CELEX: 62015CJ0189
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Direktīva 2003/96/EK
Nodokļu uzlikšana energoproduktiem un elektroenerģijai
Nodokļu samazināšana
Materiālā piemērojamība
Elektroenerģijas sistēmas vispārīgo izmaksu segšanai veicamo maksājumu atvieglojumi
17. pants
Energoietilpīgi uzņēmumi
Atvieglojumu piešķiršana tikai tiem šāda veida uzņēmumiem, kuri darbojas rūpniecības nozarē
Pieļaujamība

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2003. gada 27. oktobra Direktīvas 2003/96/EK, kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai (
OV 2003, L 283, 51. lpp.
), 17. panta 1. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā
Istituto di Ricovero e Cura a Carattere Scientifico (IRCCS)
–
Fondazione Santa Lucia
[Zinātnisks hospitalizācijas un aprūpes institūts (
IRCCS
) – Svētās Lūcijas nodibinājums, turpmāk tekstā – “Nodibinājums”) prasībā pret
Cassa conguaglio per il settore elettrico
(Elektroenerģijas nozares izlīdzināšanas fonds, Itālija),
Ministero dello Sviluppo economico
(Ekonomiskās attīstības ministrija, Itālija),
Ministero dell’Economia e delle Finanze
(Ekonomikas un finanšu ministrija, Itālija) un
Autorità per l’energia elettrica e il gas
(Elektroenerģijas un gāzes apgādes regulators, Itālija) par Itālijas kompetento iestāžu atteikumu piešķirt Nodibinājumam iespēju izmantot valstī noteikto atvieglojumu režīmu attiecībā uz Itālijas elektroenerģijas sistēmas vispārīgo izmaksu (turpmāk tekstā – “elektroenerģijas sistēmas vispārīgās izmaksas”) segšanai veicamajiem maksājumiem.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīvas 2003/96 preambulas 9., 10. un 11. apsvērumā ir teikts:
“(9)
Dalībvalstīm būtu jādod pielaide, kas nepieciešama, lai definētu un īstenotu politiku atbilstoši saviem apstākļiem.
(10)
Dalībvalstis vēlas ieviest vai saglabāt dažādus nodokļu veidus energoproduktiem un elektroenerģijai. Tālab dalībvalstīm būtu jāatļauj piemērot Kopienas nodokļu līmeni, ņemot vērā uzlikto kopējo maksājumu attiecībā uz visiem netiešajiem nodokļiem, kurus tās izvēlējušās piemērot (izņemot [pievienotās vērtības nodokli (PVN)]).
(11)
Katra dalībvalsts lemj par fiskāliem pasākumiem, ko veikt saistībā ar šo Kopienas noteikumu īstenošanu nodokļu uzlikšanai energoproduktiem un elektroenerģijai. Šajā sakarā dalībvalstis var pieņemt lēmumu nepalielināt vispārējo nodokļu slogu, ja tās uzskata, ka šāda nodokļa neitralitātes principa īstenošana varētu veicināt to sistēmu pārstrukturēšanu un modernizēšanu, veicinot rīcību, kas sekmēs labāku vides aizsardzību un darbaspēka plašāku izmantošanu.”
Direktīvas 2003/96 1. pantā ir paredzēts:
“Dalībvalstis uzliek nodokļus energoproduktiem un elektroenerģijai saskaņā ar šo direktīvu.”
Šīs direktīvas 4. pantā ir teikts:
“1.   Nodokļu līmeņi, kurus dalībvalstis piemēro 2. pantā minētajiem energoproduktiem un elektroenerģijai, nedrīkst būt zemāki par šajā direktīvā aprakstītajiem nodokļu līmeņiem.
2.   Šajā direktīvā “nodokļu līmenis” ir kopējā maksa, ko uzliek attiecībā uz visiem netiešajiem nodokļiem (izņemot PVN), kurus tieši vai netieši aprēķina atbilstoši energoproduktu un elektroenerģijas daudzumam, laižot apgrozībā.”
Minētās direktīvas 8. panta 2. punktā ir noteikts:
“Šis pants attiecas uz šādiem rūpnieciskiem un komerciāliem mērķiem:
[..]
b)
stacionāros dzinējos;
c)
celtniecībā, inženiertehniskās būvēs un sabiedriskos darbos izmantojamās iekārtās un mehānismos;
[..].”
Šīs pašas direktīvas 11. pants ir formulēts šādi:
“1.   Šajā direktīvā “izmantošana uzņēmuma vajadzībām” nozīmē izmantošanu, ko veic saskaņā ar 2. punktu identificēts uzņēmums, kas jebkurā vietā neatkarīgi veic preču un pakalpojumu piegādi jebkādiem saimnieciskās darbības nolūkiem vai mērķiem.
Saimnieciskā darbība ietver ražotāju, tirgotāju un pakalpojumu piegādātāju darbību, ieskaitot ieguves un lauksaimniecības darbību, un darbību brīvajās profesijās.
[..]
2.   Attiecībā uz šo direktīvu par uzņēmumu nevar uzskatīt mazāku vienību nekā uzņēmuma daļa vai juridiska persona, kas organizatoriskā ziņā ir neatkarīgs uzņēmums, tas ir, uzņēmums, kurš spēj darboties par saviem līdzekļiem.
[..]
4.   Dalībvalstis var ierobežot nodokļu samazinātā līmeņa [piemērošanas] jomu [izmantošanai] uzņēmuma vajadzībām.”
Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Ja šajā direktīvā noteiktie minimālie nodokļu līmeņi tiek ievēroti caurmērā katrā uzņēmumā, dalībvalstis var piemērot nodokļu samazināšanu energoproduktu patēriņam, ko izmanto apkurei vai 8. panta 2. punkta b) un c) apakšpunktā minētajiem nolūkiem, un elektroenerģijai šādos gadījumos:
a)
par labu energoietilpīgam uzņēmumam.
“Energoietilpīgs uzņēmums” ir uzņēmums, kas minēts 11. pantā, kurā energoproduktu un elektroenerģijas iepirkumi sasniedz vismaz 3,0 % no produkcijas vērtības, vai valsts enerģētikas nodoklis, kas jāmaksā, sasniedz vismaz 0,5 % no pievienotās vērtības. Šajā definīcijā dalībvalstis var piemērot ierobežojošus jēdzienus, ieskaitot pārdošanas vērtības, procesa un nozares definīcijas.
[..]”
Šīs direktīvas 26. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis informē Komisiju par pasākumiem, kas veikti atbilstoši 5. pantam, 14. panta 2. punktam, 15. un 17. pantam.
2.   Šajā direktīvā tādi pasākumi kā nodokļu atbrīvojumi, nodokļa samazināšana, nodokļa diferencēšana un nodokļa atmaksāšana var ietvert valsts atbalstu, un šādos gadījumos par tiem jāpaziņo Komisijai atbilstoši Līguma 88. panta 3. daļai [punktam].
Informācija, kas sniegta Komisijai uz šās direktīvas pamata, neatbrīvo dalībvalstis no paziņošanas pienākuma atbilstoši Līguma 88. panta 3. punktam.”
Padomes 2008. gada 16. decembra Direktīvas 2008/118/EK par akcīzes nodokļa piemērošanas vispārēju režīmu, ar ko atceļ Direktīvu 92/12/EEK (
OV 2009, L 9, 12. lpp.
) 1. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.   Šī direktīva nosaka vispārēju režīmu attiecībā uz akcīzes nodokli, ko tieši vai netieši uzliek šādu preču patēriņam (turpmāk “akcīzes preces”):
a)
energoprodukti un elektroenerģija, uz ko attiecas Direktīva 2003/96/EK;
[..]
2.   Dalībvalstis īpašos nolūkos var akcīzes precēm papildus piemērot netiešos nodokļus, ja tie nodokļa bāzes noteikšanas, nodokļa aprēķināšanas, nodokļa uzlikšanas iespējas un nodokļa pārraudzības ziņā, izņemot noteikumus par atbrīvojumu no nodokļiem, atbilst Kopienas noteikumiem, ko piemēro akcīzes nodoklim vai pievienotās vērtības nodoklim.”
Itālijas tiesības
Valsts tiesībās Direktīva 2003/96 tika transponēta ar 2007. gada 2. februāra
decreto legislativo n. 26
(Leģislatīvais dekrēts Nr. 26) (2007. gada 22. marta
GURI
parastais pielikums Nr. 68).
2012. gada 22. jūnija
decreto-legge n. 83
(Dekrētlikums Nr. 83) (2012. gada 26. jūnija
GURI
parastais pielikums Nr. 147), kas, veicot tajā grozījumus, tika pārvērsts likumā (turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 83/2012”), ir paredzēti steidzami pasākumi valsts attīstības veicināšanai.
Dekrētlikuma Nr. 83/2012 39. panta “Kritēriji, pēc kuriem jāpārskata sistēma elektroenerģijas un energoproduktu aplikšanai ar akcīzes nodokli un elektroenerģijas sistēmas vispārīgajām izmaksām energoietilpīgiem uzņēmumiem – Speciālie tarifu režīmi lielajiem elektroenerģijas rūpnieciskajiem patērētājiem”, 1.–3. punktā ir noteikts:
“1.   Ekonomikas un finanšu ministrs, saskaņojot ar ekonomiskās attīstības ministru, ne vēlāk kā līdz 2012. gada 31. decembrim pieņem vienu vai vairākus dekrētus, kuros, pamatojoties uz nosacījumiem un kritērijiem, kas saistīti ar minimālajiem patēriņa līmeņiem un enerģijas izmaksu ietekmi uz uzņēmuma darbības vērtību, saskaņā ar Direktīvas 2003/96 [..] 17. pantu tiktu definēti energoietilpīgie uzņēmumi.
2.   Šā panta 1. punktā minētajos dekrētos ir paredzēts pēc tam noteikt vienkāršotu un taisnīgu sistēmu, kādā ar akcīzes nodokli apliekama elektroenerģija un energoprodukti, ko izmanto kā kurināmo, ievērojot Direktīvā 2003/96 [..] paredzētos nosacījumus; šai sistēmai ir jānodrošina nodokļu ieņēmumu saglabāšana [..]
3.   Jaunos elektroenerģijas sistēmas vispārīgo izmaksu segšanai veicamos maksājumus un kritērijus to sadalei galapatērētāju starpā Elektroenerģijas un gāzes apgādes regulators 60 dienu laikā pēc šā panta 1. punktā minēto dekrētu pieņemšanas nosaka tā, lai tiktu ņemta vērā šā panta 1. punktā minētajos dekrētos ietvertā energoietilpīga uzņēmuma definīcija un ievēroti šā panta 2. punktā paredzētie nosacījumi atbilstoši ekonomiskās attīstības ministra noteiktajām pamatnostādnēm [..]”
2013. gada 5. aprīļa
decreto ministeriale
–
Definizione delle imprese a forte consumo di energia
(Ministrijas dekrēts – Energoietilpīgu uzņēmumu definīcija) (2013. gada 18. aprīļa
GURI
Nr. 91) tika pieņemts, izpildot Dekrētlikuma Nr. 83/2012 39. pantu.
Šā ministrijas dekrēta 3. pantā ir paredzēts, ka elektroenerģijas sistēmas vispārīgo izmaksu pārskatīšanas ceļā ir iecerēts izveidot priekšrocību sistēmu energoietilpīgu uzņēmumu labā pēc tam, kad būs noteiktas Dekrētlikuma Nr. 83/2012 39. panta 3. punktā minētās ministrijas pamatnostādnes. Šā 3. panta 2. punktā ir teikts, ka “elektroenerģijas sistēmas vispārīgās izmaksas tiek pārskatītas tā, lai tās pakāpeniski samazinātos atbilstoši elektroenerģijas patēriņam [..], vajadzības gadījumā arī atsaucoties uz darbības nozarēm, kas norādītas ar
ATECO
[saimnieciskās darbības klasificēšanas valsts sistēma] kodiem”.
Ekonomiskās attīstības ministra 2013. gada 24. jūlija pamatnostādnes tika pieņemtas, izpildot Dekrētlikuma Nr. 83/2012 39. panta 3. punktu un minētā ministrijas dekrēta 3. pantu. Tajās tostarp Elektroenerģijas un gāzes apgādes regulatoram (kas pārtapis Elektroenerģijas, gāzes un ūdens apgādes regulatorā) ir uzdots pārskatīt elektroenerģijas sistēmas vispārīgo izmaksu segšanai paredzētos maksājumus, minētajā 3. pantā paredzētās priekšrocības piešķirot tikai rūpniecības nozares energorijīgajiem uzņēmumiem (energoietilpīgajiem uzņēmumiem).
Šīs pamatnostādnes tika īstenotas ar trīs Elektroenerģijas un gāzes apgādes regulatora 2013. gada oktobrī pieņemtiem lēmumiem, kuros šo priekšrocību izmantotāju loks tika faktiski sašaurināts tikai līdz rūpniecības nozares uzņēmumiem.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Nodibinājums ir zinātnisks hospitalizācijas un aprūpes institūts, kas darbojas tostarp veselības aprūpes pakalpojumu nozarē. Pēc iesniedzējtiesas domām, tas var tikt kvalificēts par “uzņēmumu” Direktīvas 2003/96 11. panta izpratnē.
2014. gadā Nodibinājums vērsās
Tribunale amministrativo regionale della Lombardia
(Lombardijas reģiona Administratīvā tiesa, Itālija), lūdzot atcelt tiesību aktus, ar kuriem kompetentās iestādes tam liedza gūt labumu no elektroenerģijas sistēmas vispārīgo izmaksu segšanai veicamajiem maksājumiem piemērojamo priekšrocību režīma. Minētā tiesa šo Nodibinājuma prasību noraidīja kā nepieņemamu novēlotas iesniegšanas dēļ.
Apelācijas sūdzību izskatošā
Consiglio di Stato
(Valsts padome, Itālija) šo Nodibinājuma prasību atzina par pieņemamu. Līdz ar to tā šo lietu, kurā rodas jautājumi tostarp par Savienības tiesībām, pieņēma izskatīšanā pēc būtības.
Tā kā iesniedzējtiesa uzskata, ka pamatlietā rodošos jautājumus par LESD 107. un 108. pantu tā spēj atrisināt saviem spēkiem, neiztaujājot Tiesu, tās lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir konkrēti par Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkta interpretāciju.
Iesniedzējtiesa prāto, vai priekšrocības saistībā ar elektroenerģijas sistēmas vispārīgajām izmaksām ietilpst šā nodokļu samazināšanu nosakošā 17. panta 1. punkta piemērošanas jomā. Šajā ziņā tā paskaidro, ka ar šīm izmaksām ir iecerēts finansēt tādus vispārējo interešu mērķus kā atjaunojamu energoresursu veicināšana (sastāvdaļa A3) un energoefektivitāte (sastāvdaļa UC7), kodoldrošuma izmaksas un teritoriālās kompensācijas (sastāvdaļas A2 un MCT), īpaši tarifu režīmi Valsts dzelzceļa sabiedrībai (sastāvdaļa A4), kompensācijas mazajiem elektronozares uzņēmumiem (sastāvdaļa UC4), atbalsts praktiskajiem pētījumiem elektronozarē (sastāvdaļa A5), kā arī “elektrības bonusa” segums (sastāvdaļa As) un priekšrocības energoietilpīgajiem uzņēmumiem (sastāvdaļa Ae). Minētā tiesa norāda, ka elektroenerģijas sistēmas vispārīgās izmaksas tiek pārnestas uz elektroenerģijas patērētājiem, kuru vidū ir arī uzņēmumi, un šo patērētāju starpā tiek sadalītas, būdamas iekļautas elektroenerģijas rēķinos.
Ciktāl ar elektroenerģijas sistēmas vispārīgajām izmaksām saistītās priekšrocības ir uzskatāmas par nodokļu samazinājumiem, iesniedzējtiesa vaicā, vai Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punktā ir ļauts, ka dalībvalstis, kas saskaņā ar šo tiesību normu šādus samazinājumus ievieš, tos vispārējo interešu mērķu sasniegšanas nolūkā piešķir tikai noteiktiem energorijīgiem uzņēmumiem, kas darbojas valsts iestāžu noteiktās nozarēs.
Šādos apstākļos
Consiglio di Stato
(Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas [2003/96] piemērošanas jomā ietilpst tāds valsts tiesiskais regulējums (kā pamatlietā aplūkotais), kurā – no vienas puses – atbilstīgi šai direktīvai tiek definēti “energoietilpīgi uzņēmumi” un – no otras puses – šā veida uzņēmumiem piešķirti elektroenerģijas sistēmas vispārīgo izmaksu segšanai veicamo maksājumu atvieglojumi (bet ne atvieglojumi saistībā ar energoproduktu un pašas elektrības aplikšanu ar nodokļiem)?
2)
Vai [Savienības] tiesībām, proti, Direktīvas [2003/96] 11. un 17. pantam, ir pretrunā tāds normatīvais un administratīvais regulējums (kā tas, kas ir spēkā Itālijas tiesību sistēmā un aprakstīts šajā iesniedzējtiesas lēmumā), kurā – no vienas puses – ir izdarīta izvēle ieviest sistēmu atvieglojumiem energoproduktu (elektroenerģijas) patēriņam “energoietilpīgajos” uzņēmumos minētā 17. panta izpratnē un – no otras puses – šo atvieglojumu piemērošanas subjektu loks ir sašaurināts tikai līdz tiem “energorijīgajiem” uzņēmumiem, kas darbojas rūpniecības nozarē, izslēdzot citās ražošanas nozarēs strādājošos uzņēmumus?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Pirmajā jautājumā iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdzienā “nodokļu samazināšana” ietilpst priekšrocības, kas tādiem energoietilpīgiem uzņēmumiem kā šajā tiesību normā definētie valsts tiesībās ir piešķirtas attiecībā uz tādiem maksājumiem, kas kā pamatlietā aplūkotie ir jāveic, lai segtu elektroenerģijas sistēmas vispārīgās izmaksas.
Atbilde uz šo jautājumu ir atkarīga no tā, vai elektroenerģijas sistēmas vispārīgo izmaksu segšanai veicamie maksājumi ir fiskāli un, konkrētāk, vai tie ir Direktīvas 2003/96 4. panta 2. punktā paredzētie netiešie nodokļi.
Proti, no vienas puses, nodokļu samazinājumu piemērošana energoproduktu un elektroenerģijas patēriņam šīs direktīvas 17. panta 1. punktā ir pakārtota nosacījumam, ka jāievēro šajā direktīvā noteiktie Kopienas minimālie nodokļu līmeņi. No otras puses, Direktīvas 2003/96 4. panta 2. punktā jēdziens “nodokļu līmenis” šīs direktīvas kontekstā ir definēts kā kopējā maksa, kas uzliekama attiecībā uz visiem netiešajiem nodokļiem.
Itālijas valdība uzskata, ka elektroenerģijas sistēmas vispārīgo izmaksu segšanai veicamie maksājumi ir nevis fiskālas, bet gan tarifāras iedabas, tāpēc ka tie tiek segti no elektrības tarifa sastāvdaļām.
Tomēr jāatgādina, ka nodokļa, nodevas vai obligāto maksājumu kvalificēšana saskaņā ar Savienības tiesībām Tiesai ir jāveic, ņemot vērā šo maksājumu objektīvās īpašības neatkarīgi no to kvalificēšanas valsts tiesībās (skat. spriedumus, 2006. gada 12. decembris, Test Claimants in the FII Group Litigation,
C‑446/04
,
EU:C:2006:774
,
107.
punkts, kā arī 2010. gada 24. jūnijs, P. Ferreroe C. un General Beverage Europe,
C‑338/08 un C‑339/08
,
EU:C:2010:364
,
25.
punkts).
Tāpēc ir jāizvērtē elektroenerģijas sistēmas vispārīgo izmaksu segšanai veicamo maksājumu objektīvās īpašības.
Pirmkārt, jānorāda, ka elektroenerģijas sistēmas vispārīgo izmaksu segšanai veicamie maksājumi – kā izriet no iesniedzējtiesas lēmuma – ir paredzēti Itālijas tiesībās, proti, Dekrētlikuma Nr. 83/2012 39. panta 3. punktā.
Turklāt, lai šos elektroenerģijas sistēmas vispārīgo izmaksu segšanai veicamos maksājumus kvalificētu par nodokli, ir svarīgi, lai būtu pienākums tos maksāt un lai šā pienākuma neizpildes gadījumā parādnieku vajātu kompetentās iestādes, ievērojot, ka netieša nodokļa gadījumā persona, kurai juridiski ir pienākums veikt tā samaksu, var arī nebūt galapatērētājs, kam pārnesta šo maksājumu segšanas nasta (pēc analoģijas attiecībā uz PVN skat. spriedumu, 2016. gada 14. janvāris, Komisija/Beļģija,
C‑163/14
,
EU:C:2016:4
,
44.
punkts).
Tā tas šķiet esam gadījumā ar elektroenerģijas sistēmas vispārīgo izmaksu segšanai veicamajiem maksājumiem. Proti, Itālijas valdības apsvērumu gaismā šķiet, ka subjektiem, kas izmanto elektrotīkla pakalpojumus, ir juridisks pienākums šos maksājumus samaksāt Elektroenerģijas nozares izlīdzināšanas fondam. Tomēr iesniedzējtiesai ir jāpārliecinās, vai pastāv gan šāds pienākums, gan kompetento iestāžu kontrole pār tā izpildi.
Otrkārt, elektroenerģijas sistēmas vispārīgo izmaksu segšanai veicamie maksājumi – kā tas arī izriet no iesniedzējtiesas lēmuma – ir paredzēti nevis tālab, lai katrā ziņā finansētu elektrības ražošanas un izplatīšanas izmaksas, bet gan kalpo vispārēju interešu mērķiem atbilstoši sadales kritērijiem, ko valsts elektroenerģijas sistēmas ietvaros valsts iestādes noteikušas, pamatojoties uz ekonomiskās attīstības ministra 2013. gada 24. jūlija pamatnostādnēm un Elektroenerģijas un gāzes apgādes regulatora 2013. gada oktobrī pieņemtajiem lēmumiem. Šo mērķu vidū ir atjaunojamu energoresursu veicināšana un energoefektivitāte, kodoldrošums un teritoriālās kompensācijas, īpaši tarifu režīmi Valsts dzelzceļa sabiedrībai, kompensācijas mazajiem elektronozares uzņēmumiem, atbalsts praktiskajiem pētījumiem elektronozarē, kā arī “elektroenerģijas bonusa” segums un priekšrocības energoietilpīgajiem uzņēmumiem.
Šajā kontekstā jānorāda, ka tas, ka elektroenerģijas sistēmas vispārīgo izmaksu segšanai veicamie maksājumi ir nevis paredzēti valsts budžetam, bet gan – kā norāda Itālijas valdība – tiek iemaksāti Elektroenerģijas nozares izlīdzināšanas fonda apsaimniekošanas kontos asignēšanai noteiktu kategoriju operatoru īpašiem lietojumiem, pats par sevi vēl neizslēdz, ka tie ietilpst nodokļu jomā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2010. gada 15. aprīlis, CIBA,
C‑96/08
,
EU:C:2010:185
,
23.
punkts).
Treškārt, jautājumā, konkrētāk, par netiešajiem nodokļiem jānorāda, ka šādas nodevas parasti tiek pārnestas preces vai sniegtā pakalpojuma galapatērētājam, to iekļaujot summā, kas norādīta viņam adresētajā rēķinā (šajā ziņā skat. spriedumu 2016. gada 14. janvāris, Komisija/Beļģija,
C‑163/14
,
EU:C:2016:4
,
39.
punkts).
Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka elektroenerģijas sistēmas vispārīgās izmaksas tiek pārnestas uz elektroenerģijas patērētājiem, kuru vidū ir arī uzņēmumi, un šo patērētāju starpā tiek sadalītas, būdamas iekļautas elektroenerģijas rēķinos. Tas ir apstiprināts Dekrētlikuma Nr. 83/2012 39. panta 3. punktā, kurā ir noteikts, ka šo izmaksu segšanai paredzētie maksājumi tiek pārnesti galapatērētājiem.
Turklāt ir redzams, ka minētie maksājumi ir saistīti ar patērēto elektroenerģiju, jo saskaņā ar ministrijas 2013. gada 5. aprīļa dekrēta 3. panta 2. punktā teikto elektroenerģijas sistēmas vispārīgās izmaksas pakāpeniski samazinās atbilstoši elektrības patēriņam.
Tāpēc šo izmaksu segšanai veicamie maksājumi nav salīdzināmi ar nodokli, kas tika aplūkots lietā, kurā taisīts 2015. gada 4. jūnija spriedums Kernkraftwerke Lippe‑Ems (
C‑5/14
,
EU:C:2015:354
), kurā Tiesa nosprieda, ka šis nodoklis nav uzskatāms par aprēķinātu tieši vai netieši atkarībā no elektrības daudzuma brīdī, kad šis produkts tiek laists apgrozībā Direktīvas 2003/96 4. panta 2. punkta izpratnē. Proti, Tiesa šo secinājumu pamatoja ar minētā sprieduma 62. un 63. punktā izklāstītajiem konstatējumiem, ka šis nodoklis tiek aprēķināts konkrēti atkarībā no elektroenerģijas ražošanai izmantotā kodoldegvielas daudzuma un ka no šā daudzuma nav tieši atkarīgs saražotās elektroenerģijas daudzums, tādējādi, ka šis nodoklis varētu tikt iekasēts pat tad, ja nemaz nebūtu saražots un līdz ar to patērēts kāds elektroenerģijas daudzums.
Ievērojot iepriekš izklāstītos apsvērumus un ar nosacījumu, ka iesniedzējtiesa pārbauda faktiskos apstākļus un valsts tiesību normas, uz ko šie apsvērumi ir balstīti, jākonstatē, ka elektroenerģijas sistēmas vispārīgo izmaksu segšanai veicamie maksājumi ir netieši nodokļi Direktīvas 2003/96 4. panta 2. punkta izpratnē.
Turklāt, kā savos rakstveida apsvērumos norāda arī Komisija, ciktāl elektroenerģijas sistēmas vispārīgo izmaksu segšanai veicamie maksājumi ir netieši nodokļi, ir jāievēro nosacījumi, kas Savienības tiesībās noteikti attiecībā uz tādiem produktiem kā elektroenerģija, kas – kā izriet no Direktīvas 2008/118 1. panta 1. punkta – ir pakļauti tajā noteiktajam vispārējam režīmam, kādā veicama to aplikšana ar akcīzes nodokli.
Konkrēti, elektroenerģija saskaņā ar šīs direktīvas 1. panta 2. punktu var tikt netieši aplikta ar kādu citu netiešo nodokli, kas nav šajā direktīvā paredzētais akcīzes nodoklis, ja šis nodoklis gan tiek uzlikts vienam vai vairākiem īpašiem mērķiem, gan atbilst Savienības nodokļu noteikumiem, kas piemērojami akcīzes nodokļiem un PVN saistībā ar nodokļu bāzes noteikšanu, nodokļa aprēķināšanu, iekasējamību un pārraudzību, šiem noteikumiem neietverot tiesību normas par atbrīvojumiem.
Iesniedzējtiesas ziņā ir pārbaudīt, vai elektroenerģijas sistēmas vispārīgo izmaksu segšanai veicamie maksājumi atbilst šiem nosacījumiem.
Ievērojot iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir atbildams, ka Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdzienā “nodokļu samazināšana” ietilpst priekšrocības, kas tādiem energoietilpīgiem uzņēmumiem kā šajā tiesību normā definētie valsts tiesībās ir piešķirtas attiecībā uz tādiem maksājumiem, kas kā pamatlietā aplūkotie ir jāveic, lai segtu elektroenerģijas sistēmas vispārīgās izmaksas, ar nosacījumu, ka iesniedzējtiesa pārbauda faktiskos apstākļus un valsts tiesību normas, uz ko ir balstīta šī Tiesas atbilde.
Par otro jautājumu
Otrajā jautājumā iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā nodokļu samazināšana saistībā ar elektroenerģijas patēriņu ir paredzēta tikai tiem energoietilpīgajiem uzņēmumiem šīs tiesību normas izpratnē, kuri darbojas rūpniecības nozarē.
Šajā ziņā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka saskaņā ar pamatlietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu priekšrocības attiecībā uz elektroenerģijas sistēmas vispārīgo izmaksu segšanai veicamajiem maksājumiem saņem tikai tie tā dēvētie “energorijīgie” uzņēmumi, kas darbojas rūpniecības nozarē.
Saskaņā ar Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkta a) apakšpunktu dalībvalstis drīkst piemērot nodokļu samazināšanu elektroenerģijas patēriņam par labu energoietilpīgiem uzņēmumiem, ja vien šajā direktīvā noteiktie minimālie Savienības nodokļu līmeņi tiek ievēroti caurmērā katrā uzņēmumā.
Šajā tiesību normā ir arī definēts jēdziens “energoietilpīgs uzņēmums” un saistībā ar šo definīciju ir precizēts, ka dalībvalstis drīkst piemērot ierobežojošākus kritērijus, piemēram, attiecībā uz apgrozījumu, procesu un darbības nozari.
No tā izriet, ka šīs tiesību normas izpratnē no nodokļu samazināšanas labumu gūstošo energoietilpīgo uzņēmumu loku dalībvalstis joprojām drīkst brīvi ierobežot līdz kādas vienas vai vairāku darbības nozaru uzņēmumiem. Līdz ar to šai tiesību normai nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, kurā priekšrocības saistībā ar elektroenerģijas sistēmas vispārīgo izmaksu segšanai veicamajiem maksājumiem tiek piešķirtas tikai rūpniecības nozarei.
Šādu interpretāciju apstiprina Direktīvas 2003/96 mērķu izvērtējums. Proti, no šīs direktīvas preambulas 9. un 11. apsvēruma izriet, ka tajā paredzēts dot dalībvalstīm zināmu pielaidi, lai tās varētu definēt un īstenot politiku atbilstoši saviem apstākļiem, un lemt par kārtību, kas ieviešama saistībā ar minētās direktīvas izpildi, ir katras dalībvalsts ziņā.
Tomēr jāuzsver, ka apstāklis, ka tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, kurā nodokļu samazināšana ir paredzēta tikai kādas vienas darbības nozares labā, nav pretrunā Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punktam, vēl neizslēdz – kā izriet no šīs direktīvas 26. panta 2. punkta –, ka šis tiesiskais regulējums iespējami ir valsts atbalsts. Taču, kā skaidri norādījusi iesniedzējtiesa, par to šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu netiek vaicāts.
Ievērojot iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz otro jautājumu atbildams, ka Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā nodokļu samazināšana saistībā ar elektroenerģijas patēriņu ir paredzēta tikai tiem energoietilpīgajiem uzņēmumiem šīs tiesību normas izpratnē, kuri darbojas rūpniecības nozarē.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (devītā palāta) nospriež:

1)
Padomes 2003. gada 27. oktobra Direktīvas 2003/96/EK, kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai, 17. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdzienā “nodokļu samazināšana” ietilpst priekšrocības, kas tādiem energoietilpīgiem uzņēmumiem kā šajā tiesību normā definētie valsts tiesībās ir piešķirtas attiecībā uz tādiem maksājumiem, kas kā pamatlietā aplūkotie ir jāveic, lai segtu Itālijas elektroenerģijas sistēmas vispārīgās izmaksas, ar nosacījumu, ka iesniedzējtiesa pārbauda faktiskos apstākļus un valsts tiesību normas, uz ko ir balstīta šī Tiesas atbilde;

2)
Direktīvas 2003/96 17. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā nodokļu samazināšana saistībā ar elektroenerģijas patēriņu ir paredzēta tikai tiem energoietilpīgajiem uzņēmumiem šīs tiesību normas izpratnē, kuri darbojas rūpniecības nozarē.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.
(
)	Teksta 2. punktā pēc sākotnējās elektroniskās publikācijas ir veikti valodnieciski labojumi.