrkārt, jāuzņemas risks, ka persona, pret kuru tā vēršas, ir maksātnespējīga (spriedums par atpakaļ nodoto lietu, 118. punkts).
Pirmkārt, jānorāda, ka Komisijas atbildība par slepkavību, kas tika konstatēta ar spēkā stājušos nolēmumu, nav apstrīdēta (skat. iepriekš 155. punktu) un, otrkārt, ka Komisijas solidārās atbildības princips par kaitējumu, kas izriet no šīs slepkavības, arī netiek apšaubīts, turklāt tas saprātīgi nevar tikt izdarīts.
Šajos apstākļos jānoraida Komisijas iebildums [..], saskaņā ar kuru adekvātai cēloņsakarībai būtu jādod priekšroka pār nosacījumu ekvivalenci, jo Savienības tiesas veiktais cēloņsakarības starp Komisijas vainu un
Alessandro Missir
slepkavību galīgais konstatējums ir pilnībā transponējams šajā lietā.
Vienīgais šajā lietā esošais elements, kas to nošķir no lietas F‑50/09 pirms šī galīgā konstatējuma, ir tas, ka prasītāji nav mirušā ierēdņa bērni vai vecāki, bet gan brāļi un māsas.
Taču jau tika konstatēts, ka Civildienesta noteikumu 73. pants, kā to interpretē judikatūrā, nav būtisks ierobežojums, kas izslēgtu brāļu un māsu iespēju saņemt kaitējuma atlīdzību (skat. iepriekš 145. punktu), un ka, tā kā šis jautājums ir nenoteikts Savienības tiesībās, no dalībvalstīm kopīgajiem vispārīgajiem principiem izriet brāļu un māsu tiesības attiecīgajā gadījumā lūgt atlīdzināt morālo kaitējumu par viņu brāļa zaudējumu (skat. iepriekš 146. punktu).
Šo pašu iemeslu dēļ ir jānoraida Komisijas argumenti [..], saskaņā ar kuriem brāļu un māsu ciestais morālais kaitējums esot pārāk attālināts un esot tikai neatlīdzināms atspulgs. Tas, ka brāļu un māsu morālais kaitējums vienlīdzīgi ar mirušās personas vecāku un bērnu morālo kaitējumu ir morālais kaitējums, kas radies rikošeta veidā jeb netieši, salīdzinājumā ar tiešo mirušajam ierēdnim nodarīto kaitējumu, proti, dzīvības zaudēšanu, neko nemaina attiecībā uz to, ka šis morālais kaitējums tiek atzīts par atlīdzināmu atbilstoši dalībvalstīm kopīgiem vispārējiem tiesību principiem.
Kas attiecas uz Komisijas apsvērumiem par sprieduma par atpakaļ nodoto lietu 198. punktu [..] – tie neatspēko iepriekš izdarīto konstatējumu, jo, kā jau tika norādīts, Vispārējai tiesai savā spriedumā par atpakaļ nodoto lietu nebija jāizskata jautājums par brāļu un māsu morālā kaitējuma atlīdzināšanu.
Attiecībā uz Komisijas apsvērumiem, saskaņā ar kuriem neesot iespējams uzskatīt, ka pastāv dalībvalstu vispārēji atzīts princips, kurš ieviestu morālā kaitējuma esamības prezumpciju brāļa vai māsas nāves gadījumā [..], pietiek konstatēt, ka prasītāji nav tikai prasījuši konstatēt morālā kaitējuma prezumpcijas pastāvēšanu par labu brāļiem un māsām, bet norādījuši konkrētus apsvērumus nolūkā noteikt
Alessandro Missir
brāļa un māsas morālā kaitējuma patiesumu un intensitāti.
Tādējādi prasītāji ir norādījuši īpaši dramatiskos
Alessandro Missir
nāves apstākļus un būtisku ģimenes ietekmi uz bērnu nākotni (2011. gada 17. septembra pieteikuma 7. lpp. pēdējā daļa un iepriekšējas administratīvās sūdzības 9. lpp. otrā daļa) un tādā pašā nozīmē viņi ir norādījuši “netaisnīgās sāpes un ciešanas par viņu brāļa zaudējumu tik traģiskos un nežēlīgos apstākļos” un atsaukušies uz šī gadījuma unikālajiem apstākļiem un uz lietas īpaši šausmīgo un traģisko raksturu.
Papildus šiem apsvērumiem, kuri patiešām ir tādi, kas ir radījuši mirušā ierēdņa brālim un māsai nepierasti spēcīgas morālas ciešanas, prasītāji nav snieguši pierādījumu par tādu emocionālo saikņu patiesumu starp šo ierēdni un viņa brāli un māsu, kas pārsniegtu parastās pieaugušus brāļus un māsas, kuri dzīvo neatkarīgu dzīvi, saistošās emocionālās saiknes.
Attiecībā uz prasītāju sniegtajiem pierādījumu elementiem replikas stadijā saistībā ar psiholoģisko un psihiatrisko ārstniecību, kas tika sniegta
Alessandro Missir
brālim un māsai, tie ir jānoraida kā novēloti atbilstoši Reglamenta 85. panta 2. punktam.
Attiecībā uz morālā kaitējuma summas noteikšanu ir jāatgādina, ka Savienības tiesai ir jānosaka šī summa
ex æquo et bono
(šajā nozīmē skat. spriedumu, 1980. gada 5. jūnijs, Oberthür/Komisija,
24/79
,
EU:C:1980:145
,
15.
punkts), norādot šajā nolūkā vērā ņemtos kritērijus (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1998. gada 14. maijs, Padome/de Nil un Impens,
C‑259/96 P
,
EU:C:1998:224
,
32.
un
33.
punkts,
Lucaccioni
, 35. punkts, un 2006. gada 6. jūnijs, Girardot/Komisija,
T‑10/02
,
EU:T:2006:148
,
51.
punkts).
Ņemot vērā šīs lietas faktus un īpaši dramatiskos
Alessandro Missir
nāves apstākļus, kas ir aprakstīti apelācijas sprieduma 2. punktā, iepriekš 168. punktā minētie elementi par neapstrīdēto parastas intensitātes emocionālo saikni starp pieaugušajiem brāļiem un māsām, kuri dzīvo neatkarīgu dzīvi, un ņemot vērā šī sprieduma iepriekš 146., 147. un 164. punktā izklāstītos principus, Komisijai ir jāpiespriež solidāri izmaksāt
Alessandro Missir
brālim un māsai summu, atlīdzinot morālo kaitējumu, kas viņiem ir nodarīts šī pēdējā minētā nāves dēļ, to novērtējot
ex æquo et bono
10000 EUR apmērā katram.
[..]
Secinājums
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Komisijai jāpiespriež solidāri izmaksāt mirušā ierēdņa mātei
A. J. C. M. M. Sintobin
summu 50000 EUR apmērā un mirušā ierēdņa brālim un māsai katram summu 10000 EUR apmērā morālā kaitējuma atlīdzināšanai, kas tiem radies
Alessandro Missir
nāves dēļ, šīm summām pieskaitot procentus, un pārējā daļā prasība ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
[
..
]

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
nospriež:

1)
Vairs nav jālemj par prasībām piespriest Eiropas Komisijai izmaksāt morālā kaitējuma atlīdzību 463050 EUR apmērā katram
Alessandro Missir Mamachi di Lusignano
tiesību pārņēmējam, summu 574000 EUR šiem pašiem tiesību pārņēmējiem un summu 308700 EUR apmērā
Livio Missir Mamachi di Lusignano
tiesību pārņēmējiem.

2)
Komisijai tiek piespriests solidāri samaksāt summu 50000 EUR apmērā
Anne Jeanne Cécile Magdalena Maria Sintobin
kā viņai nodarītā morālā kaitējuma atlīdzību.

3)
Komisijai tiek piespriests solidāri samaksāt summu 10000 EUR apmērā
Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano
kā viņai nodarītā morālā kaitējuma atlīdzību.

4)
Komisijai tiek piespriests solidāri samaksāt summu 10000 EUR apmērā
Stefano Missir Mamachi di Lusignano
kā viņam nodarītā morālā kaitējuma atlīdzību.

5)
Katrai šīs rezolutīvās daļas 2)–4) punktā minētajai atlīdzībai pieskaita nokavējuma procentus, skaitot no šā sprieduma pasludināšanas dienas līdz pilnīgai samaksai, atbilstoši likmei, kādu Eiropas Centrālā banka (ECB) noteikusi savām galvenajām refinansēšanas operācijām, palielinot par diviem procentpunktiem.

6)
Prasību pārējā daļā noraidīt.

7)
Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

Collins
Barents
Passer
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2019. gada 20. novembrī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.
(
)	Citu prasītāju saraksts ir pievienots vienīgi lietas dalībniekiem paziņotajā redakcijā.
(
)	Šeit tiek izklāstīti tikai tie šī sprieduma punkti, kurus Vispārējā tiesa ir uzskatījusi par lietderīgiem.