CELEX: 62016TJ0502
Közszolgálat
Tisztviselők
Valamely tisztviselő és házastársa meggyilkolása
Az Unió szolgálatában álló személyi állomány biztonságának biztosítására irányuló kötelezettség
Valamely intézménynek az elhunyt tisztviselő jogutódjainak nem vagyoni kára tekintetében fennálló felelőssége
A tisztviselő anyja, bátyja és nővére
Kártérítési kereset
Elfogadhatóság
Az EUMSZ 270. cikk alapján fennálló kereshetőségi jog
A személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó személy
Észszerű határidő

)
A jogvita alapját képező tényállás
Alessandro Missir Mamachi di Lusignano (a továbbiakban: Alessandro Missir vagy az elhunyt tisztviselő) szeptember 18‑án emberölés áldozatává vált Rabatban (Marokkó), ahol Alessandro Missirnek az Európai Bizottság képviseletének politikai és diplomáciai tanácsadójaként kellett volna hivatalba lépnie. Az emberölést az e képviselet által a tisztviselő, a felesége és négy gyermeke számára bérelt, bútorozott házban követték el.
2009. május 12‑én, az Európai Unió tisztviselői személyzeti szabályzata (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) 90. cikkének (1) és (2) bekezdése alapján benyújtott 2008. február 25‑i kérelmet és a 2008. szeptember 10‑i panaszt követően Livio Missir Mamachi di Lusignano (a továbbiakban: Livio Missir), Alessandro Missir édesapja, az Európai Unió Közszolgálati Törvényszéke előtt F‑50/09 ügyszám alatt nyilvántartásba vett keresetet nyújtott be először is a gyermekek nevében az Alessandro Missir gyermekei által elszenvedett vagyoni kár megtérítése iránt, másodszor a gyermekek nevében az ezen gyermekek által elszenvedett nem vagyoni kár megtérítése iránt, harmadszor saját maga nevében a saját maga mint Alessandro Missir édesapja által elszenvedett nem vagyoni kár megtérítése iránt és negyedszer az Alessandro Missir gyermekei – mint apjuk jogutódjai – nevében az apjuk által elszenvedett nem vagyoni kár megtérítése iránt.
A Közszolgálati Törvényszék a 2011. május 12‑iMissir Mamachi di Lusignano kontra Bizottság ítéletében (
F‑50/09
, a továbbiakban: elsőfokú ítélet,
EU:F:2011:55
) a keresetet a nem vagyoni károkra vonatkozóan (87–91. pont) mint elfogadhatatlant és a vagyoni károk tekintetében mint elfogadhatatlant (97–227. pont) elutasította.
2011. július 27‑én az elsőfokú ítélettel szemben fellebbezést nyújtottak be a Törvényszékhez, amelyet T‑401/11 P. számon vettek nyilvántartásba. Az elsőfokú ítéletet hatályon kívül helyező 2014. július 10‑iMissir Mamachi di Lusignano kontra Bizottság ítéletet (
T‑401/11 P
, a továbbiakban: a fellebbezés tárgyában hozott ítélet,
EU:T:2014:625
) a Bíróság felülvizsgálta és részlegesen hatályon kívül helyezte (2015. szeptember 10‑iMissir Mamachi di Lusignano kontra Bizottság ítélet,
C‑417/14 RX‑II
, a továbbiakban: a felülvizsgálat tárgyában hozott ítélet,
EU:C:2015:588
). A Törvényszék a felülvizsgálatot követően a visszautalás nyomán indított eljárásban meghozta a 2017. december 7‑iMissir Mamachi di Lusignano és társai kontra Bizottság ítéletet (
T‑401/11. P‑RENV‑RX
, a továbbiakban: a megismételt eljárásban hozott ítélet,
EU:T:2017:874
), amelyben azon jogalapokról is határozott, amelyeket nem vizsgált meg a fellebbezés tárgyában hozott ítéletben.
2011. szeptember 16‑án, a F‑50/09. és a T‑401/11. sz. ügyben egymást követő eljárásokból álló jogvitával párhuzamosan, és az elsőfokú ítéletet követően, amelyben a Közszolgálati Törvényszék az F‑50/09. sz. ügyben indított keresetet a pert megelőző eljárás szabályainak megsértésére tekintettel a nem vagyoni károkat illetően (lásd: fenti 3. pont) mint elfogadhatatlant utasította el úgy, hogy nem határozott arról, hogy a Közszolgálati Törvényszék hatáskörrel rendelkezik‑e arra, hogy ilyen károk ügyében eljárjon, Livio Missir és a meggyilkolt tisztviselő gyermekei, akikhez e tisztviselő édesanyja, bátyja és nővére is csatlakozott, elővigyázatosságból az EUMSZ 268. és EUMSZ 340. cikk alapján a nem vagyoni károk megtérítésére irányuló keresetet indítottak a Törvényszék előtt, amelyet T‑494/11. ügyszámon vettek nyilvántartásba. E keresetet azonban a felperesek elállását követően a 2015. november 25‑iMissir Mamachi di Lusignano és társai kontra Bizottság végzéssel (
T‑494/11
, nem tették közzé,
EU:T:2015:909
) törölték.
2011. szeptember 17–én Livio Missir (akinek helyébe elhalálozását követően jogutódjai léptek), valamint a meggyilkolt tisztviselő gyermekei, akikhez e tisztviselő édesanyja, bátyja és nővére is csatlakozott (a továbbiakban együttesen: felperesek), a nem vagyoni károk megtérítése iránti kérelmeket ugyanezen, a nem vagyoni károk megtérítése iránti kérelmeket a pert megelőző eljárás be nem tartásával kapcsolatos eljárási indokokra hivatkozva elutasító elsőfokú ítélettel kapcsolatos indokokkal alátámasztva újból benyújtották a személyzeti szabályzat 90. cikke (1) bekezdésében előírt eljárás szerint.
2012. január 17–i határozatával a Bizottság jelezte a felpereseknek, hogy nem fogadhatta el a 2011. szeptember 17–i kérelemben szereplő nem vagyoni károk megtérítése iránti kérelmeket, egyrészt azért, mivel e kérelmekkel kapcsolatos eljárások a Törvényszék előtt a T‑401/11. P. és T‑494/11. sz. ügyekben folyamatban voltak, másrészt e kérelmeket a kinevezésre jogosult hatóság már elutasította, és ezért azok a pert megelőző eljárás szabályaira tekintettel elfogadhatatlanok.
A felperesek 2012. április 13‑i levelükben a 2012. január 17‑i határozattal szemben panaszt nyújtottak be a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése alapján.
A Bizottság a felperesekkel 2012. július 31‑én közölt 2012. július 26‑i határozattal elutasította a panaszt. A Bizottság fenntartotta álláspontját, miszerint a kártérítési kérelmekkel kapcsolatos eljárások a T‑494/11. és T‑401/11. P. sz. ügyekben folyamatban vannak, ami arra kötelezi, hogy tartózkodjon az ezen kérelmekkel, valamint az ezen kérelmeknek a pert megelőző eljárással szabályaira tekintettel fennálló elfogadhatóságával kapcsolatos állásfoglalástól. A kártérítési kérelmek azonban semmiképpen sem megalapozottak.
Az eljárás és a felek kérelmei
A Közszolgálati Törvényszék Hivatalához 2012. november 7‑én benyújtott beadványukkal a felperesek megindították a jelen keresetet. Ezt a keresetet F‑132/12. ügyszám alatt vették nyilvántartásba.
E keresettel a felperesek azt kérik, hogy a Közszolgálati Törvényszék:
–
semmisítse meg a kinevezésre jogosult hatóság 2012. július 26‑i határozatát;
–
a meggyilkolt tisztviselő örökösei által elszenvedett nem vagyoni kár megtérítésének jogcímén kötelezze a Bizottságot minden egyes örökös részére 463050 euró összeg megfizetésére;
–
kötelezze a Bizottságot, hogy az általa elszenvedett nem vagyoni kár megtérítésének jogcímén 308700 eurót fizessen meg Livio Missir részére;
–
kötelezze a Bizottságot, hogy az általa elszenvedett nem vagyoni kár megtérítésének jogcímén 308700 eurót fizessen meg Anne Jeanne Cécile Magdalena Maria Sintobin részére;
–
kötelezze a Bizottságot, hogy az általa elszenvedett nem vagyoni kár megtérítésének jogcímén 154350 eurót fizessen meg Stefano Missir Mamachi di Lusignano (a továbbiakban: Stefano Missir) részére;
–
kötelezze a Bizottságot, hogy az általa elszenvedett nem vagyoni kár megtérítésének jogcímén 154350 eurót fizessen meg Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano (a továbbiakban: Maria Letizia Missir) részére;
–
kötelezze a Bizottságot, hogy a meggyilkolt tisztviselő által a halálának idején elszenvedett nem vagyoni kár megtérítésének jogcímén 574000 eurót fizessen meg e tisztviselő jogutódjai részére;
–
kötelezze a Bizottságot az időközben keletkezett kompenzációs és késedelmi kamatok megfizetésére;
–
a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
A Közszolgálati Törvényszék Hivatalához 2012. december 19‑én benyújtott beadványával a Bizottság külön beadványban, a Közszolgálati Törvényszék eljárási szabályzata 78. cikkének (1) bekezdése értelmében elfogadhatatlansági kifogást emelt a T‑401/11. P. és T‑494/11. sz. ügyek perfüggőségére hivatkozva, és a javasolta az eljárás felfüggesztését e két ügyben az eljárást befejező határozat meghozataláig.
2013. január 21‑én a felperesek benyújtották észrevételeket, melyben megtámadták a perfüggőségi kifogást, nem ellenezték viszont a felfüggesztést.
A Törvényszék első tanácsa elnökének 2013. június 6‑i végzésével a Törvényszék T‑401/11. P. és a T‑494/11. sz. ügyekben folytatott eljárásokat befejező határozatáig felfüggesztette az eljárást.
A fellebbezés tárgyában hozott ítéletben a Törvényszék kimondta, hogy a megtérítés iránti eredeti 2008. február 25‑i kérelem (lásd: fenti 2. pont) szintén a nem vagyoni károkra vonatkozott (a fellebbezés tárgyában hozott ítélet, 111. pont). A Bíróság a felülvizsgálat tárgyában hozott ítéletben kimondta, hogy a Törvényszék ezen, a Közszolgálati Törvényszék téves jogalkalmazásra vonatkozó értékelése véglegesnek tekintendő (a felülvizsgálat tárgyában hozott ítélet, 63. pont és a megismételt eljárásban hozott ítélet, 18. pont).
2016. január 21‑én az eljárást a Közszolgálati Törvényszék második tanácsa elnökének határozata a felülvizsgálatot és a Törvényszék elé történő visszautalást követően a T‑401/11. P‑RENV‑RX sz. ügyben az eljárást befejező határozat kihirdetéséig újból felfüggesztette. A felperesek a felfüggesztéssel kapcsolatos 2016. január 8‑i észrevételeikben tájékoztatták a Törvényszéket Livio Missir – a meggyilkolt tisztviselő édesapja – elhalálozásáról és arról, hogy az örökösök a jogaiba léptek és folytatni kívánják az eljárást.
2016. szeptember 2‑án az Európai Unió és alkalmazottai közötti jogviták elsőfokú elbírálásával kapcsolatos hatáskörnek a Törvényszékre történő átruházásáról szóló, 2016. július 6‑i (EU, Euratom) 2016/1192 európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2016. L 200., 137. o.
) 3. cikke alapján a jelen ügyet – a 2016. augusztus 31‑i állása szerint – a Törvényszékhez tették át. Az ügyet T‑502/16. számon iktatták, és azt a nyolcadik tanács elé utalták.
2018. január 25‑én, a megismételt eljárásban hozott ítélet felülvizsgálatára vonatkozó határidő leteltével a Törvényszék felhívta a feleket arra, hogy terjesszék elő észrevételeiket a jelen ügyben az ezen ítélet kihirdetésével kapcsolatban levonandó következtetésekre vonatkozóan.
A Törvényszék Hivatalában 2018. február 7‑én és 9‑én nyilvántartásba vett beadványokban a Bizottság és a felperesek eleget tettek ennek a felhívásnak.
A felperesek észrevételeikben úgy vélték, hogy noha az említett észrevételek benyújtásakor már meghozott határozatok nyomán bizonyos károkat már megtérítettek, egyéb károkat – vagyis az A. Sintobin, Stefano Missir, Maria Letizia Missir, azaz az elhunyt tisztviselő anyja, bátyja és nővére által elszenvedett nem vagyoni károkat – azonban a jelen kereset keretében kell értékelni.
A Bizottság 2018. február 7‑i észrevételeiben ugyanolyan megállapításokat tett, mint amilyeneket a felperesek a bizonyos károknak a már meghozott határozatok szerinti megtérítésével kapcsolatban.
Az A. Sintobin – Livio Missir házastársa – által felhozott nem vagyoni kárt illetően a Bizottság kijelentette, hogy a megtérítés iránti kérelem késedelmessége okán elfogadhatatlan.
A Stefano Missir és Maria Letizia Missir – Alessandro Missir bátyja és nővére – által felhozott nem vagyoni károkat illetően a Bizottság azzal az ellenvetéssel élt, hogy e felperesek nem minősülnek a személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó személyeknek. A Törvényszék mint „közszolgálati ügyekben eljáró bíróság” hatásköre nem áll fenn, és a kereset e károk tekintetében elfogadhatatlan. A kártérítési kérelmek mindenképpen késedelmesek.
A Törvényszék elnöke 2018. június 7‑i végzésével az eljárási szabályzat 130. cikkének (7) bekezdése alapján egyesítette a 2012. december 19‑i perfüggőségi kifogást az ügy érdemének elbírálásával.
A Törvényszék a Törvényszék Hivatalának 2018. június 12‑i levelével felhívta a Bizottságot arra, hogy válaszában fejtse ki, hogy fenntartja‑e ezt az elfogadhatatlansági kifogást, és felhívta a felpereseket arra, hogy tegyék meg észrevételeiket a keresetnek a határidőkre tekintettel fennálló elfogadhatóságával kapcsolatban.
A Törvényszék Hivatalához 2018. július 25‑én benyújtott irataikban az eljárás felei benyújtották a kérelmeiket.
A Bizottság ellenkérelmében, és ahogy azt a tárgyaláson megerősítette, kinyilvánította, hogy nem fog felhozni perfüggőségi kifogást a jelen keresettel szemben, amit a Törvényszék tudomásul vett.
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
nyilvánítsa a keresetet részben okafogyottnak, a keresetet ezt meghaladóan utasítsa el mint elfogadhatatlant, illetve másodlagosan mint megalapozatlant;
–
a felpereseket kötelezze a költségek viselésére.
A jogkérdésről
A jogvita tárgyáról
A fenti 11. pontban említett első kérelmet illetően, amelyben azt kérik, hogy a Törvényszék semmisítse meg a kinevezésre jogosult hatóság 2012. július 26‑i határozatát, emlékeztetni kell arra, hogy az ilyen határozat, amellyel az adminisztráció a felperesek kártérítési igényeiről foglalt állást, a Közszolgálati Törvényszék elé terjeszthető kártérítési kérelmet megelőző közigazgatási eljárás szerves részét képezi, és egyetlen következménye, hogy lehetővé teszi azt, hogy a felperesek kártérítési kérelemmel fordulhassanak a Közszolgálati Törvényszékhez. Következésképpen a jelen ügyben megfogalmazott, megsemmisítés iránti kereseti kérelmek nem értékelhetők önállóan, a kártérítés iránti kérelemtől függetlenül (lásd ebben az értelemben: 1997. december 18‑iGill kontra Bizottság ítélet,
T‑90/95
,
EU:T:1997:211
,
45.
pont és elsőfokú ítélet, 71. és 72. pont).
Egyébiránt az iratokból kitűnik, hogy – amint a felek arról többek között a tárgyaláson egyébként megegyeztek – a megismételt eljárásban hozott ítélet már határozott a keresetlevélben felhozott és a fenti 11. pontban említett második, harmadik és hetedik kérelemről. Ezért nem szükséges e kérelmek tárgyában dönteni. Az elszenvedett károkra vonatkozó kártérítési kérelmeket illetően a keresetlevélben megfogalmazott és a fenti 11. pontban említett negyedik, ötödik és hatodik kérelmet kell megvizsgálni.
Ennélfogva a jelen keresetet úgy kell tekinteni, mint amely lényegében a negyedik, ötödik és hatodik kérelemben szereplő nem vagyoni károk megtérítésére vonatkozik.
A kereset elfogadhatóságáról
Mivel a jelen keresetet az EUMSZ 270. cikk alapján indították, elsőként azt kell megvizsgálni, hogy a felperesek rendelkeztek‑e e rendelkezés alapján keresetindítási joggal. E minőségüket ugyanis a Bizottság az elhunyt tisztviselő bátyja és nővére esetén vitatja.
A felpereseket az EUMSZ 270. cikk alapján megillető keresetindítási jogról
[omissis]
Az elhunyt tisztviselő édesanyját illetően a Bizottság e minőséget – helyesen – nem vitatja. Az elhunyt tisztviselő édesanyja, amint azt a személyzeti szabályzat 91. cikkének (1) bekezdése előírja, „a személyzeti szabályzat” és többek között a tisztviselő felmenőit megemlítő 73. cikk „hatálya alá tartozik”. Ő tehát az EUMSZ 270. cikk értelmében rendelkezik keresetindítási joggal a jelen ügyben.
Ezzel szemben a Bizottság vitatja, hogy az elhunyt tisztviselő testvérei az említett személyzeti szabályzat 91. cikkének (1) bekezdése értelmében vett, „a személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó” személyek lennének. A Bizottság rámutat, hogy a személyzeti szabályzat 73. cikke (2) bekezdésének a) pontja nem említi az elhunyt tisztviselő oldalági rokonait, hanem csupán a felmenőit és leszármazottait. Azon körülménynek, hogy a testvérek a személyzeti szabályzat egyéb rendelkezései alá tartozhatnak, a jelen ügyben nincs jelentősége. A Bizottság hozzáfűzi, hogy – ellentétben a felperesek állításával – az, hogy az olyan nem vagyoni kár, mint amilyenre a jelen keresetben hivatkoznak, nem téríthető meg, nem ellentétes a megismételt eljárásban hozott ítélet 198. pontjával.
Emlékeztetni kell arra, hogy a személyzeti szabályzat az uniós intézmények és azok tisztviselői közötti jogviszonyokat hivatott szabályozni egy sor kölcsönös jogosultság és kötelezettség meghatározása és a tisztviselő bizonyos családtagjai számára az Unióval szemben érvényesíthető jogok elismerése révén (a felülvizsgálat tárgyában hozott ítélet, 31. pont).
Így a személyzeti szabályzat 91. cikkének (1) bekezdése az Unió közszolgálati jogvitáira vonatkozó bírósági hatáskör tekintetében pontosítja, hogy az Európai Unió Bírósága hatáskörrel rendelkezik az Unió és a „személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó bármely személy” között keletkező „minden olyan jogvita” tekintetében, amely az adott személyt e szabályzat 90. cikke (2) bekezdésének értelmében hátrányosan érintő intézkedés jogszerűségére vonatkozik. Ez utóbbi rendelkezés szerint a „személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó bármely személy” neki sérelmet okozó aktus miatt panaszt terjeszthet a kinevezésre jogosult hatóság elé (a felülvizsgálat tárgyában hozott ítélet, 32. pont).
Ahhoz, hogy a személyzeti szabályzat 91. cikke és az EUMSZ 270. cikk alapján benyújtott kereset elfogadható legyen, annak az Unió és egy személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó személy között fennálló jogvitára kell vonatkoznia (lásd ebben az értelemben: 1994. október 27‑iC kontra Bizottság ítélet,
T‑47/93
,
EU:T:1994:262
,
21.
pont; 2011. szeptember 6‑iAlionescu kontra EPSO végzés,
T‑282/11
,
EU:T:2011:425
,
–
9.
pont; 2014. április 9‑iColart és társai kontra Parlament ítélet,
F‑87/13
,
EU:F:2014:53
,
39.
pont).
Hangsúlyozni kell, hogy a személyzeti szabályzat 73. cikke és az Unió tisztviselőinek baleseti és foglalkozási betegségi kockázatok elleni biztosítására vonatkozó közös szabályok határozzák meg a tisztviselők, az ideiglenes alkalmazottak és a szerződéses alkalmazottak a foglalkozási betegségi kockázatokkal, valamint a baleseti kockázattal szembeni biztosítási jellegű védelmi rendszerét.
E védelmi rendszer, amelynek kedvezményezettje a tisztviselő, akit az Unió tisztviselőinek baleseti és foglalkozási betegségi kockázatok elleni biztosítására vonatkozó közös szabályok 1. cikke „biztosítottnak” nevez, a biztosított tisztviselő elhalálozásának esetében előírja a biztosított ellátásoknak a tisztviselő házastársa és gyermekei, amennyiben vannak, ilyenek hiányában az egyéb leszármazottai, ilyenek hiányában felmenői, ilyenek hiányában pedig az intézmény részére történő folyósítását.
Nem vitatott, hogy az oldalági rokonok, tehát többek között a testvérek, nem találhatók azon személyek felsorolásában, akik részére a biztosított ellátások a tisztviselő halála esetén folyósíthatók.
Ugyanakkor a testvérekre egyébiránt kiterjed a személyzeti szabályzat, különösen annak 40., 42b. és 55a. cikke. E cikkek lehetővé teszik a tisztviselő számára, hogy személyes okokkal indokolt szabadságot vagy családi okokkal indokolt szabadságot vegyen igénybe, vagy tevékenységét részmunkaidőben gyakorolja többek között a célból, hogy súlyos betegségben vagy súlyos fogyatékosságban szenvedő házastársának, felmenő ági rokonának, lemenő ági rokonának vagy testvérének segítsen.
A Bizottság azt állítja, hogy a személyzeti szabályzat 40., 42b. és 55a. cikke nem releváns a jelen ügyben, mivel nem alkalmazandó olyan tisztviselő esetében, aki a védelemre vonatkozó kötelezettségnek valamely intézmény általi megsértése miatt életét veszti, amelyből ellátások következnek, megjegyzi továbbá, hogy a jelen ügyben ezen rendelkezések alkalmazására nem került sor. A Bizottság úgy véli, hogy téves a személyzeti szabályzat olyan rendelkezéseinek keresésére korlátozódó megközelítés, amelyek a kinevezésre jogosult hatóság olyan kötelezettségeinek – akár közvetett – potenciális kedvezményezettjeit jelölik meg, amely kötelezettségek tartalma ugyanakkor semmilyen kapcsolatban sem áll az előterjesztett kártérítési kérelemmel. Az EUMSZ 270. cikk alapján kizárólag azon jogviták irányulhatnak nem vagyoni károk megtérítése, amelyek tárgyát olyan kár megtérítése képezi, amelyért a Bizottság „munkáltatóként felelősséggel tartozik”, amint arra a Bíróság a 1986. október 8‑i Leussink kontra Bizottság ítélet (169/83 és 136/84, a továbbiakban: Leussink kontra Bizottság ítélet,
EU:C:1986:371
)
22.
pontjában emlékeztetett, és amit a személyzeti szabályzat a 73. cikke értelmében kiegészítő jelleggel előír. A Bizottság felhívja a figyelmet arra, hogy a nem vagyoni kárnak a személyzeti szabályzat 73. cikkében előírt ellátásokhoz kiegészítő jelleggel kapcsolódó megtérítése semmiképpen sem eredményezhet kettős kártérítést, amint arra a Törvényszék a megismételt eljárásban hozott ítélet 195. pontjában emlékeztetett. Márpedig ha helyt adnának a nem vagyoni kár megtérítése iránt Alessandro Missir bátyja és nővére által benyújtott kérelemnek, ilyen kettős kártérítés állna fenn, mivel az említett kérelem az ő saját szavaik szerint „ugyanazon előfeltevéseken” alapulna, mint amilyenek alapján a Törvényszék megítélte a nem vagyoni kártérítést Alessandro Missir édesapjának és négy gyermekének, és amely alapján a Bizottság „ugyanazon káreseményre”, azaz az ő elhalálozására utal.
Rá kell mutatni, hogy a Bizottság kifogásai az elfogadhatóságra vonatkozó kérdéseket összekeverik az érdemi kérdésekkel.
A kereset vizsgálatának ezen szakaszában nem az a kérdés, hogy megalapozott‑e ez a kereset, hanem először is meg kell határozni, hogy Alessandro Missir testvérei jogosultak voltak‑e arra, hogy az EUMSZ 270. cikk alapján az uniós bírósághoz forduljanak vagy az EUMSZ 268. cikke alapján kártérítést követeljenek.
E tekintetben, amint az már megállapításra került, az EUMSZ 268. cikk szerinti eljárás helyett inkább az EUMSZ 270. cikk szerinti eljárás alkalmazását meghatározó szempont a „személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó személy” (a személyzeti szabályzat 91. cikk (1) bekezdése).
Ez a személyzeti szabályzat hatálya alá tartozással kapcsolatos feltétel pusztán amiatt nem tekinthető teljesítettnek, hogy a felperes bármilyen jogcímen a személyzeti szabályzat hatálya alá tartozik. Ennek olyan jogcímen kell fennállnia, amely vagy a közötte és az általa megtámadott aktus közötti releváns kapcsolatot, vagy a közte és az olyan tisztviselő között fennálló olyan kapcsolat tükrözi, akinek az érdekei sérülnek és ez a felperesnek – állítása szerint – kárt okoz.
Márpedig ez a helyzet nem csupán a tisztviselő felmenő ági rokonai, lemenő ági rokonai és házastársa, hanem éppen a testvérei esetén is fennáll.
Ha ugyanis e személyek az említett személyzeti szabályzatnak akár a 73. cikke vagy a 40., 42b. és 55a. cikke alapján „a személyzeti szabályzat hatálya alá tartoznak”, annak az az oka, hogy a jogalkotó a személyzeti szabályzat konkrét rendelkezései útján kívánta elismerni a tisztviselőhöz fűződő közeli kapcsolatukat.
Az hogy Alessandro Missir meggyilkolása idején sem ő maga, se testvérei nem voltak a személyzeti szabályzat 40., 42b. és 55a. cikke szerinti helyzetben, egyáltalán nem érinti a testvéri viszony személyzeti szabályzat szerinti elismerését. A személyzeti szabályzat ezen rendelkezései tehát nem azért relevánsak, mivel a feleknek a tényállás megvalósulásának idején fennálló konkrét helyzetéhez kapcsolódnak – e tekintetben rá kell mutatni, hogy a felperesek egyébként semmilyen, a fogyatékossági támogatások elvesztése miatti kártérítést nem követelnek –, hanem azért, mert a tisztviselők és testvéreik közötti rokoni kapcsolat személyzeti szabályzat általi elismerését tükrözik.
Ezt a Bíróság azon értékelése is alátámasztja, amely szerint „a Közszolgálati Törvényszék
ratione materiae
hatáskörrel rendelkezik a minden olyan személy által indított kártérítési kereset elbírálására, aki bár nem tisztviselő, valamely tisztviselővel fennálló családi kötelékek miatt a személyzeti szabályzat hatálya alá tartozik, amennyiben a jogvita e tisztviselő és az érintett intézmény közötti munkaviszonyból ered, tekintettel arra, hogy az Európai Unió Bírósága alapokmánya I. mellékletének az EUMSZ 270. cikkel és a személyzeti szabályzat 91. cikkével összefüggésben értelmezett 1. cikke alapján a Közszolgálati Törvényszék hatáskörrel rendelkezik az Unió és a „személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó bármely személy” közötti „minden […] jogvita” elbírálására.
Ebből általánosságban az következik, hogy ellentétben azzal, amit lényegében a Bizottság a Törvényszék előtt állít, a személyzeti szabályzatnak a 73. cikktől eltérő, vagyis az elhunyt tisztviselőhöz fűződő rokoni kapcsolat személyzeti szabályzat szerinti elismeréséről szóló rendelkezéseket figyelembe lehet venni annak meghatározásához, hogy az adott személy „a személyzeti szabályzat hatálya alá” tartozik‑e.
Következésképpen a testvéreket úgy kell tekinteni, mint akik „a személyzeti szabályzat hatálya alá tartoznak” a testvérek által azon nem vagyoni kár megtérítésének kérelmezése céljából választandó jogi eljárás meghatározása szempontjából, amely a tisztviselő testvérük halála miatt érte őket, melyért szerintük az intézmény felelős.
Azt illetően, hogy a Bizottság a Leussink ítélet 22. pontjára hivatkozott (lásd: fenti 47. pont), hangsúlyozni kell egyrészt, hogy e pont nem a kereset elfogadhatóságára, hanem legfeljebb csak annak érdemére vonatkozik. E hivatkozást tehát az elfogadhatóság vizsgálatának vonatkozásában el kell utasítani. Másrészt, emlékeztetni kell arra, amint arra a Bíróság a felülvizsgálat tárgyában hozott ítéletben (45. pont) rámutatott, hogy a Leussink ítélet elismerte, hogy a tisztviselő családtagjai által az EGK–Szerződés 178. cikke (jelenleg EUMSZ 268. cikk) alapján indított kártérítési kereset, amely azon nem vagyoni kár megtérítésére irányul, amely e tisztviselő munkahelyi balesetének következtében őket érte, a közszolgálati peres eljárás hatálya alá tartozik. Amint azt ugyanis a Bíróság a felülvizsgálatról szóló ítélet 45. pontjában kifejti, a Bíróság a Leussink ítéletnek a költségekre vonatkozó 25. pontjában az eljárási szabályzata akkor hatályos változatának 70. cikkét alkalmazta, amely szerint a közszolgálati jogvitákban a szóban forgó intézmény viseli a részéről felmerült költségeket, mivel a szóban forgó kereset – jóllehet azt az EGK‑Szerződés 178. cikke alapján nyújtották be – az érintett tisztviselő és az őt alkalmazó intézmény közötti jogviszonyból eredt.
Az illetően, hogy a Bizottság kettős kártérítésre hivatkozik, rá kell mutatni, hogy e hivatkozás is kizárólag a kereset érdemére vonatkozik. A jelen ügyben végeredményben nem ugyanazon kár kétszeres megtérítéséről van szó, mivel az Alessandro Missir testvérei által felhozott nem vagyoni kár az őket magukat ért kár, és nem keverendő össze az egyéb családtagokat ért kárral.
A Bizottság azon érvét, amely szerint a személyzeti szabályzat 73. cikke (2) bekezdésének a) pontja az a rendelkezés, amely a Bíróságnak a felülvizsgálatról szóló ítélet 34. pontja szerinti álláspontja értelmében „amennyiben az intézmény felelős, és a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján folyósított ellátások nem elegendőek az elszenvedett kár teljes megtérítésének biztosításához”, meghatározza a kiegészítő kártérítés igénylésére jogosult személyi kategóriákat, a következő okokból el kell utasítani.
Az a körülmény, hogy a személyzeti szabályzat 73. cikke (2) bekezdésének a) pontjában említett személyek, azaz az elhunyt tisztviselő házastársa és gyermekei, vagy ennek hiányában más lemenő ági rokonok az EUMSZ 270. cikk alapján kiegészítő kártérítést kérhetnek, amennyiben úgy ítélik meg, hogy először is a folyósított ellátások nem ellentételezik teljes mértékben az őket ért kárt, és másodszor, hogy az adminisztráció felelős az őket ért kárért, egyáltalán nem vonja azt maga után, hogy a személyzeti szabályzat 73. cikk szerinti felsorolásban nem szereplő testvéreket, akik így potenciálisan nem részesülhetnek az e cikkben biztosított ellátásokban, de az elhunyt tisztviselővel fennálló releváns kapcsolat okán a személyzeti szabályzat egyéb rendelkezéseinek hatálya alatt állnak, meg kell fosztani attól az eljárási lehetőségtől, hogy az EUMSZ 270. cikk alapján a saját káruk megtérítését kérjék.
Amint az fent már kifejtésre került, a testvérek éppen az elhunyt tisztviselőhöz fűződő rokoni kapcsolatuk okán tartoznak „a személyzeti szabályzat hatálya alá”.
A Bizottság által az Alessandro Missir testvérei által benyújtott keresettel szembeni, az EUMSZ 270. cikk szerinti keresetindítási joguk hiányára alapított elfogadhatatlansági kifogást tehát el kell utasítani.
Meg kell tehát vizsgálni, hogy a felperesek határidőn belül nyújtották–e be kártérítés iránti kérelmüket.
A keresetnek a határidő tekintetében fennálló elfogadhatóságáról
A Bizottság úgy érvel, hogy a kereset az észszerű határidőn túl benyújtott kártérítés iránti kérelem késedelmes jellege miatt elfogadhatatlan. A. Sintobint és Alessandro Missir testvéreit semmi nem akadályozta volna meg abban, hogy a 2009‑es év – az F‑50/09. sz. ügyben történő keresetindítás éve – során nem vagyoni kár megtérítése iránti kérelmet nyújtsanak be. Az F‑50/09. sz. ügyben a pert megelőző szakasz során – valamint az elsőfokú ítélettel és az azt követő fellebbezés benyújtásával kapcsolatos ezen eljárás későbbi bírósági szakaszai során – eltelt idő nagymértékben lehetővé tette a jelen ügyben később előterjesztett, nem vagyoni kár megtérítése iránti kérelmek benyújtását.
A felperesek 2018. július 25‑i észrevételeikben elsőként rámutatnak, hogy a Bizottság magát a késedelmen alapuló elfogadhatatlansági kifogást is késedelmesen hozta fel 2018. február 14‑én, vagyis több mint öt évvel a Közszolgálati Törvényszék eljárási szabályzatának a jelen eljárás megindításakor alkalmazandó 78. cikkének (1) bekezdése által előírt határidő leteltét követően. Következésképpen ez az elfogadhatatlansági kifogás szintén elfogadhatatlan. Ezen elfogadhatatlansági kifogás késedelmes benyújtása annál is kevésbé igazolt, mivel a Bizottság 2012. december 19‑én a Közszolgálati Törvényszék eljárási szabályzata 78. cikkének (1) bekezdése szerinti határidőben egy másik, perfüggőségen alapuló elfogadhatatlansági kifogásra hivatkozott, noha ekkor már minden információ rendelkezésre állt. Az elévülés olyan elfogadhatatlansági kifogás, amely – az eljárási határidőktől eltérően – nem eljárásgátló jellegű. Arra nem lehet az eljárás bármely szakaszában hivatkozni. A felperesek tehát azt kérik a Törvényszéktől, hogy a Bizottság által 2018. február 14‑én felhozott elfogadhatatlansági kifogást nyilvánítsa elfogadhatatlannak.
Ezt követően a felperesek úgy érvelnek, hogy az elhunyt tisztviselő édesanyja és testvérei észszerű határidőn belül nyújtották be a kártérítési kérelmet.
A Bizottság által felhozott elfogadhatatlansági kifogás jellegét illetően emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság a szerződésen kívüli felelősség megállapítása körében úgy ítélte meg, hogy az Európai Unió Bírósága alapokmánya 46. cikkének (1) bekezdésében előírt elévülési idő betartását nem hivatalból kell vizsgálni, hanem azt az érintett fél köteles figyelembe venni (1989. május 30‑iRoquette testvérek kontra Bizottság ítélet,
20/88
,
EU:C:1989:221
,
12.
pont; 2012. november 8‑iEvropaïki Dynamiki kontra Bizottság ítélet,
C‑469/11 P
,
EU:C:2012:705
,
51.
pont; 2016. június 14‑iMarchiani kontra Parlament ítélet,
C‑566/14 P
,
EU:C:2016:437
,
94.
pont).
A Bíróság ezen ítélkezési gyakorlata
mutatis mutandis
az ítélkezési gyakorlat szerint a személyzeti szabályzaton alapuló kártérítési kérelem benyújtására vonatkozó észszerű határidő lejártakor bekövetkező elévülésre is érvényes. Ugyanis, amennyiben valamely előre meghatározott időtartamú (öt év) elévülési idő nem azon oknál fogva eljárásgátló jellegű, hogy az az elszenvedett kár megtérítése iránti igényhez való alanyi jogot érinti és a felek védelmét szolgálja (lásd ebben az értelemben: 2012. november 8‑iEvropaïki Dynamikikontra Bizottság ítélet,
C‑469/11 P
,
EU:C:2012:705
,
–
54.
pont), ez az előre meg nem határozott határidő (észszerű határidő) elévülésére szintén, vagy még fokozottabban érvényes. Mindkét esetben ugyanarról a kártérítési igény érvényesítéséhez való alanyi jog elévülésről és ugyanarról a felek védelmére irányuló feladatról van szó.
Mivel tehát a Bizottság által hivatkozott, észszerű határidőnek a megtérítés iránti kérelem benyújtásakori be nem tartására alapított elfogadhatatlansági kifogás nem olyan eljárásgátló tény, amelynek fennállását a Törvényszéknek hivatalból kell vizsgálnia, előzetesen a felperesek azon kifogását kell megvizsgálni, amely szerint ezt az elfogadhatatlansági kifogást magát hozták fel késedelmesen.
Az elfogadhatatlansági kifogás késedelmességére alapított kifogásuk alátámasztása érdekében a felperesek a Közszolgálati Törvényszék eljárási szabályzata 78. cikke (1) bekezdésének 2012–ben alkalmazandó változatára hivatkoznak, amelynek szövege a következő:
„A fél külön beadványban kérheti, hogy a Közszolgálati Törvényszék az ügy érdemét nem érintve döntsön az elfogadhatatlanság, a hatáskör hiánya vagy egyéb közbenső kérdés tárgyában. Az elfogadhatatlanságra vonatkozó határozathozatal iránti kérelmet a keresetlevél kézbesítésétől számított egy hónapon belül kell benyújtani.”
Meg kell állapítani, hogy az e rendelkezés által előírt határidővel kapcsolatos feltétel arra a különleges esetre vonatkozik, amikor valamely fél a Közszolgálati Törvényszéktől azt kéri, hogy az ügy érdemének vizsgálata nélkül határozzon. E rendelkezés tehát nem tiltotta meg az alperes részére a Közszolgálati Törvényszék előtti eljárásban, hogy adott esetben csak az ellenkérelem szakaszában hivatkozzon a kereset késedelmességére.
Ezenkívül meg kell jegyezni, hogy bár a Közszolgálati Törvényszék eljárási szabályzatának 78. cikke alkalmazandó volt abban az esetben, amikor a Bizottság – ahelyett, hogy ellenkérelmet terjesztett volna elő – e rendelkezés alapján a perfüggőség miatt külön beadványban elfogadhatatlansági kifogást emelt, a 2016/1192 rendelet 3. cikkéből az következik, hogy a Törvényszékhez áttett ügyeket a Törvényszék az eljárási szabályzatának megfelelően továbbra is a 2016. augusztus 31–i állapotukban bírálja el.
A jelen ügyben az F‑132/12. sz. ügyben benyújtott keresetnek a Törvényszékhez való áttétele során az eljárás – amely a Közszolgálati Törvényszék általi érdemi egyesítés hiányában a 2012–ben felhozott perfüggőségi kifogásra vonatkozott – a megismételt eljárásban történő ítélethozatalig felfüggesztésre került.
Következésképpen az a körülmény, hogy a Bizottság 2012. december 19–én külön iratban perfüggőség miatt elfogadhatatlansági kifogást terjesztett elő, egyáltalán nem jelenti azt, hogy a Törvényszék előtt az ellenkérelem szakaszában nem hivatkozhatott volna a kártérítési kérelem késedelmes jellegére alapított elfogadhatatlansági kifogásra.
A jelen ügyben a Bizottság a kártérítési kérelem elkésettségére 2018 februárjában, az eljárás újbóli lefolytatása során hivatkozott. A jelen ügynek az ügy eljárási sajátosságaira, és különösen az egymást követő felfüggesztésekre vonatkozó körülményei között nem késedelmes az ellenkérelem benyújtását megelőzően a kártérítési kérelem elkésettségére hivatkozni. Mivel a felpereseknek a Bizottság által felhozott elfogadhatatlansági kifogás elkésettségére alapított kifogása nem megalapozott, meg kell vizsgálni ezt a kártérítési kérelem elkésettségére alapított elfogadhatatlansági kifogást.
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a tisztviselők vagy alkalmazottak feladata, hogy minden olyan kérelemmel, amely a Közösségnek betudható kár ez utóbbi általi megtérítésére irányul, a kifogásolt helyzetről való tudomásszerzéstől számítva észszerű határidőn belül forduljanak az intézményhez. A határidő észszerű jellegét az egyes ügyek sajátos körülményeinek figyelembevételével kell megállapítani, különös tekintettel a jogvitának az érintett szempontjából felmerülő tétjére, az ügy bonyolultságára és a jelen lévő felek magatartására (2013. február 28‑iArango Jaramillo és társai kontra EBB (felülvizsgálat) ítélet,
C‑334/12 RX‑II
,
EU:C:2013:134
,
28.
pont; lásd még: 2014. február 25‑iMarcuccio kontra Bizottság végzés,
F‑118/11
,
EU:F:2014:23
,
87.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Bár az Európai Unió Bírósága alapokmányának 46. cikkében a szerződésen kívüli felelősség megállapítása iránti kereset tárgyában előírt ötéves elévülési időt nem kell alkalmazni az Unió és alkalmazottai közötti jogvitákban, az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanakkor annak mérlegelése során, hogy a kérelmet észszerű határidőn belül nyújtották‑e be, figyelembe kell venni az e határidő által nyújtott összehasonlítási pontot (lásd: 2014. február 25‑iMarcuccio kontra Bizottság végzés,
F‑118/11
,
EU:F:2014:23
,
88.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben a kártérítési kérelmet 2011. szeptember 17‑én, azaz egy nap híján öt évvel Alessandro Missir meggyilkolása után nyújtották be. Egyébiránt meg kell állapítani, hogy – amint az mind a jelen ügyben a pert megelőző eljárásból, mind pedig a korábban 2009 óta folytatott és 2017–ben a megismételt eljárásban hozott ítélettel végződő eljárásokból kitűnik, a jogvita tétje emberi, pénzügyi és jogi szempontból is fontos, és az ügy összetettsége is meglehetősen jelentős, vagy legalábbis az volt a kártérítés iránti kérelem 2011. szeptember 17–i benyújtásakor. Végül, ellentétben azzal, amit a Bizottság sugall, a kártérítési kérelem esetleges elkésettségének értékelésére vonatkozó szempont nem annyira az, hogy a kérelmet korábban is be lehetett volna‑e nyújtani, hanem inkább az, hogy az említett kérelmet a jelen ügy valamennyi körülményére tekintettel észszerű határidőn belül nyújtották–e be. Márpedig a körülmények összességére tekintettel, amelyek az ügy összetettségére és a jogvita tétjére vonatkoznak, a kártérítési kérelem e feltételnek megfelelőnek mutatkozik. Ebből következően a kereset nem tekinthető késedelmesen benyújtottnak.
E feltételek mellett a Bizottság által emelt elfogadhatatlansági kifogást el kell utasítani.
Az ügy érdeméről
Az Alessandro Missir édesanyját ért nem vagyoni kár megtérítése iránti kérelemről
[omissis]
Ahogy a felek tették, hangsúlyozni kell, hogy A. Sintobin – Alessandro Missir édesanyja – helyzete megegyezik Livio Missir – Alessandro Missir édesapja – helyzetével, akinek részére a fia meggyilkolása miatt elszenvedett nem vagyoni kára megtérítését a Törvényszék a megismételt eljárásban hozott ítéletben 50000 euróban ítélte meg.
E körülmények között a Törvényszék által a megismételt eljárásban hozott ítéletben (204. és 205. pont) alkalmazott elvek alapján, az A. Sintobin által elszenvedett kárt méltányosan megítélve meg kell állapítani a Bizottság egyetemleges felelősségét, és arra kell kötelezni, hogy e felperes részére 50000 eurót fizessen meg a fia meggyilkolása miatt őt ért nem vagyoni kár megtérítéseként, és a kártérítési kérelmét ezt meghaladó részében el kell utasítani.
Az Alessandro Missir testvéreit ért nem vagyoni kár megtérítése iránti kérelemről
[omissis]
Megállapítást nyert, hogy Alessandro Missir testvéreinek, akik esetében nem lehet komolyan vitatni, hogy testvérük halála lelki szenvedést jelentett számukra – egyébként ez nem is képezte vita tárgyát –, a személyzeti szabályzat szerinti eljárásban, majd – adott esetben – az EUMSZ 270. cikk alapján benyújtott keresettel, nem pedig az EUMSZ 268. cikk alapján kellett volna kártérítési kérelmet benyújtaniuk. Miután ezt az eljárást azonosították, felmerül a kérdés, hogy Alessandro Missir testvérei lelki szenvedésük okán megalapozottan jogosultak‑e a Bizottságtól kártérítésre.
A Bizottság e tekintetben néhány érdemi kifogást támaszt.
A Bizottság lényegében azt állítja, hogy a személyzeti szabályzatnak az ítélkezési gyakorlat által értelmezett 73. cikke korlátozza azon személyek körét, akik a tisztviselő halálából származó kár miatt kártérítésben részesülhetnek. A házastárs, a lemenő és a felmenő ági rokonok részesülhetnek ilyenben, mivel ők a személyzeti szabályzat 73. cikkének hatálya alá tartoznak. A testvérek nem tartoznak e rendelkezés hatálya alá, és így nem részesülhetnek kártérítésben.
A Bizottság felhívja a figyelmet arra, hogy a tagállamok közös jogelveinek a személyzeti szabályzat alkalmazása során az a szerepe, hogy pótolja a jogalkotó hallgatásából eredő esetleges hiányosságokat. Márpedig a jelen ügyben a személyzeti szabályzatnak az ítélkezési gyakorlatban is alkalmazott 73. cikke nem hallgat, hanem kizárólag az e rendelkezésben említett személyeket nevezi meg olyanokként, akik a tisztviselő halála esetén nem vagyoni kár megtérítésében részesülhetnek. A Bizottság álláspontja alátámasztása érdekében a felülvizsgálat tárgyában hozott ítéletre hivatkozik (33. és 34. pont).
A Bizottság egyébként a megismételt eljárásban hozott ítéletnek a Leussink ítéletre és az [1999. szeptember 9‑i Lucaccioni kontra Bizottság ítéletre (C‑257/98 P, a továbbiakban: Lucaccioni ítélet)] utaló 134–136. és 158. pontjára a megismételt eljárásban hozott ítélet 191., 194., 195. és 201. pontjára és a Lucaccioni ítélet 22. pontjára hivatkozik.
A Bizottság e hivatkozásokból arra a következtetésre jut, hogy a sérülések esetén az ítélkezési gyakorlat kizárólag a kinevezésre jogosult hatóság által a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján „kiegészítő” nem vagyoni kár jogcímén már folyósított megtérítés tekintetében ismerte el a kártérítéshez való jogot.
Következésképpen a Bizottság szerint, mivel az elhunyt tisztviselő testvérei nem szerepelnek az e rendelkezés hatálya alá tartozó személyek között, és így – tekintve, hogy nem jogosultak fő kártérítésre – nem részesülhetnek „kiegészítő” kártérítésben, nem vagyoni kár címén semmilyen kártérítésre sem jogosultak.
Először is, a felülvizsgálat tárgyában hozott ítélet 33. és 34. pontjában szereplő hivatkozás nem tűnik megfelelőnek.
E pontok ugyanis a Közszolgálati Törvényszéknek a személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó személyek kereseteinek elbírálásával kapcsolatos
rationae personae
hatáskörére vonatkoznak. A Bíróság megállapította, hogy a tisztviselő édesapja és gyermekei a személyzeti szabályzat hatálya alá tartoztak. Ebből a Közszolgálati Törvényszék hatáskörének fennállására következtetett. Tehát a hatáskörrel rendelkező bíróság azonosítására vonatkozó kérdésről volt szó, nem pedig arról a jelen ügyben szóban forgó érdemi kérdésről, hogy ki részesülhet kártérítésben. Egyébiránt a felülvizsgálat tárgyában hozott ítélet 35. pontjában a Bíróság megállapítja, hogy az az érdemi kérdés, amely annak megállapítására irányul, hogy a tisztviselő édesapja és gyermekei ténylegesen jogosultak–e a személyzeti szabályzat által biztosított ellátásokra, nem vehető figyelembe a Közszolgálati Törvényszék hatáskörének megállapításához. Ha ez nem így lenne, a hatáskörről való határozathozatal a kereset előzetes érdemi vizsgálatát feltételezné. Így a Bizottság által a felülvizsgálat tárgyában hozott ítélet 34. pontjában azon állítás alátámasztása érdekében tett hivatkozást, amely szerint a személyzeti szabályzat 73. cikke korlátozza az esetleges kártérítésre jogosult személyeket, el kell utasítani.
Ami a fenti 131. pontban említett hivatkozásokat illeti, azokat szintén el kell utasítani, mivel a Bizottság által hivatkozott egyik előzmény (Leussink ítélet, Lucaccioni ítélet, Missir Mamachi ítélet) sem vonatkozott a testvérekre, és még csak nem is számolt velük. A hivatkozott ítéletek csak a felmenő ági és a lemenő ági rokonokra vonatkoztak.
A megismételt eljárásban hozott ítélet (131–136. pont) a Leussink ítélet és a Lucaccioni ítélet kapcsán az alábbiakat mondja ki:
„131.
[A Leussink ítélet] alapjául szolgáló ügyben a Bíróságnak azon kérdésről kellett határoznia, hogy [amint azt a Bizottság a jelen ítélet 10. pontjában állította,] a személyzeti szabályzat 73. cikkében és a szabályozásban szereplő, baleseti elleni biztosítás kimerítő jellegű kártérítési rendszert alkot‑e, amely munkahelyi baleset esetén kizár minden egyéb, a közös jog elvein alapuló kár és kamatai címén felmerülő igényt. G. Leussink, a felesége és négy gyermeke ugyanis kiegészítő kártérítés iránti kérelmet terjesztett elő, azt állítva, hogy a személyzeti szabályzat 73. cikke szerinti kártérítés csak a baleset gazdasági következményeire terjed ki, és a vagyoni kárukra nem. A Bíróság az ítélet 11. pontjában mindenekelőtt megállapította, hogy a személyzeti szabályzat 73. cikke szerinti biztosítás a szolgálat során, illetve azon kívül bekövetkezett balesetek elleni, hozzájáruláson alapuló általános biztosítási rendszeren nyugszik, és hogy az ellátáshoz való jog független a baleset okozójától és az ő felelősségétől. Ezt követően ezen ítélet 13. pontjában a Bíróság kimondta, hogy a személyzeti szabályzatban és a szabályozásban szereplő bármely kifejezett rendelkezés hiányára nem lehet érvet alapítani a tisztviselőnek és jogutódjainak a kiegészítő kártérítéshez való jogának kizárása érdekében, amennyiben valamely intézmény a közös jog alapján felelős a balesetért, és ha a személyzeti szabályzat szerinti ellátások nem elegendők az elszenvedett kár teljes megtérítéséhez. […]
133.
A [Lucaccioni ítéletet] illetően a Bíróság [a jelen ítélet 23. pontjában] megerősítette, hogy valamely balesetet vagy foglalkozási megbetegedést követően a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján kapott ellátásokat figyelembe kell vennie az uniós bíróságnak a helyrehozható kár értékelése során, az intézmény mint munkáltató felelősségét megalapozó kötelezettségszegés alapján a tisztviselő által indított kártérítési kereset keretében.
134.
Így [a Leussink ítélet és a Lucaccioni ítélet] pontosította a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján baleset vagy foglalkozási megbetegedést követően kapott ellátások és a közös jog szerinti kártérítési rendszer közötti kapcsolatot.
135.
Először is, a személyzeti szabályzat 73. cikkében foglalt rendszer és a közös jog szerinti rendszer kiegészítő jellegű, ily módon kiegészítő kártérítési kérelem nyújtható be, amennyiben a közös jog szerint az intézmény felelős a balesetért, és a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján folyósított ellátások nem elegendők az elszenvedett kár teljes megtérítéséhez ([Leussink ítélet], 13. pont).
136.
Másodsorban ezen elv alkalmazása révén az ítélkezési gyakorlat így tisztázta, hogy valamely balesetet vagy foglalkozási megbetegedést követően a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján kapott ellátásokat figyelembe kell venni a helyrehozható kár értékelése során, az intézmény mint munkáltató felelősségét megalapozó kötelezettségszegés alapján a tisztviselő által indított kártérítési kereset keretében. Ellenkező esetben ugyanis kétszeres kártérítésre kerülne sor ([Lucaccioni ítélet]).”
A fentiekből kitűnik, hogy a Leussink ítélet és a Lucaccioni ítélet tárgya nem az ezen ügyekben nem szereplő testvérek által benyújtott kérelmekről, hanem csupán a tisztviselő, házastársa és gyermekei által benyújtott kártérítési kérelemről, valamint az ilyen kérelem és a személyzeti szabályzat 73. cikkében már biztosított átalány–kártérítés közötti kapcsolatról való határozathozatal volt. Ebben a korlátozott összefüggésben kell értelmezni a Bíróság által a kártérítési kérelemnek a személyzeti szabályzat 73. cikkében biztosított ellátásokkal szembeni „kiegészítő jellegére” tett utalást.
A fent említett ítéletekből tehát nem lehet arra következtetni, hogy valamelyik testvér nem hivatkozhat megalapozottan a megtéríthető nem vagyoni kárra. Következésképpen, mivel a testvérek nem szerepelnek a személyzeti szabályzat 73. cikke szerinti felsorolásban, és így e rendelkezés alapján semmi sem jár nekik, csak egyedi kártérítés iránti kérelmet nyújthatnak be, kiegészítőt nem. Az említett ítéletek nem határoztak az ilyen kérelem lehetőségéről, amelyekről ezen ügyekben nem volt szó.
Annak a megállapítása, hogy – amint azt a Bizottság állítja – az intézmények azáltal, hogy meghatározták azoknak a személyeknek a felsorolását, akik a tisztviselő balesetben történő elhalálozása esetén ellátásokban részesülhetnek, korlátozni kívánták azon személyek számát, akikkel szemben úgy vélték, hogy adott esetben vétkességből kifolyólag esetlegesen pénzügyi felelősséggel tartoznak, olyan elméletnek minősül, amelyet önmagában nem lehet levezetni a Leussink ítéletből és a Lucaccioni ítéletből.
Ezt követően meg kell vizsgálni a megismételt eljárásban hozott ítélet 157. és 158. pontját, amelyekben a Törvényszék a következőket mondja ki:
„157.
Az [Alessandro Missir négy gyermeke és édesapja által elszenvedett nem vagyoni kár megtérítése iránti kérelmek tekintetében] az elsőfokú ítéletből kitűnik […], hogy a Bizottság lényegében arra alapította elfogadhatatlansági kifogását[…], hogy a személyzeti szabályzat 73. cikke kizárta [Alessandro Missir] négy gyermeke és Livio Missir [számára] a nem vagyoni kár megtérítése iránti kérelem lehetőségét. A Bizottság ugyanis arra hivatkozott[…], hogy [a személyzeti szabályzat 73. cikke] alapján Alessandro Missir Mamachi négy gyermeke nem jogosult a nem vagyoni káruk megtérítése iránti kérelem benyújtására, és hogy […] Livio Missir Mamachi nem tartozik az e cikkben említett jogutódok közé.
158.
A Livio Missir által és az Alessandro Missir négy gyermeke által elszenvedett nem vagyoni kár megtérítése iránti kérelmekkel szemben felhozott elfogadhatatlansági kifogásoknak nem lehet helyt adni. Elegendő ugyanis megállapítani egyrészt, hogy a felülvizsgálat tárgyában hozott ítélet 34. pontjában a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a személyzeti szabályzat 73. cikke (2) bekezdésének a) pontja kifejezetten a tisztviselő „lemenő”, valamint „felmenő ági rokonait” jelöli meg olyan személyekként, akik a tisztviselő halála esetén ellátásban részesülhetnek, és ebből következően mind Livio Missir, mind pedig Alessandro Missir négy gyermeke e rendelkezés hatálya alá tartozott. Másfelől emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a személyzeti szabályzat 73. cikkében foglalt rendszer és a polgári jogi szerinti rendszer kiegészítő jellegű, ily módon kiegészítő kártérítési kérelem nyújtható be, amennyiben a polgári jog szerint az intézmény felelős a balesetért, és a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján folyósított ellátások nem elegendők az elszenvedett kár teljes megtérítéséhez ([Leussink ítélet] 13. pont és [Lucaccioni ítélet] 22. pont). Következésképpen a fent kifejtett megfontolások fényében a személyzeti szabályzat 73. cikkében szereplő tisztviselő családtagjai akkor jogosultak kiegészítő keresetet benyújtani, ha úgy vélik, hogy a személyzeti szabályzat szerinti ellátások nem elegendőek a káruk teljes megtérítésének biztosításához.”
Az uniós bíróságnak ebben az esetben is konkrétan csak a tisztviselő apjával és gyermekeivel kapcsolatosan kellett határoznia. A Bíróság a Leussink és a Lucaccioni ítélet szerinti ítélkezési gyakorlatra hivatkozva emlékeztetett kiegészítő kártérítés lehetőségére, amennyiben fennáll az adminisztráció felelőssége, és a biztosítási ellátások nem elegendőek az e személyek által elszenvedett kár teljes megtérítésének biztosításához. A szóban forgó „családtagok” a „személyzeti szabályzat 73. cikkének hatálya alá tartoztak”. A megismételt eljárásban hozott ítélet nem határozza meg a személyzeti szabályzat 73. cikkének hatálya alá nem tartozó családtagokat, amely kérdést a Törvényszék előtt nem hozták fel, és ez ezért nem teszi lehetővé a fenti 140. pontban tett megállapítással kapcsolatos továbblépést.
A megismételt eljárásban hozott ítélet 194. pontját illetően, amellyel kapcsolatban a Bizottság rámutat, hogy a Törvényszék kifejezetten emlékeztetett arra, hogy létezik olyan általános elv, amely lehetővé teszi a nem vagyoni kár megtérítésének lehetőségét, amennyiben e kár részben vagy egészben nem tartozik a szolgáltatások automatikus kifizetését biztosító rendszer hatálya alá, meg kell állapítani, hogy e pont nem határozza meg az ilyen rendszer hatálya alá nem tartozó személyek – mint a jelen esetben a testvérek – esetére alkalmazandó megoldást. Ugyanis e pont csak annak kimondására szorítkozik, hogy „a tagállamok jogából következik azon közös általános elv, amely szerint a [T‑401/11. P‑RENV‑RX sz.] ügyben szereplőkhöz hasonló körülmények esetén az ellátásoknak az elhunyt tisztviselő jogutódjai számára való automatikus folyósítását biztosító rendszer nem akadályozza meg azt, hogy az említett jogutódok – ha úgy ítélik meg, hogy az elszenvedett károkat nem vagy nem teljes mértékben fedezi az említett rendszer – a nem vagyoni káruk megtérítését a nemzeti bíróság előtt indított kereset útján is követeljék.”
A megismételt eljárásban hozott ítélet 195. pontját illetően, amelyben a Törvényszék megállapítja, hogy fennáll a tagállamok jogában egy közös általános elv, amely kizárja a nem vagyoni kár kettős megtérítését, a felperesekhez hasonlóan meg kell jegyezni, hogy a jelen esetben nincs szó ugyanazon kár kétszeres megtérítéséről, mivel az Alessandro Missir testvérei által hivatkozott nem vagyoni kár a saját káruk, és az nem képezi a személyzeti szabályzat 73. cikke szerinti ellátások tárgyát.
A fenti megfontolásokból következik, hogy – a Bizottság állításával ellentétben – nem lehet úgy tekinteni, hogy a személyzeti szabályzat 73. cikkével az ítélkezési gyakorlat szerinti értelmezésnek megfelelően ellentétes az, hogy az Unió kötelezettségszegése miatt elhunyt tisztviselő testvéreinek adott esetben megtérítsék az elhalálozás miatt elszenvedett nem vagyoni kárukat.
E kérdés uniós jogi megítélésének szempontjából fennálló bizonytalanság mellett meg kell állapítani, hogy a tagállamok jogaiból levezethető az az általános alapelv, amely szerint a jelen ügyhöz hasonló körülmények között a nemzeti bíróság elismeri az elhunyt munkavállaló testvéreinek ahhoz való jogát, hogy adott esetben az elhalálozás miatt elszenvedett nem vagyoni káruk megtérítését kérjék.
E körülmények között nem csak azt kell megállapítani, hogy a Bizottság tévesen állítja azt, hogy a személyzeti szabályzat 73. cikkével – az ítélkezési gyakorlat szerinti értelmezésnek megfelelően – ellentétes az, hogy adott esetben az elhunyt tisztviselő testvérei részére az e halál miatti nem vagyoni kárt megtérítsék, hanem azt is tévesen állítja, hogy az következik a tagállamok jogának közös általános elveiből, hogy azon személy testvérei, akinek halálát harmadik személy okozta, adott esetben e személytől követelhetik nem vagyoni káruk megtérítését.
E kártérítés feltételeit illetően a felperesek lényegében arra hivatkoznak, hogy a Törvényszék által a megismételt eljárásban hozott ítéletben a vétkességre, az okozati összefüggésre és a nem vagyoni kárra vonatkozóan tett megállapítások nagyrészt az elhunyt tisztviselő testvéreinek kérelmeire is érvényesek, és a jelen ügyben nincs szó semmilyen kettős kártérítésről.
A Bizottság vitatja a felperesek álláspontját. Ami a tisztviselő védelmére vonatkozó kötelezettség megsértése és a kár közötti okozati összefüggést illeti, figyelembe véve azt a tényt, hogy a testvéreknek az elhunyttal szembeni viszonya nem egyezik meg a felmenő és a lemenő ági rokonokéval, előnyben kell részesíteni a megfelelő okozati összefüggés elméletét a feltételek egyenértékűségének elméletével szemben. Márpedig a felperesek nem bizonyították a megfelelő okozati összefüggést.
Mindenesetre, még ha a feltételek egyenértékűségére vonatkozó elmélet alkalmazandó is lenne, az állítólagos nem vagyoni kár az elkövetett kötelezettségszegéstől kellően „távoli” ahhoz, hogy a kártérítés kizárható legyen. Olyan közvetett kárról van szó, amelyet nem róható fel a Bizottságnak mint a tisztviselő konkrét védelmére vonatkozó kötelezettség megsértésének azonnali és közvetlen következménye.
Egyébiránt nem lehet úgy tekinteni, hogy létezik a tagállamok jogában egy közös általános elv, amely nem vagyoni kárral kapcsolatos vélelmet állítana fel testvérek elhalálozása esetén.
A felperesek cáfolják a Bizottság álláspontját, és megjegyzik, hogy a megfelelő okozati összefüggésre és a feltételek egyenértékűségére vonatkozó elméletek közötti kapcsolat csak a Bizottság Alessandro Missir haláláért való felelősségének – amelyről a jelen ügyben már nincs szó – megállapítása szempontjából, és semmiképpen sem az e halál és az elhunyt tisztviselő hozzátartozói által elszenvedett nem vagyoni kár közötti kapcsolat megalapozása érdekében volt releváns, amely nem minősül ugyanezen ügyben fennálló nem vagyoni kárnak.
Meg kell állapítani, hogy az uniós bíróság által az elsőfokú ítéletben és megismételt eljárásban hozott ítéletben alkalmazott érvelés vizsgálata lényegében megerősíti a felperesek álláspontját.
Emlékeztetni kell arra, hogy az elsőfokú ítéletben a Közszolgálati Törvényszék megállapította, hogy a Bizottság az Alessandro Missir védelmének biztosítására vonatkozó kötelezettséggel kapcsolatos kötelezettségszegésével a felelősségét megalapozó kötelezettségszegést követett el (elsőfokú ítélet, 176. pont; a megismételt eljárásban hozott ítélet, 9. pont).
Ez e kötelezettségszegés és a tisztviselő meggyilkolása közötti okozati összefüggést a Közszolgálati Törvényszék már megállapította (elsőfokú ítélet, 182–190. pont). A Bizottság nem nyújtott be fellebbezést az elsőfokú ítélettel szemben. A Törvényszék a megismételt eljárásban hozott ítéletben (63. pont hatodik mondat) egyébként rámutatott, hogy a Bizottság e tekintetben nem vitatta a Közszolgálati Törvényszék értékelését.
Márpedig, amint arra a felperesek helyesen rámutatnak, a feltételek és a megfelelő okozati összefüggés egyenértékűségének elméletéről (első fokon hozott ítélet, 178–190. pont; a megismételt eljárásban hozott ítélet 63. pont, harmadik mondat, valamint 64–95. pont) szóló vitára kizárólag annak meghatározása céljából került sor, hogy a Bizottság, noha nyilvánvalóan nem volt az emberölés elkövetője, mégis felelősnek nyilvánítható–e, azaz más szóval, hogy Alessandro Missir halálát a Bizottság kötelezettségszegése okozta–e. Nemleges válasz esetén a Bizottság semmiért sem felelős. Igenlő válasz esetén – amint azt az uniós bíróság is elfogadta – a Bizottság legalábbis részben felelős e halálesetért.
Miután a Közszolgálati Törvényszék ezt az okozati összefüggést – a feltételek egyenértékűségének elmélete alapján, és anélkül, hogy tévesen alkalmazta volna a jogot, amint azt a Törvényszék a megismételt eljárásban hozott ítélet 79. és 80. pontjában kifejezetten kimondta – megállapította, a Közszolgálati Törvényszék úgy ítélte meg, hogy továbbra is vizsgálnia kell, hogy az elkövető milyen mértékben felelős a károk bekövetkezéséért (elsőfokú ítélet, 191. pont; a megismételt eljárásban hozott ítélet, 9. pont).
Ebben az összefüggésben a Közszolgálati Törvényszék úgy vélte, hogy a Bizottság felelősségét a bekövetkezett károk 40%‑a tekintetében kell megállapítani (elsőfokú ítélet, 197. pont; a megismételt eljárásban hozott ítélet, 10. pont).
Ezt a felelősségmegosztást alkalmazó megoldást, amelyet a felperesek – akik a Bizottság és a gyilkos egyetemleges felelősségének megállapítását követelik – fellebbezésükben vitatnak, a Törvényszék elutasította, és e pont tekintetében helyt adott a fellebbezésnek, továbbá megállapította a Bizottság egyetemleges (tehát a kár 100%‑áért való) felelősségét (a megismételt eljárásban hozott ítélet, 96–119. pont).
A Törvényszék a Bizottság ezen egyetemleges felelősségét a tagállamok azon közös általános elve alapján állapította meg, amely szerint a jelen ügyben szereplőkhöz hasonló körülmények esetén a nemzeti bíróság elismeri ugyanazon kár társokozóinak egyetemleges felelősségét, mivel méltányosnak tekinti azt, hogy a sérelmet szenvedett személynek egyfelől ne kelljen meghatároznia az egyes károkozók kárért való felelősségének a mértékét, másfelől ne kelljen viselnie azon kockázatot, hogy a közülük általa beperelt személy fizetésképtelenné válik (a megismételt eljárásban hozott ítélet, 118. pont).
Meg kell állapítani először is, hogy a Bizottságnak a jogerős határozatban megállapított felelőssége az emberölés tekintetében nem vitatott (lásd a fenti 155. pontot), másodszor pedig, hogy a Bizottságnak az ezen emberölésből eredő károk tekintetében fennálló egyetemleges felelősségének elvét egyáltalán nem kérdőjelezik meg, és azt egyébként nem is lehet észszerűen megkérdőjelezni.
Ilyen körülmények között el kell utasítani a Bizottság azon kifogását
[omissis
], amely szerint a megfelelő okozati összefüggést előnyben kell részesíteni a feltételek egyenértékűségével szemben, mivel a Bizottság által elkövetett kötelezettségszegés és az Alessandro Missir meggyilkolása közötti okozati összefüggés uniós bíróság általi végleges megállapítása a jelen ügyben teljes mértékben alkalmazható.
A jelen ügyben az F‑50/09. sz. ügyhöz képest fennálló egyetlen megkülönböztető elem – e végleges megállapítást követően – abból ered, hogy a felperesek nem az elhunyt tisztviselő gyermekei vagy szülei, hanem testvérei.
Márpedig már megállapítást nyert, hogy a személyzeti szabályzat 73. cikke az ítélkezési gyakorlat szerinti értelmezésének megfelelően valósít meg lényeges, a testvérek kártérítésének lehetőségét kizáró korlátozást (lásd a fenti 145. pontot), és mivel e kérdést az uniós jog nem határozza meg, a tagállamok közös általános elveiből az következik, hogy a testvérek adott esetben jogosultak a testvérük elvesztése miatt nem vagyoni kártérítést igényelni.
Ugyanezen okokból el kell utasítani a Bizottság azon érveit
[omissis
], amelyek szerint a testvérek által elszenvedett nem vagyoni kár túl távoli, illetve csupán olyan következmény, amely kártérítésre nem jogosít. Az a körülmény, hogy a testvérek nem vagyoni kára – egyébként ugyanúgy, mint az elhunyt szülei és gyermekei esetében – az elhunyt tisztviselő közvetlen kárához képest áttételes vagy közvetett nem vagyoni kárnak minősül, semmit sem változtat azon, hogy e nem vagyoni kár a tagállamok közös általános elvei szerint megtéríthetőnek minősül.
A Bizottságnak a megismételt eljárásban hozott ítélet
[omissis]
198. pontjának hatályára vonatkozó megfontolásai nem kérdőjelezik meg a fenti megállapítást, mivel – amint az már megállapításra került – a Törvényszéknek a megismételt eljárásban hozott ítéletben nem a testvérek nem vagyoni kárának megtérítése kérdésében kellett határoznia.
A Bizottság azon észrevételeit illetően, amelyek szerint nem lehet úgy tekinteni, hogy létezik olyan, a tagállamok által elismert általános elv, amely valamely testvér halála esetén nem vagyoni kárral kapcsolatos vélelmet állít fel
[omissis
], elegendő azt megállapítani, hogy a felperesek nem elégedtek meg azzal, hogy azt állítják, hogy fennáll a testvérek nem vagyoni kárának vélelme, hanem Alessandro Missir testvérei tekintetében előadtak a nem vagyoni kár tényleges jellegének és nagyságának megállapítására irányuló különös megfontolásokat is.
Ily módon a felperesek Alessandro Missir halálának különösen drámai körülményeire, valamint a családnak a gyermekek jövőjével kapcsolatos nagy mértékű aggodalmára hivatkoztak (2011. szeptember 17–i kérelem, 7. oldal, előzetes igazgatási panasz, 9. oldal, második bekezdés), és ugyanebben az értelemben hivatkoztak „testvérük tragikus és kegyetlen körülmények közötti elvesztéséből eredő méltánytalan fájdalomra”, továbbá utaltak a jelen ügy egyedi körülményeire, valamint az ügy különleges és tragikus jellegére.
E tényeken túl, amelyek jellegüknél fogva az elhunyt tisztviselő testvérei részére valóban szokatlan mértékű lelki szenvedést okoztak, a felperesek nem szolgáltattak bizonyítékot e tisztviselő és a testvérei közötti olyan érzelmi kapcsolat tényleges fennállásra, amely meghaladja az önálló életet élő felnőtt testvérek közötti szokásos érzelmi viszonyt.
A felperesek által a válasz szakaszában benyújtott, az Alessandro Missir testvérei által igénybe vett pszichológiai és pszichiátriai kezelésekre vonatkozó bizonyítékokat az eljárási szabályzat 85. cikk (2) bekezdés értelmében mint késedelmesen benyújtottakat el kell utasítani.
A nem vagyoni kár összegének meghatározását illetően emlékeztetni kell arra, hogy az uniós bíróság feladata az összeg méltányos meghatározása (lásd ebben az értelemben: 1980. június 5‑iOberthür kontra Bizottság ítélet,
24/79
,
EU:C:1980:145
,
15.
pont), kifejtve az e célból figyelembe vett szempontokat (lásd ebben az értelemben: 1998. május 14‑iTanács kontra de Nil és Impens ítélet,
C‑259/96 P
,
EU:C:1998:224
,
32.
és
33.
pont; 1999. szeptember 9‑i Lucaccioni ítélet, 35. pont; 2006. június 6‑iGirardot kontra Bizottság ítélet,
T‑10/02
,
EU:T:2006:148
,
51.
pont).
Tekintettel a jelen ügy tényállására és különösen Alessandro Missir halálának a fellebbezés tárgyában hozott ítélet 2. pontjában ismertetett különösen drámai körülményeire, a fenti 168. pontban felidézett körülményekre, az önálló életet élő felnőtt testvérek közötti, szokásos érzelmi fokú viszony nem vitatott fennállására, továbbá a fenti 146., 147. és 164. pontból következő elvek fényében a Bizottságot egyetemlegesen kötelezni kell arra, hogy Alessandro Missir bátyjának és nővérének a testvérük halála miatt elszenvedett nem vagyoni kár megtérítéseként méltányossági alapon fizessen 10000 euró összeget.
[omissis]
Végkövetkeztetés
A fenti megfontolások összességéből az következik, hogy a Bizottságot egyetemlegesen kötelezni kell arra, hogy az Alessandro Missir halála miatt elszenvedett nem vagyoni kár megtérítéseként fizessen meg kamatokkal együtt 50000 eurót az elhunyt tisztviselő édesanyja, A. Sintobin részére, és 10000 eurót az elhunyt tisztviselő két testvére, Stefano Missir és Maria Letizia Missir részére, továbbá a keresetet az ezt meghaladó részében el kell utasítani.
A költségekről
[omissis]

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (nyolcadik tanács)
a következőképpen határozott:

1)
Az Európai Bizottságnak az Alessandro Missir Mamachi di Lusignano összes jogutódja részére nem vagyoni kár jogcímén 463050 euró összeg, ugyanezen jogutódok részére 574000 euró összeg és a Livio Missir Mamachi di Lusignano jogutódjai részére 308700 euró összeg kifizetésére való kötelezése iránti kérelmekről már nem kell határozni.

2)
A Törvényszék egyetemlegesen kötelezi a Bizottságot arra, hogy Anne Jeanne Cécile Magdalena Maria Sintobin részére az őt ért nem vagyoni kár címén 50000 euró összeget fizessen.

3)
A Törvényszék egyetemlegesen kötelezi a Bizottságot arra, hogy Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano számára az őt ért nem vagyoni kár címén 10000 euró összeget fizessen.

4)
A Törvényszék egyetemlegesen kötelezi a Bizottságot arra, hogy Stefano Missir Mamachi di Lusignano számára az őt ért nem vagyoni kár címén 10000 euró összeget fizessen.

5)
A jelen rendelkező rész 2–4) pontja szerinti kártérítés alapján a jelen ítélet kihirdetésének napjától kezdve a kártérítés teljes kifizetéséig késedelmi kamatot kell fizetni, amelynek mértéke az Európai Központi Bank (EKB) által az irányadó refinanszírozási műveletekre megállapított kamat két százalékponttal növelt értéke.

6)
A Törvényszék a keresetet az ezt meghaladó részében elutasítja.

7)
A Törvényszék a Bizottságot kötelezi a költségek viselésére.

Collins
Barents
Passer
Kihirdetve Luxembourgban, a 2019. november 20‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: olasz.
(
i
)	A jelen szöveg bevezető részében, 20., 51., 69., 145. és 146. pontjában az első elektronikus közzétételt követően nyelvi módosítás történt.
(
)	A többi felperes felsorolását csak a feleknek kézbesített változat melléklete tartalmazza.
(
)	A jelen ítéletnek csak azok a pontjai kerülnek ismertetésre, amelyek közzétételét a Törvényszék hasznosnak tartja.