CELEX: 62018CJ0601
Apelācija
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Eiropas apakšzemes un zemūdens spēka kabeļu tirgus
Tirgus sadale projektu kontekstā
Vienots un turpināts pārkāpums
Juridisko personu pēctecība
Vainojamība prettiesiskā rīcībā
Vienlīdzīgas attieksmes princips
Pierādījumu sagrozīšana
Regula (EK) Nr. 1/2003
20. pants
Eiropas Komisijas pārbaudes pilnvaras aizliegtu vienošanos jomā
Pilnvaras kopēt datus bez iepriekšējas pārbaudes un pēc tam tos pārbaudīt Komisijas telpās
Naudas sodi

Apelācijas sūdzībā
Prysmian SpA
un
Prysmian Cavi e Sistemi Srl
lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2018. gada 12. jūlija spriedumu
Prysmian
un
Prysmian Cavi e Sistemi
/Komisija (T‑475/14, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2018:448
), jo Vispārējā tiesa ar to ir noraidījusi apelācijas sūdzības iesniedzēju prasību, pirmkārt, atcelt Komisijas Lēmumu C(2014) 2139
final
(2014. gada 2. aprīlis) par procedūru saskaņā ar [LESD 101. pantu] un EEZ līguma 53. pantu (Lieta AT.39610 – spēka kabeļi) (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”), ciktāl tas uz tām attiecas, un, otrkārt, samazināt tām ar strīdīgo lēmumu uzlikto naudas sodu apmēru.
Atbilstošās tiesību normas
Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD 101.] un [102.] pantā (
OV 2003, L 1, 1. lpp.
), 20. pantā “Komisijas pārbaudes pilnvaras” ir paredzēts:
“1.   Lai veiktu pienākumus, kas tai uzlikti ar šo regulu, Komisija var veikt visas vajadzīgās uzņēmumu un uzņēmumu apvienību pārbaudes.
2.   Amatpersonas un citas pavadošās personas, kuras Komisija pilnvarojusi veikt pārbaudi, ir tiesīgas:
a)
iekļūt jebkurās uzņēmumu vai uzņēmumu apvienību telpās, zemes īpašumos un transporta līdzekļos;
b)
pārbaudīt grāmatvedības dokumentus un citus dokumentus, kuri saistīti ar uzņēmējdarbību, neatkarīgi no veida, kādā tos glabā;
c)
jebkādā veidā ņemt vai iegūt šo grāmatvedības dokumentu vai citu dokumentu izvilkumu kopijas;
d)
aizzīmogot jebkuras uzņēmuma telpas un grāmatvedības dokumentus vai citus dokumentus uz laika posmu un apjomā, kāds vajadzīgs izmeklēšanai;
e)
prasīt jebkuram uzņēmuma vai uzņēmumu apvienības darbiniekam vai pārstāvim paskaidrojumus par faktiem vai dokumentiem, kas attiecas uz pārbaudes priekšmetu un mērķi, un fiksēt atbildes.
[..]
4.   Uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām jāpakļaujas pārbaudēm, kas pieprasītas ar Komisijas lēmumu. Lēmumā nosaka pārbaudes priekšmetu un mērķi, nozīmē datumu, kurā tā sāksies, norāda uz sodiem, kas paredzēti 23. un 24. pantā, un uz tiesībām lēmumu pārskatīt Eiropas Kopienu [Savienības] Tiesā. Komisija šādus lēmumus pieņem pēc apspriešanās ar tās dalībvalsts konkurences iestādi, kuras teritorijā jāveic pārbaude.
[..]”
Šīs regulas 21. pantā “Citu telpu pārbaude” ir noteikts:
“1.   Ja ir pamatotas aizdomas, ka grāmatvedības dokumenti un citi dokumenti, kas saistīti ar uzņēmējdarbību un ar pārbaudes priekšmetu, un kas var būt būtiski nopietna [LESD 101.] panta vai [102]. panta pārkāpuma pierādīšanai, tiek turēti jebkādās citās telpās, zemes īpašumos un transporta līdzekļos, tajā skaitā attiecīgo uzņēmumu un attiecīgo uzņēmumu apvienību direktoru, vadītāju un citu darbinieku mājās, Komisija var ar lēmumu pieprasīt pārbaudi veikt minētajās citās telpās, zemes īpašumos un transporta līdzekļos.
[..]
4.   Amatpersonām un citām pavadošajām personām, ko Komisija pilnvarojusi veikt pārbaudi, kura pieprasīta saskaņā ar šā panta 1. punktu, ir pilnvaras, kas noteiktas 20. panta 2. punkta a), b) un c) apakšpunktā. [..]”.
Saskaņā ar minētās regulas 23. panta 2. un 3. punktu:
“2.   Komisija ar lēmumu var uzlikt soda naudas [naudas sodus] uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām, ja tās tīši vai nolaidības dēļ:
pārkāpj [LESD 101. vai 102.] pantu [..]
[..]
3.   Nosakot soda naudas apmēru, ņem vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu.”
Tiesvedības priekšvēsture un strīdīgais lēmums
Tiesvedības priekšvēsturi, kas ietverta pārsūdzētā sprieduma 1.–20. un 39.– 44. un 131. punktā, šīs tiesvedības nolūkiem īsumā var izklāstīt šādi.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas,
Prysmian SpA
un
Prysmian Cavi e Sistemi Srl
(turpmāk tekstā – “
PrysmianCS
”) ir divas Itālijā reģistrētas sabiedrības, kas kopā veido
Prysmian
grupu. Otrā no tām, kura pilnībā pieder pirmajai, ir pasaules mēroga tirgus dalībniece zemūdens un apakšzemes spēka kabeļu nozarē.
No 1999. gada 18. februāra līdz 2005. gada 28. jūlijam
Pirelli & C. SpA
(turpmāk tekstā – “
Pirelli
”), iepriekš –
Pirelli SpA
, Itālijas sabiedrība, bija
Pirelli Cavi e Sistemi SpA
(turpmāk tekstā – “
PirelliCS
”) vēlāk –
Pirelli Cavi e Sistemi Energia SpA
(turpmāk tekstā – “
PirelliCSE
”), kuras darbojās zemūdens un apakšzemes augstsprieguma spēka kabeļu nozarē, mātesuzņēmums.
Pirelli
2005. gada 28. jūlijā nodeva pēdējo minēto sabiedrību kādas ASV sabiedrības
Goldman Sachs Group, Inc
. (turpmāk tekstā – “
Goldman Sachs
”) meitasuzņēmumam. Pēc šīs nodošanas
PirelliCSE
kļuva par
Prysmian Cavi e Sistemi Energia Srl
(turpmāk tekstā – “
PrysmianCSE
”), pēc tam –
PrysmianCS
.
Ar 2008. gada 17. oktobra vēstuli Zviedrijā reģistrētā sabiedrība
ABB AB
iesniedza Komisijai virkni paziņojumu un dokumentu, kas attiecas uz ierobežojošu komercpraksi šajā nozarē, saistībā ar pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda Komisijas paziņojuma par atbrīvojumu no [naudas soda] un [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos (
OV 2006, C 298, 17. lpp.
) izpratnē.
Komisija pēc tam uzsāka izmeklēšanu.
Trešdien, 2009. gada 28. janvārī, Komisijas inspektori kopā ar Itālijas konkurences iestādes pārstāvi ieradās apelācijas sūdzības iesniedzēju telpās Milānā (Itālija), lai veiktu pārbaudi atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punktam (turpmāk tekstā – “attiecīgā pārbaude”), pamatojoties uz 2009. gada 9. janvāra lēmumu, ar kuru
Prysmian
, kā arī visiem tās tiešā vai netiešā kontrolē esošajiem uzņēmumiem tika uzdots pakļauties šādai pārbaudei (turpmāk tekstā – “lēmums par pārbaudi”). Saskaņā ar šī lēmuma 1. panta otro daļu “[attiecīgā] pārbaude var notikt jebkurā vietā, kas atrodas uzņēmuma vai tā meitasuzņēmumu kontrolē, un it īpaši telpās, kas atrodas
Viale Scarca
222, 20126 Milāna, Itālija”. Pēc tam, kad inspektori bija paziņojuši šo lēmumu apelācijas sūdzības iesniedzējām un bija tām iesnieguši paskaidrojošas piezīmes par pārbaudēm, tie pārbaudīja piecu darbinieku datorus, piedaloties apelācijas sūdzības iesniedzēju pārstāvjiem un advokātiem.
Attiecīgās pārbaudes otrajā dienā, proti, 2009. gada 29. janvārī, viņi informēja apelācijas sūdzības iesniedzējas, ka pārbaude prasīs ilgāku laiku nekā sākotnēji plānotās trīs dienas. Apelācijas sūdzības iesniedzējas norādīja, ka ir gatavas vai nu ļaut piekļūt viņu telpām nedēļas nogalē, vai arī tās aizzīmogot, lai attiecīgā pārbaude tiktu atsākta nākamajā nedēļā. Tomēr pārbaudes trešajā dienā, proti, 2009. gada 30. janvārī, inspektori nolēma iegūt triju no pieciem sākotnēji minēto darbinieku datoru (turpmāk tekstā – “attiecīgie datori”) cieto disku attēlu kopijas, lai Komisijas telpās Briselē (Beļģija) pārbaudītu tajos esošo informāciju.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas norādīja, ka inspektoru paredzētā pārbaudes metode esot prettiesiska. Pēc tam, kad inspektori bija informējuši, ka visi iebildumi pret ierosināto pārbaudes procedūru tiks uzskatīti par “nesadarbošanos”, apelācijas sūdzības iesniedzējas apņēmās ievērot šo procedūru, saglabājot sev tiesības apstrīdēt tās likumību tiesā.
Inspektori pēc tam ieguva triju cieto disku attēlu kopijas no attiecīgajiem datoriem. Cieto disku attēlu kopijas no diviem datoriem tika saglabātas datu nesējā. Trešā datora cietā diska attēla kopija tika saglabāta Komisijas datorā. Šis dators un attiecīgais datu nesējs tika ievietoti aizzīmogotās aploksnēs, kuras inspektori aizveda līdzi uz Briseli.
2009. gada 26. februārī Komisijas birojos tika uzsākta iepriekšējā punktā minēto aizzīmogoto aplokšņu atvēršana, kurā piedalījās apelācijas sūdzības iesniedzēju advokāti. Inspektori pārbaudīja šajās aploksnēs esošās cieto disku attēlu kopijas un izdrukāja uz papīra dokumentus, kurus tie uzskatīja par būtiskiem izmeklēšanā. Apelācijas sūdzības iesniedzēju advokātiem tika nosūtīta otra dokumentu kopija papīra formātā un šo dokumentu saraksts. Šīs darbības turpinājās 2009. gada 27. februārī un beidzās 2009. gada 2. martā. Birojs, kurā notika minētās darbības, tika aizzīmogots katras darba dienas beigās, klātesot apelācijas sūdzības iesniedzēju advokātiem, un nākamajā dienā tas tika atkārtoti atvērts, vienmēr pēdējo minēto klātbūtnē. Pēc šo darbību beigām Komisija, piedaloties apelācijas sūdzības iesniedzēju pārstāvjiem, izdzēsa iegūtās attiecīgo cieto disku attēlu kopijas.
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2009. gada 7. aprīlī un reģistrēts ar numuru T‑140/09, apelācijas sūdzības iesniedzējas cēla prasību tostarp, lai Vispārējā tiesa atceltu lēmumu par pārbaudi un atzītu par prettiesisku Komisijas lēmumu iegūt attiecīgo datoru cieto disku attēlu kopijas, lai tās vēlāk pārbaudītu savos birojos Briselē.
Ar 2012. gada 14. novembra spriedumu Prysmian un Prysmian Cavi e Sistemi Energia/Komisija (
T‑140/09
, nav publicēts,
EU:T:2012:597
) Vispārējā tiesa daļēji atcēla lēmumu par pārbaudi, ciktāl tas attiecās uz spēka kabeļiem, kas nav zemūdens un apakšzemes augstsprieguma spēka kabeļi, un ar tiem saistītajiem materiāliem, pārējā daļā Vispārējā tiesa prasību noraidīja.
Šādā kontekstā strīdīgā lēmuma 1. pantā Komisija konstatēja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas un citas 24 sabiedrības, tostarp
Nexans France SAS
, kā arī
Silec Cable SAS
, divas Francijas sabiedrības, bija karteļa dalībnieces, kas veidoja vienotu un turpinātu LESD 101. panta un 1992. gada 2. maija Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (
OV 1994, L 1, 3. lpp.
) 53. panta pārkāpumu augsta un ļoti augsta sprieguma apakšzemes un/vai zemūdens spēka kabeļu nozarē (turpmāk tekstā – “attiecīgais pārkāpums”).
Minētajā lēmumā Komisija uzskatīja, ka kartelim bija divas galvenās konfigurācijas, kas veido saliktu veselumu, proti,
–
konfigurācija, kurā ietilpa Eiropas uzņēmumi, kurus parasti sauca par “R dalībniekiem”, Japānas uzņēmumi, kuri tika apzīmēti kā “A dalībnieki” un Dienvidkorejas uzņēmumi, kuri bija apzīmēti kā “K dalībnieki”, kas ļāva sasniegt teritoriju un klientu sadalīšanas starp Eiropas, Japānas un Dienvidkorejas ražotājiem mērķi (turpmāk tekstā – “A/R konfigurācija). Šī sadale notika saskaņā ar nolīgumu par “valsts teritoriju”, atbilstoši kurai Japānas un Dienvidkorejas ražotāji atturējās konkurēt ar projektiem Eiropas ražotāju “valsts teritorijā”, kamēr pēdējie minētie bija apņēmušies palikt ārpus Japānas un Dienvidkorejas tirgiem. Papildus tam tika sadalīti projekti “eksporta teritorijām”, proti, pārējai pasaulei, izņemot konkrēti Amerikas Savienotās Valstis;
–
konfigurācija, kas nozīmēja, ka Eiropas ražotāji sadala teritorijas un klientus attiecībā uz projektiem, kas īstenojami Eiropas “valsts teritorijā” vai kas ir attiecināmi uz Eiropas ražotājiem (turpmāk tekstā – “Eiropas konfigurācija”).
Saskaņā ar strīdīgo lēmumu
PrysmianCS
piedalījās kartelī no 1999. gada 18. februāra līdz 2009. gada 28. janvārim.
Pirelli
tika saukta pie atbildības būtībā tāpēc, ka, tā kā mātesuzņēmums īstenoja izšķirošu ietekmi uz
PirelliCSE
līdz 2005. gada 28. jūlijam.
Prysmian
tika atzīta par atbildīgu par attiecīgo pārkāpumu kā
PrysmianCS
mātesuzņēmums laikposmā no 2005. gada 29. jūlija līdz 2009. gada 28. janvārim. Turklāt Komisija atzina
Goldman Sachs
par atbildīgu attiecīgajā pārkāpumā par šo pašu laikposmu, ņemot vērā tās saikni ar
Prysmian
un netieši ar
PrysmianCSE
.
Lai aprēķinātu naudas sodu apmēru, Komisija piemēroja Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu un metodoloģiju, kas izklāstīta Pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (
OV 2006, C 210, 2. lpp.
).
Pirmkārt, attiecībā uz minēto naudas sodu pamatsummu Komisija noteica vērā ņemamo pārdošanas apjomu. Pēc tam tā noteica šīs pārdošanas apjoma daļu, kas atspoguļo attiecīgā pārkāpuma smagumu. Šajā ziņā Komisija uzskatīja, ka pārkāpums pēc sava rakstura ir viens no nopietnākajiem konkurences ierobežojumiem, kas pamatoja smaguma koeficienta 15 % apmērā piemērošanu. Turklāt šī iestāde minēto koeficientu palielināja par 2 % visiem strīdīgā lēmuma adresātiem sakarā ar kopējo tirgus daļu un karteļa gandrīz globālo ģeogrāfisko apmēru, kas aptvēra tostarp visu Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) teritoriju.
Turklāt Komisija uzskatīja, ka Eiropas uzņēmumu rīcība ir vairāk traucējusi konkurencei nekā citu uzņēmumu rīcība, jo papildus to dalībai karteļa A/R konfigurācijā Eiropas uzņēmumi savstarpēji dalīja spēka kabeļu projektus atbilstoši karteļa Eiropas konfigurācijai. Šā iemesla dēļ tā noteica pārdošanas apjoma daļu, kas jāņem vērā saistībā ar pārkāpuma smagumu, attiecībā uz Eiropas uzņēmumiem –19 % apmērā un citiem uzņēmumiem –17 % apmērā. Tādējādi attiecībā uz
PrysmianCS
noteiktā pamatsumma bija 104613000 EUR.
Otrkārt, attiecībā uz naudas sodu pamatsummas koriģēšanu Komisija attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējām nav konstatējusi nedz atbildību pastiprinošus apstākļus, nedz atbildību mīkstinošus apstākļus.
Saskaņā ar strīdīgā lēmuma 2. panta f) un g) punktu Komisija, pirmkārt,
PrysmianCS
solidāri ar
Pirelli
uzlika naudas sodu 67310000 EUR apmērā par laikposmu no 1999. gada 18. februāra līdz 2005. gada 28. jūlijam un, otrkārt,
PrysmianCS
solidāri ar
Prysmian
un
Goldman Sachs
naudas sodu 37303000 EUR apmērā par laikposmu no 2005. gada 29. jūlija līdz 2009. gada 28. janvārim).
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 17. jūnijā, apelācijas sūdzības iesniedzējas cēla prasību atcelt strīdīgo lēmumu, ciktāl tas uz tām attiecas, un samazināt tām uzlikto naudas sodu apmēru.
Ar diviem 2015. gada 25. jūnija rīkojumiem Vispārējā tiesa atļāva
Pirelli
un
Goldman Sachs
iestāties šajā lietā, pirmajam minētajam Komisijas prasījumu atbalstam un otrajam minētajam apelācijas sūdzības iesniedzēju atbalstam.
Prasījumu atcelt strīdīgo lēmumu pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējas Vispārējā tiesā izvirzīja deviņus pamatus, tostarp, pirmo, kas attiecas uz attiecīgās pārbaudes prettiesisko raksturu, ceturto, par kļūdainu atbildības noteikšanu
PrysmianCS
par laikposmu pirms 2001. gada 27. novembra, sesto, kas attiecas uz nepietiekamu pierādījumu par LESD 101. panta pārkāpumu esamību, septīto par kļūdainu pārkāpuma ilguma noteikšanu un astoto, kura otrā daļa attiecas uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu saistībā ar uzlikto naudas sodu aprēķināšanu. Lai pamatotu prasījumus samazināt tām uzlikto naudas sodu apmēru, apelācijas sūdzības iesniedzējas papildus Komisijas kļūdām, kas minētas prasībā atcelt strīdīgo lēmumu, atsaucās uz pārmērīgo administratīvā procesa ilgumu.
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa pilnība noraidīja prasību.
Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju pirmo pamatu Vispārējā tiesa uzskatīja, ka, pirmkārt, pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējas, no Regulas Nr. 1/2003 20. panta 2. punkta b) un c) apakšpunkta neizriet, ka Komisijas pilnvaras ņemt vai iegūt uzņēmuma, kas tiek pārbaudīts, grāmatvedības dokumentu un citu dokumentu, kuri saistīti ar uzņēmējdarbību, kopijas vai izvilkumus attiecas tikai uz grāmatvedības dokumentiem un citiem dokumentiem, kuri saistīti ar uzņēmējdarbību, kurus tā jau ir pārbaudījusi. Šāda interpretācija turklāt varētu negatīvi ietekmēt minētās regulas 20. panta 2. punkta b) apakšpunkta lietderīgo iedarbību, jo dažos gadījumos pārbaudāmā uzņēmuma grāmatvedības dokumentu un citu dokumentu, kuri saistīti ar uzņēmējdarbību, pārbaudei var būt nepieciešama minēto grāmatvedības dokumentu un citu dokumentu, kuri saistīti ar uzņēmējdarbību, kopiju iepriekšēja sagatavošana jeb vienkāršošana, kā tas ir šajā lietā. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka, tā kā attiecīgo datoru cietā diska attēlu izgatavošana bija daļa no tādas izmeklēšanas programmatūras piemērošanas, kuru Komisija izmantoja, lai varētu veikt meklēšanu ar atslēgvārdiem šajos datoros ietvertajos datos un kuras mērķis bija meklēt izmeklēšanā būtisko informāciju, uz šo kopiju izgatavošanu attiecas Regulas Nr. 1/2003 20. panta 2. punkta b) un c) apakšpunktā paredzētās pilnvaras.
Otrkārt, Vispārējā tiesa konstatēja, ka, pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvotajam, inspektori nebija vienkārši iekļāvuši izmeklēšanas lietas materiālos visus dokumentus, kas bija ietverti attiecīgo datoru cieto disku attēlu kopijās, iepriekš nepārbaudot to atbilstību izmeklēšanas priekšmetam.
Treškārt, Vispārējā tiesa nosprieda, ka Regulas Nr. 1/2003 20. panta 2. punkta b) apakšpunktā nav noteikts, ka pārbaudāmo uzņēmumu grāmatvedības dokumentu vai citu dokumentu, kuri saistīti ar uzņēmējdarbību, pārbaude ir jāveic tikai šo uzņēmumu telpās, ja, kā tas ir šajā lietā, minētā pārbaude sākotnēji plānotajā laikā nevarēja tikt pabeigta. Tajā Komisijai ir uzlikts vienīgi pienākums, pārbaudot dokumentus tās telpās, ievērot tās pašas garantijas attiecībā uz pārbaudāmajiem uzņēmumiem kā tās, kuras šai iestādei ir pienākums ievērot pārbaudes uz vietas laikā, kā tas būtu bijis šajā lietā.
Ceturtkārt, Komisija neesot arī pārkāpusi lēmuma par pārbaudi piemērojamību, ņemot vērā, ka šis lēmums neizslēdza iespēju Komisijai turpināt pārbaudi tās telpās Briselē un ka apelācijas sūdzības iesniedzējas nebija apgalvojušas, ka attiecīgās pārbaudes ilgums būtu pārsniedzis saprātīgu termiņu.
Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju ceturto pamatu Vispārējā tiesa nosprieda, ka Komisija ir pamatoti uzskatījusi, ka atbildība, kas izriet no
PirelliCS
prettiesiskās rīcības līdz 2001. gada 27. novembrim, tika nodota
PirelliCSE
saskaņā ar saimnieciskās pēctecības principu un ka šī atbildība tātad bija piedēvējama
PrysmianCS
. Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu, kas balstīts uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka tas ir jāsaskaņo ar tiesiskuma principu, saskaņā ar kuru neviens savā labā nevar atsaukties uz prettiesiskumu, kurš ir izdarīts cita labā. Saskaņā ar Vispārējās tiesas viedokli no tā izriet, ka, pat pieņemot, ka Komisija būtu pieļāvusi iespējamu nelikumību, nenosakot
Nexans France
un
Silec Cable
atbildību saskaņā ar saimnieciskās pēctecības principu, šāds iespējamais prettiesiskums, kas tai nebūtu jāizskata apelācijas sūdzības iesniedzēju celtās prasības ietvaros, nekādā gadījumā nevar likt konstatēt diskrimināciju un līdz ar to pret tām vērstu nelikumību.
Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju sesto pamatu Vispārējā tiesa nosprieda, ka tās nav pierādījušas, ka Komisija nav pienācīgi pierādījusi LESD 101. panta pārkāpuma esamību.
Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju septīto pamatu Vispārējā tiesa nolēma, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka par attiecīgā pārkāpuma sākumu ir uzskatāma sanāksme, kas notika 1999. gada 18. februārī.
Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju astotā pamata otro daļu Vispārējā tiesa nosprieda, ka tas, ka – kā to uzskatīja apelācijas sūdzības iesniedzējas, – Japānas uzņēmumu dalība attiecīgajā pārkāpumā bija līdzīga Eiropas uzņēmumu dalībai, runājot par dalību karteļa Eiropas konfigurācijā, pat ja tas būtu patiesība, nevar atspēkot Komisijas secinājumu, ka projektu sadalījums EEZ ir papildu elements, par ko pienāktos sods, piemērojot smaguma koeficienta palielinājumu. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēju arguments, ka Komisija šajā ziņā esot pieļāvusi kļūdu vērtējumā, neietekmē vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējām. Kaut arī ar šādu argumentu, pieņemot, ka tas ir pamatots, varētu pamatot Japānas uzņēmumiem uzliktā naudas soda palielinājumu, ar vienlīdzīgas attieksmes principu nevar pamatot nekādas tiesības nediskriminējoši piemērot prettiesisku attieksmi.
Visbeidzot, Vispārējā tiesa noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzēju lūgumu samazināt tām uzlikto naudas sodu apmēru.
Lietas dalībnieku prasījumi Tiesai
Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
apmierināt viņu prasījumus pirmajā instancē un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
apelācijas sūdzību noraidīt un
–
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā instancē.
Pirelli
prasījumi Tiesai ir šādi:
–
noraidīt apelācijas sūdzības iesniedzēju otro pamatu;
–
atstāt spēkā pārsūdzēto spriedumu, ciktāl ar to ir noraidīts apelācijas sūdzības iesniedzēju pirmajā instancē izvirzītais ceturtais pamats, un
–
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tai radušos tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Apelācijas sūdzības pamatošanai apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirza piecus pamatus. Pirmais pamats attiecas uz Regulas Nr. 1/2003 20. panta 2. punkta pārkāpumu. Otrais pamats izriet no personiskās atbildības, tiesiskās drošības un vienlīdzīgas attieksmes principu, kā arī pienākuma norādīt pamatojumu, pārkāpuma. Trešais pamats izriet no acīmredzamas kļūdas, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, attiecīgo pārkāpumu kvalificējot kā vienotu un turpinātu pārkāpumu. Ceturtais pamats attiecas uz tiesību kļūdām, kas pieļautas, nosakot pārkāpuma ilgumu. Piektais pamats izriet no vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpuma saistībā ar smaguma koeficienta noteikšanu.
Par pirmo pamatu
Lietas dalībniekus argumenti
Ar pirmo pamatu, kas attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 50.–53., 58., 60. un 62.–68. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka tajā esot pieļautas tiesību kļūdas saistībā ar Regulas Nr. 1/2003 20. panta 2. punkta b) un c) apakšpunkta interpretāciju, jo Vispārējā tiesa apstiprināja, ka Komisijai ir tiesības, pirmkārt, iegūt attiecīgo datoru cieto disku attēlu kopijas, iepriekš neveicot to dokumentu rakstura pārbaudi, kas atradās šajos cietajos diskos un to būtiskumu attiecīgajā pārbaudē, un, otrkārt, turpināt šo pārbaudi savās telpās Briselē.
Attiecībā uz cieto disku attēlu kopiju izgatavošanu no Regulas Nr. 1/2003 20. panta 2. punkta c) apakšpunkta formulējuma izrietot, ka, piekļūstot uzņēmuma telpām, Komisijai vispirms ir jāpārbauda dokumenti, kuri saistīti ar uzņēmējdarbību, lai novērtētu to būtiskumu izmeklēšanai, un tikai pēc šādas pārbaudes veikšanas tā varētu iegūt “šo grāmatvedības dokumentu un citu dokumentu, kuri saistīti ar uzņēmējdarbību”, proti, dokumentu, kurus tā ir pārbaudījusi, kopijas.
Turklāt Regulā Nr. 1/2003 ir precizēts, ka Komisija var pārbaudīt un kopēt tikai grāmatvedības dokumentu un citus dokumentus, kuri saistīti ar uzņēmējdarbību. Lai gan uzņēmuma vadītāju datorus var kvalificēt kā “saistītus ar uzņēmējdarbību”, visas datnes, datus un programmatūras, kas tajos ietvertas, nav obligāti šādi kvalificējami. Līdz ar to, iegūstot attiecīgo datoru cieto disku attēlu, Komisija neizbēgami nokopēja arī personas datnes un datus un tādējādi acīmredzami pārkāpa Regulas Nr. 1/2003 20. panta 2. punkta b) un c) apakšpunktu.
Šī sprieduma 10. punktā minētā paskaidrojošā piezīme par pārbaudēm neesot pietiekams juridiskais pamats, lai pamatotu šādu praksi. Saskaņā ar tiesiskuma principu jebkura procedūra, kas saistīta ar visu datu kopiju, būtu jāreglamentē ar Savienības likumdevēja aktu vai vismaz Komisijas pieņemtu aktu, saskaņā ar šī likumdevēja skaidri deleģētajām pilnvarām.
Tas pats attiecoties uz vietu, kurā Komisija ir pilnvarota veikt pārbaudi. Izmeklēšanas pilnvaru, kas tai piešķirtas ar Regulas Nr. 1/2003 20. pantu, ģeogrāfiskais tvērums skaidri attiecoties tikai uz attiecīgo uzņēmumu telpām, kā to pierādot šīs regulas 20. panta 1. punkta formulējums. Turklāt no minētās regulas 21. panta izrietot, ka Komisija savas pilnvaras veikt pārbaudi citās telpās var īstenot tikai izņēmuma kārtā, ja tas ir tieši atļauts Savienības tiesību aktā. Šajā lietā šīs pašas regulas 20. panta 1. punkts un lēmums par pārbaudi, kurā ir pārņemts tā saturs, tātad ir aizliegts Komisijai turpināt attiecīgo pārbaudi savās telpās Briselē. Līdz ar to Vispārējās tiesas veiktā Regulas Nr. 1/2003 20. panta interpretācija esot pretrunā šīs regulas piemērošanas jomai, kā arī tiesiskuma un tiesiskās drošības principiem.
Tas, ka attiecībā uz dokumentu pārbaudi Komisijas telpās Briselē esot bijušas jāpiemēro tādas pašas garantijas kā tās, kas šai iestādei ir jāievēro pārbaudē uz vietas, neapšauba to, ka pastāv Regulas Nr. 1/2003 pārkāpums, ko tā ir pieļāvusi tādēļ, ka tā turpināja attiecīgo pārbaudi savās telpās Briselē.
Komisija apgalvo, ka pirmais pamats ir nepieņemams, jo tas ir tikai jau tiesvedībā pirmajā instancē izvirzīto argumentu atkārtojums un tā mērķis ir likt Tiesai pārskatīt argumentus, kurus apelācijas sūdzības iesniedzējas ir izvirzījušas Vispārējā tiesā. Pakārtoti Komisija apgalvo, ka šis pamats ir neefektīvs, vai vismaz nepamatots, jo tas esot balstīts uz pārsūdzētā sprieduma nepilnīgu interpretāciju, kurā nav ņemti vērā Vispārējās tiesas galvenie šī sprieduma 50. un 56. punktā izdarītie secinājumi.
Tiesas vērtējums
Attiecībā uz pirmā pamata pieņemamību ir jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas ar šo pamatu apstrīd Vispārējās tiesas sniegto Regulas Nr. 1/2003 20. panta 2. punkta b) un c) apakšpunkta interpretāciju. No Tiesas judikatūras izriet, ka tad, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd Vispārējās tiesas veikto Savienības tiesību interpretāciju vai piemērošanu, pirmajā instancē izskatītie tiesību jautājumi var no jauna tikt izskatīti apelācijas tiesvedībā. Ja apelācijas sūdzības iesniedzējs nevarētu šādā veidā pamatot savu apelāciju ar pamatiem un argumentiem, kas jau izmantoti Vispārējā tiesā, minētā apelācijas tiesvedība daļēji zaudētu savu jēgu (skat. spriedumu, 2019. gada 16. janvāris, Komisija/United Parcel Service,
C‑265/17 P
,
EU:C:2019:23
,
15.
punkts un tajā minētā judikatūra). Līdz ar to pirmais pamats ir pieņemams.
Attiecībā uz lietas būtību vispirms ir jānorāda, ka, protams, apelācijas sūdzības iesniedzējas neapstrīd Vispārējās tiesas konstatējumus, kas ietverti pārsūdzētā sprieduma 50. un 56. punktā. Saskaņā ar šiem konstatējumiem, pirmkārt, attiecīgo datoru cieto disku attēla kopijas izgatavošana, kas tika veikta, izmantojot Komisijas izmeklēšanas programmatūru, būtībā ir starpposms, kura mērķis ir ļaut inspektoriem meklēt dokumentus, kuri ir būtiski pārbaudei. Otrkārt, no minētajiem konstatējumiem izriet, ka šajā lietā Komisija nebija tieši iekļāvusi izmeklēšanas lietas materiālos visus dokumentus, kas bija ietverti šajos cietā diska attēlos, iepriekš nepārbaudot to būtiskumu attiecībā uz izmeklēšanas priekšmetu. Tomēr tas, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas nav apstrīdējušas šos pašus Vispārējās tiesas konstatējumus, nenozīmē – pretēji tam, ko apgalvo Komisija –, ka pirmais pamats ir neefektīvs attiecībā uz argumentiem, kurus apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzījušas par pārsūdzētā sprieduma pamatojumu, saskaņā ar kuru Komisijai bija tiesības iegūt attiecīgo datoru cietā diska attēlu kopijas. Minētie konstatējumi paši par sevi nav pietiekami, lai pierādītu, ka Komisijai bija pilnvaras izgatavot šādas kopijas.
Tādēļ ir jāpārbauda, vai Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatot, ka Regulas Nr. 1/2003 20. panta 2. punkta b) vai c) apakšpunktā Komisijai ir piešķirtas pilnvaras iegūt šādas cietā diska attēla kopijas un turpināt pārbaudi savās telpās Briselē.
Pirmkārt, runājot par attiecīgo datoru cietā diska attēlu kopiju izgatavošanu, ir jānorāda, ka gan no Regulas Nr. 1/2003 20. panta 2. punkta c) apakšpunkta formulējuma, gan no tā konteksta izriet, ka ar šo tiesību normu atļaujot Komisijai “jebkādā veidā ņemt vai iegūt” grāmatvedības dokumentu vai citu dokumentu, kuri saistīti ar uzņēmējdarbību un kuri minēti šīs regulas 20. panta 2. punkta b) apakšpunktā, izvilkumu kopijas, Savienības likumdevējs ir domājis pierādījumus, kurus Komisija ir tiesīga iegūt, lai tos pievienotu lietas materiāliem un vajadzības gadījumā izmantotu tos procedūrā, kuras mērķis ir uzlikt sodu par Savienības konkurences tiesību pārkāpumiem. Tātad tiem ir jābūt dokumentiem, uz kuriem attiecas pārbaudes priekšmets, kas nozīmē, ka Komisija vispirms ir pārbaudījusi, vai tas tā ir (spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, Nexans France un Nexans/Komisija,
C‑606/18 P
,
EU:C:2020:571
,
58.
punkts).
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa nevarēja pamatoties uz Regulas Nr. 1/2003 20. panta 2. punkta c) apakšpunktu, lai nospriestu, ka Komisijai bija tiesības izgatavot attiecīgo datoru cietā diska attēla kopijas.
Tomēr Regulas Nr. 1/2003 20. panta 2. punkta b) apakšpunktā, uz kuru arī atsaucas Vispārējā tiesa un ar kuru Komisijai ir atļauts pārbaudīt uzņēmuma vai uzņēmumu apvienības, uz ko attiecas pārbaude, grāmatvedības dokumentus, kā arī citus dokumentus, kuri saistīti ar uzņēmējdarbību, neatkarīgi no to veida, kādā tos glabā, ir sniegts juridisks pamats šādu kopiju izgatavošanai (spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, Nexans France un Nexans/Komisija,
C‑606/18 P
,
EU:C:2020:571
,
60.
punkts).
Ir jānorāda, pirmām kārtam, ka, tikai atļaujot Komisijai šajā ziņā veikt minēto pārbaudi, sīkāk neprecizējot Komisijai šādi piešķirtās pilnvaras, Savienības likumdevējs šai iestādei ir piešķīris zināmu rīcības brīvību attiecībā uz pārbaudes, kuru tā var veikt, konkrētu kārtību.
Tādējādi Komisija atkarībā no apstākļiem var nolemt veikt pārbaudāmā uzņēmuma digitālajā datu nesējā ietverto datu pārbaudi, izmantojot nevis šo datu oriģinālu, bet gan to kopiju. Proti, gan gadījumā, kad tā pārbauda oriģinālos datus, gan gadījumā, kad tā analizē šo datu kopiju, runa ir par tiem pašiem datiem, kas ir Komisijas veiktās pārbaudes priekšmets.
Tādējādi Komisijas tiesības izgatavot datora cietā diska attēla kopiju – kā šajā datu nesējā esošo datu pārbaudes starpposms – nav Komisijai piešķirta papildu prerogatīva, bet gan, kā Vispārējā tiesa to pamatoti konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 53. punktā, ietilpst pārbaudes pilnvarās, kas Regulas Nr. 1/2003 20. panta 2. punkta b) apakšpunktā piešķirtas šai iestādei.
Otrām kārtām, lai arī no judikatūras skaidri izriet, ka Komisijas pārbaudes pilnvaras konkurences jomā ir skaidri norobežotas (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 18. jūnijs, Deutsche Bahn u.c./Komisija,
C‑583/13 P
,
EU:C:2015:404
,
31.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), tas tomēr nenozīmē, ka tiesību normas, kurās minētajai iestādei piešķirtas pārbaudes pilnvaras, ir jāinterpretē šauri, pat ja šajā ziņā ir jāraugās, lai netiktu pārkāptas attiecīgā uzņēmuma tiesības. Šīs tiesības tiek garantētas, ja Komisija – kā šajā lietā – nokopē, protams, iepriekš nepārbaudītus datus, bet pēc tam, stingri ievērojot attiecīgā uzņēmuma tiesības uz aizstāvību, izmeklē šo datu būtiskumu attiecībā uz pārbaudes priekšmetu pirms tam, kad par atbilstīgiem atzītie dokumenti šajā ziņā tiek iekļauti lietas materiālos un pārējie nokopētie dati tiek izdzēsti.
Līdz ar to Komisijas tiesības izgatavot šādas kopijas neietekmē nedz Regulā Nr. 1/2003 paredzētās procesuālās garantijas, nedz citas pārbaudāmā uzņēmuma tiesības ar nosacījumu, ka Komisija pēc pārbaudes pabeigšanas lietas materiālos iekļauj tikai tos dokumentus, kas ir būtiski attiecībā uz pārbaudes priekšmetu. Kā to konstatējusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 56. punktā, tā tas bija šajā lietā.
Trešām kārtam, kā izriet no Vispārējās tiesas faktu konstatējumiem pārsūdzētā sprieduma 49. punktā, Komisija izmanto izmeklēšanas programmatūru, kurā ir viens obligāts iepriekšējs posms, dēvēts par “indeksāciju”, kas parasti aizņem ievērojamu laiku. Tas pats attiecas uz informācijas apstrādes procesa nākamo posmu, kurā Komisija veic šo datu pārbaudi, par ko turklāt liecina šīs lietas apstākļi. Tātad ne tikai Komisijas, bet arī attiecīgā uzņēmuma interesēs ir tas, lai šī iestāde, veicot pārbaudi, pamatotos uz šo datu kopiju, tādējādi ļaujot šim uzņēmumam turpināt izmantot oriģinālos datus, kā arī datu nesējus, kuros tie atrodas, tiklīdz šī kopija tiks izgatavota, un tādējādi samazinot Komisijas veiktās pārbaudes radīto iejaukšanos šī uzņēmuma darbībā.
Šādos apstākļos apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti par attiecīgo datoru cietā diska attēla kopiju izgatavošanu, kas balstīti uz Regulas Nr. 1/2003 20. panta 2. punkta c) apakšpunkta formulējumu un šīs regulas 20. panta 2. punkta vispārējo sistēmu, ir jānoraida.
Otrkārt, attiecībā uz Komisijas lēmumu turpināt attiecīgo datoru cietā diska attēla kopiju pārbaudi savās telpās Briselē ir jānorāda, ka, protams, gan no Regulas Nr. 1/2003 20. panta formulējuma, gan tā sistēmas izriet, ka pārbaudei ir jāsākas un tā principā ir jāturpina, kā tas ir noteikts šīs regulas 20. panta 1. punktā, “uzņēmum[os] un uzņēmumu apvienīb[ās]” un ka šī iemesla dēļ, pirmkārt, minētās regulas 20. panta 2. punkta a) apakšpunktā Komisijai ir atļauts “iekļūt jebkurās uzņēmumu vai uzņēmumu apvienību telpās, zemes īpašumos un transporta līdzekļos” un, otrkārt, šīs pašas regulas 20. panta 3. punktā Komisijai ir noteikts pienākums pirms pārbaudes laikus paziņot par pārbaudi tās dalībvalsts konkurences iestādei, “kuras teritorijā to veiks”. Arī šī iemesla dēļ šajā lietā lēmumā par pārbaudi
Prysmian
bija noteikts pienākums pakļauties pārbaudei “visās [tā] telpās” un tā meitasuzņēmumu telpās.
Tomēr, kā Vispārējā tiesa pamatoti norādījusi pārsūdzētā sprieduma 58. punktā, Regulas Nr. 1/2003 20. panta 2. punkta b) apakšpunktā nav noteikts, kā to apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējas, ka pārbaudāmo uzņēmumu grāmatvedības dokumentu un citu dokumentu, kuri saistīti ar uzņēmējdarbību, pārbaude jebkuros apstākļos ir jāveic vienīgi to telpās (spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, NexansFrance un Nexans/Komisija,
C‑606/18 P
,
EU:C:2020:571
,
78.
punkts).
Tas pats attiecas uz lēmumu par pārbaudi, kurā ir vienīgi paredzēts, ka attiecīgā pārbaude varēja notikt jebkurās apelācijas sūdzības iesniedzēju telpās.
Šādas pārbaudes veikšana Komisijas telpās pati par sevi un salīdzinājumā ar pārbaudi, kas veikta pašu pārbaudāmo uzņēmumu telpās, nav uzskatāma par šo uzņēmumu tiesību papildu aizskārumu, kas prasītu, lai šāda Komisijas iespēja būtu tieši paredzēta, un to nevarētu netieši izsecināt no pilnvarām, kas šai iestādei ir piešķirtas ar Regulas Nr. 1/2003 20. panta 1. un 2. punktu. Tas, ka noteiktos gadījumos iespēja turpināt pārbaudi Komisijas telpās neesot obligāta, lai Komisija varētu to īstenot, nenozīmē, ka šāda iespēja ir izslēgta jebkuros apstākļos (spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, Nexans France un Nexans/Komisija,
C‑606/18 P
,
EU:C:2020:571
,
80.
punkts).
Likumīgi iemesli var likt Komisijai arī attiecīgo uzņēmumu interesēs nolemt turpināt savās telpās Briselē to datu pārbaudi, kurus tā ir ieguvusi attiecīgajā uzņēmumā. Šajā ziņā ir jāatgādina, kā tas izriet no šī sprieduma 60. punkta, ka elektronisko datu apstrādei nepieciešamais laiks var būt ievērojams. Ja Komisijai tiktu pieprasīts veikt šādu datu apstrādi vienīgi pārbaudāmā uzņēmuma telpās, ja runa ir par īpaši apjomīgiem datiem, sekas varētu būt tādas, ka inspektoru klātbūtne šī uzņēmuma telpās būtu ievērojami ilgāka, un tas varētu kaitēt pārbaudes efektivitātei un nevajadzīgi palielināt iejaukšanos minētā uzņēmuma darbībā pārbaudes dēļ (spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, Nexans France un Nexans/Komisija,
C‑606/18 P
,
EU:C:2020:571
,
81.
punkts).
Turklāt ir jāatgādina, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 60. punkta, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas nepārmet Komisijai, ka tā, minētās iestādes telpās Briselē pārbaudot attiecīgā datora cietā diska attēlus, ir rīkojusies citādi, nekā tā būtu rīkojusies, ja šī pārbaude būtu notikusi apelācijas sūdzības iesniedzēju telpās. Apelācijas sūdzības iesniedzējas neapstrīd, ka Komisijas veiktā pārbaude tās telpās Briselē ir notikusi, stingri ievērojot to tiesības uz aizstāvību, jo Komisija visu attiecīgās pārbaudes laiku bija nodrošinājusi attiecīgo datu aizsardzību un lietas materiāliem bija pievienojusi tikai tos dokumentus, par kuriem tā iepriekš bija pārliecinājusies, ka tie ir būtiski šajā pārbaudē.
Regulas Nr. 1/2003 20. panta 2. punkta b) apakšpunkta interpretāciju, saskaņā ar kuru Komisija vajadzības gadījumā savās telpās Briselē var turpināt pārbaudi, ko tā ir likumīgi sākusi uzņēmuma vai uzņēmumu apvienības, uz kuru attiecas pārbaude, telpās, nevar apšaubīt ar apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu, saskaņā ar kuru tikai izņēmuma gadījumā šīs regulas 21. pantā Komisijai ir atļauts īstenot savas pārbaudes pilnvaras “citās telpās”. Šis 21. pants attiecas uz situāciju, kas pilnībā atšķiras no tās, kura ir paredzēta minētās regulas 20. pantā, proti, iespēju Komisijai veikt pārbaudes telpās, kas nav attiecīgā uzņēmuma uzņēmējdarbības telpas, piemēram, tā personāla locekļu dzīvesvietā vai transportlīdzekļos, ja pastāv pamatotas aizdomas, ka tur tiek glabāti grāmatvedības dokumenti vai citi dokumenti, kuri saistīti ar uzņēmējdarbību un kuri attiecas uz jomu, par kuru tiek veikta pārbaude, un kuri varētu būt būtiski smaga LESD 101. vai 102. panta pārkāpuma pierādīšanā (spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, Nexans France un Nexans/Komisija,
C‑606/18 P
,
EU:C:2020:571
85. punkts).
Iepriekšējā punktā minēto Regulas Nr. 1/2003 20. panta 2. punkta b) apakšpunkta interpretāciju nevar apšaubīt arī ar apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu, saskaņā ar kuru šāda interpretācija sniegtu Komisijai iespēju veikt pārbaudes no attāluma vai likt attiecīgajiem uzņēmumiem tai nosūtīt veselas cieto disku kopijas, ciktāl tā nodrošina atbilstošas garantijas. Komisijas iespējai savās telpās Briselē turpināt pārbaudi, ko tā ir sākusi pārbaudāmā uzņēmuma telpās, nav nekādas ietekmes uz jautājumu, vai šai iestādei, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 20. panta 2. punkta b) un c) apakšpunktu, ir tiesības pārbaudīt un kopēt trešo personu rīcībā esošos dokumentus. Šajā ziņā ir jānorāda – tas, ka Komisija turpina pārbaudi pati savās telpās, nozīmē, ka runa ir par vienas un tās pašas pārbaudes, kas sākta šāda uzņēmuma telpās, turpināšanu, nevis par jaunu pārbaudi pie trešās personas (šajā ziņā skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, Nexans France un Nexans/Komisija,
C‑606/18 P
,
EU:C:2020:571
,
84.
punkts).
Tomēr ir jāprecizē, ka Komisija, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 20. panta 2. punkta b) apakšpunktu, var izmantot iespēju savās telpās Briselē turpināt pārbaudāmā uzņēmuma grāmatvedības un citu dokumentu, kuri saistīti ar uzņēmējdarbību, pārbaudi tikai tad, ja tā var likumīgi uzskatīt, ka to ir pamatoti darīt pārbaudes efektivitātes interesēs vai lai izvairītos no pārmērīgas iejaukšanās attiecīgā uzņēmuma darbībā (spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, Nexans France un Nexans/Komisija,
C‑606/18 P
,
EU:C:2020:571
,
87.
punkts).
Šajā lietā, kā izriet no Vispārējās tiesas konstatētā faktu izklāsta, kas būtībā ir atgādināts šī sprieduma 10.–14. punktā, inspektori kopumā ir pavadījuši trīs dienas apelācijas sūdzības iesniedzēju telpās, proti, no 2009. gada 28. līdz 30. janvārim. Viņi izgatavoja attiecīgo datoru cieto disku attēlu kopijas un saglabāja tos datu nesējā, kā arī Komisijas datorā. Šis datu nesējs un šis dators tika ievietoti aizzīmogotās aploksnēs un aizvesti uz Komisijas birojiem Briselē. Pēc tam datu, kas tika aizvesti uz Briseli, pārbaude, piedaloties apelācijas sūdzības iesniedzēju pārstāvjiem, ilga trīs darba dienas no 2009. gada 26. februāra līdz 2. martam, kas nozīmē, ka brīdī, kad Komisija nolēma turpināt pārbaudi savās telpās Briselē, joprojām bija jāpārbauda ļoti liels apjoms digitālo datu.
Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka Komisija nav pieļāvusi nelikumību, nolemjot turpināt attiecīgo pārbaudi savās telpās Briselē. Ņemot vērā Vispārējās tiesas konstatētos faktus, Komisija varēja likumīgi uzskatīt, ka bija pamatoti turpināt šo pārbaudi tās telpās Briselē, tādējādi izvairoties no inspektoru klātbūtnes apelācijas sūdzības iesniedzēju telpās paildzināšanas pārbaudes efektivitātes interesēs un lai izvairītos no pārmērīgas iejaukšanās šī uzņēmuma darbībā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, Nexans France un Nexans/Komisija,
C‑606/18 P
,
EU:C:2020:571
,
89.
punkts).
Kā izriet no šī sprieduma 65. punkta, Komisijas iespēja turpināt savās telpās Briselē uzņēmuma grāmatvedības dokumentu un citu dokumentu, kuri saistīti ar uzņēmējdarbību, pārbaudi, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 20. panta 2. punkta b) apakšpunktu, ir pakļauta nosacījumam, ka šāda turpināšana nerada nekādu tiesību uz aizstāvību pārkāpumu un nav attiecīgo uzņēmumu tiesību papildu aizskārums, kurš pārsniegtu to, kas raksturīgs pārbaudei to telpās. Šādu aizskārumu būtu iespējams konstatēt, ja minētās pārbaudes turpināšana Komisijas telpās Briselē pārbaudāmajam uzņēmumam radītu papildu izmaksas, kas izrietētu vienīgi no minētās pārbaudes turpināšanas. No tā izriet – ja minētās pārbaudes turpināšana var radīt papildu izmaksas, Komisija to var veikt tikai ar nosacījumu, ka tā piekrīt atlīdzināt minētās izmaksas, ja attiecīgais uzņēmums tai šajā ziņā iesniedz pamatotu lūgumu (spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, Nexans France un Nexans/Komisija,
C‑606/18 P
,
EU:C:2020:571
,
90.
punkts).
Ņemot vērā iepriekš minēto, pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par otro pamatu
Ar otro pamatu, kas attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 130.–140. un 144.–148. punktu un kas ir sadalīts trīs daļās, apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pieļāvusi tiesību kļūdas, apstiprinot strīdīgā lēmuma pamatotību, kurā
PrysmianCS
tika atzīta par atbildīgu par pārkāpumu visā tā laikposmā, proti, no 1999. gada 18. februāra līdz 2009. gada 27. janvārim, lai arī tas tika pierādīts tikai 2001. gada 27. novembrī.
Par pirmo daļu
–
Lietas dalībnieku argumenti
Ar otrā pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi personiskās atbildības un tiesiskās drošības principus.
No Tiesas judikatūras izrietot, ka principā fiziskajai vai juridiskajai personai, kas pārkāpuma izdarīšanas laikā vadīja attiecīgo uzņēmumu, kurš ir piedalījies Savienības konkurences tiesību pārkāpumā, ir pienākums par to atbildēt, pat ja lēmuma, ar ko tiek konstatēts pārkāpums, pieņemšanas dienā šī uzņēmuma vadība ir nodota citai fiziskai vai juridiskai personai. Atkāpes no šī vispārējā principa varētu pamatot tikai izņēmuma apstākļi, proti, Savienības konkurences tiesību normu lietderīgās iedarbības un preventīvās iedarbības nodrošināšanai. Šādos gadījumos šī cita fiziska vai juridiska persona var tikt saukta pie atbildības saskaņā ar saimnieciskās pēctecības principu. No Tiesas judikatūras arī izrietot, ka šādi apstākļi ir konstatējami, ja fiziska vai juridiska persona, kas ir izdarījusi pārkāpumu, juridiski vai saimnieciski vairs nepastāvētu, un ja starp sākotnējo vadītāju un jauno vadītāju, kurš līdz ar to piemēro vienas un tās pašas komerciālās vadlīnijas, pastāvētu strukturāla saikne.
Šajā gadījumā Vispārējai tiesai vispirms no attiecīgo sabiedrību valsts tiesību viedokļa esot bijis jāidentificē
PrysmianCS
sākotnējais vadītājs, proti,
Pirelli
, kurš esot pārņēmis
PirelliCS
. Vispārējā tiesa neesot veikusi šādu pārbaudi un esot piemērojusi saimnieciskās pēctecības principu kā vienkāršu alternatīvu juridisko vienību personiskās atbildības principam, kā to pierādot fakts, ka tā iespēju, ka Komisija ir pieļāvusi tiesību kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot
PirelliCSE
par
PirelliCS
tiesību pārņēmēju, noraidīja kā tādu, kam nav seku. Šajā gadījumā runa esot par acīmredzamu tiesību kļūdu, kuras rezultātā pretēji tiesiskās drošības principam Komisijai esot atzīta absolūta rīcības brīvība, kas tai ļauj noteikt juridisko vienību, kurai var tikt uzlikts naudas sods par aktīvu nodošanu grupas ietvaros.
Komisija apgalvo, ka otrais pamats ir nepieņemams, jo apelācijas sūdzības iesniedzējas tikai atkārto Tiesā argumentus, kurus tās jau bija izvirzījušas Vispārējā tiesā. Apelācijas sūdzības iesniedzējas lūdzot Tiesu pārskatīt pierādījumus, kurus Vispārējā tiesa jau esot pārbaudījusi.
Pakārtoti, šis otrais pamats esot nepamatots.
Pirelli
apgalvo, ka saimnieciskās pēctecības princips ir piemērojams ne tikai tad, ja sākotnējais vadītājs, kurš ir izdarījis pārkāpumu, vairs nepastāv, bet arī tad, ja tas vairs neveic saimniecisko darbību attiecīgajā tirgū. Šajā gadījumā un pēc 2001. gadā notikušās sadalīšanas
PirelliCS
kļuva par pastkastītes uzņēmumu un
PirelliCSE
kļuva par tās vienīgo saimniecisko un juridisko pēcteci. Tas, ka sākotnējais mātesuzņēmums
Pirelli
joprojām pastāvēja strīdīgā lēmuma pieņemšanas brīdī, neko nemainot šajā analīzē.
Pirelli
piebilst, ka katrā ziņā tā neesot atbrīvota no atbildības par attiecīgo pārkāpumu, bet esot tikusi atzīta par solidāri atbildīgu par šo pārkāpumu kopā ar
PrysmianCS
par laikposmu no 1999. gada 18. februāra līdz 2005. gada 28. jūlijam.
Pirelli
uzskata, ka otrā pamata pirmā daļa tādējādi ir neefektīva un katrā ziņā nepamatota.
–
Tiesas vērtējums
Saskaņā ar šīs sprieduma 49. punktā atgādināto Tiesas judikatūru, ņemot vērā, ka otrā pamata pirmajā daļā ir apstrīdēts tiesību jautājums, ko Vispārējā tiesa ir izvērtējusi, pamats šajā daļā, pretēji Komisijas apgalvotajam, ir jāuzskata par pieņemamu, jo šāds tiesību jautājums var no jauna tikt apspriests apelācijas tiesvedībā.
Tomēr ir jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju otrā pamata pirmās daļas pamatojumam izvirzītā argumentācija ir balstīta uz kļūdainu Tiesas judikatūras interpretāciju šajā jomā.
Protams, attiecībā uz jautājumu, kādos apstākļos saimniecisku vienību, kas nav izdarījusi Savienības konkurences tiesību pārkāpumu, var tomēr sodīt par to, Tiesai ir bijusi iespēja paskaidrot, ka šāds gadījums ir tad, ja saimnieciska vienība, kas ir izdarījusi pārkāpumu, ir beigusi pastāvēt juridiski vai saimnieciski, jo sods, kas piemērots uzņēmumam, kas juridiski turpina pastāvēt, bet vairs neveic saimniecisku darbību, var zaudēt savu preventīvo iedarbību. Ja turpretī vienība, kas ir izdarījusi pārkāpumu, turpina gan pastāvēt juridiski, gan veikt saimnieciskas darbības, Komisijai principā ir pienākums uzlikt attiecīgo naudas sodu šai vienībai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 29. marts, ThyssenKrupp Nirosta/Komisija,
C‑352/09 P
,
EU:C:2011:191
,
144.
un
145.
punkts).
No Tiesas judikatūras arī izriet, ka tad, ja vienība, kas ir izdarījusi Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu, izdara juridiskas vai organizatoriskas izmaiņas, šo izmaiņu rezultātā nav obligāti jābūt izveidotai jaunai vienībai, kura ir atbrīvota no atbildības par pārkāpjošo rīcību, ko pieļāvusi pirms tās juridiski pastāvošā vienība, ja vien no saimnieciskā viedokļa raugoties abas vienības ir identiskas. Ja uzņēmumi varētu izvairīties no soda tikai tāpēc, ka to identitāte ir mainīta pārstrukturēšanas, pēctecības vai citu juridisku vai organizatorisku izmaiņu dēļ, tiktu apdraudēts mērķis apkarot konkurences tiesībām pretēju rīcību un atturēt no tās ar preventīvu sodu palīdzību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 18. decembris, Komisija/Parker Hannifin Manufacturing un Parker‑Hannifin,
C‑434/13 P
,
EU:C:2014:2456
,
40.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tādējādi Tiesa ir nospriedusi, ka gadījumā, ja divas vienības veido vienu ekonomisku vienību, tas, ka tā vienība, kura ir izdarījusi pārkāpumu, vēl pastāv, pats par sevi netraucē uzlikt sodu vienībai, kurai tā ir nodevusi savu saimniecisko darbību, it īpaši, ja šīs vienības ir bijušas vienas un tās pašas personas kontrolē un, ņemot vērā tās saistošās ciešās saimnieciskās un organizatoriskās saiknes, tās būtībā piemēro vienas un tās pašas komercvadlīnijas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 18. decembris, Komisija/Parker Hannifin Manufacturing un Parker‑Hannifin,
C‑434/13 P
,
EU:C:2014:2456
,
41.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Pamatojoties uz šo judikatūru un Vispārējās tiesas neatkarīgajam vērtējumam iesniegtajiem faktiskajiem apstākļiem, tā pārsūdzētā sprieduma 130.–133. punktā apstiprināja, ka
PirelliCSE
ir jāuzskata par vienību, kas kopš 2001. gada 27. novembra ekonomiskā ziņā ir turpinājusi
PirelliCS
darbību, un ka Komisija atbilstoši saimnieciskās pēctecības principam ir pamatoti uzskatījusi, ka atbildība par
PirelliCS
dalību attiecīgajā pārkāpumā tika nodota
PirelliCSE
.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas neapstrīd, ka šī sprieduma 87. punktā minētie nosacījumi šajā lietā bija izpildīti.
Šādos apstākļos Vispārējā tiesa, nepieļaujot kļūdu, nosprieda, ka Komisijai bija tiesības uzskatīt
PirelliCSE
par
PirelliCS
saimnieciskās darbības pārņēmēju.
Turklāt Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 140. punktā pamatoti nosprieda, ka pat uzskatot, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, uzskatot
PirelliCSE
par
PirelliCS
tiesību pēcteci, šis secinājums neietekmē mērķi noteikt pirmajai no šīm sabiedrībām atbildību par tiešu līdzdalību attiecīgajā pārkāpumā līdz 2001. gada 27. novembrim, jo Komisija katrā ziņā pareizi ir konstatējusi, ka
PirelliCSE
bija
PirelliCS
saimnieciskās darbības pārņēmēja.
Turklāt attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu par Savienības konkurences tiesību normu lietderīgo un preventīvo iedarbību ir jāatgādina, ka strīdīgajā lēmumā Komisija atzina arī
Pirelli
atbildību par attiecīgo pārkāpumu kā
Pirelli CS
un
PirelliCSE
mātesuzņēmumam laikposmā no 1999. gada 18. februāra līdz 2005. gada 28. jūlijam.
Ņemot vērā iepriekš minēto, otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par otro daļu
–
Lietas dalībnieku argumenti
Ar otrā pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, piemērojot vienlīdzīgas attieksmes principu šajā lietā.
Nexans France
un
Silec Cable
esot bijušas līdzīgās situācijās ar
PrysmianCS
, proti, tās tika radītas pēc iekšējās pārstrukturēšanas, lai pārņemtu pastāvošo darbību, kas nozīmēja attiecīgo darbinieku un aktīvu iesaistīšanu ar karteli saistītās koluzīvās darbībās, ar mērķi pārdot tās trešajām personām. Taču saimnieciskās pēctecības princips esot ticis piemērots tikai attiecībā uz
PrysmianCS
.
No Tiesas judikatūras izrietot, ka Komisijai, kad tā attiecībā uz aizliegtu vienošanos pieņem īpašu metodi, lai noteiktu mātesuzņēmumu atbildību par to meitasuzņēmumu izdarītajiem pārkāpumiem, izņemot īpašus apstākļus, ir jāpiemēro vieni un tie paši metodiskie kritēriji attiecībā uz visiem mātesuzņēmumiem. Šī judikatūra esot piemērojama arī tad, ja Komisija nolemj saukt pie atbildības vienu no sava lēmuma adresātiem, pamatojoties uz saimnieciskās pēctecības principu, tomēr neattiecinot uz pārējiem šī lēmuma adresātiem tādu pašu attieksmi. Lai gan Komisijai ir zināma rīcības brīvība attiecībā uz šī principa piemērošanu, lai uzliktu atbildību mātessabiedrībām, tai tas tomēr nebūtu jāpiemēro.
Savukārt, ja šī iestāde nolemj piemērot minēto principu, tai tas esot jādara attiecībā uz citiem ar aizliegto vienošanos saistītiem uzņēmumiem, kuri atradās salīdzināmās situācijās. Šajā lietā Vispārējā tiesa tātad esot pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka Komisijas lēmums nepiemērot saimnieciskās pēctecības principu citiem strīdīgā lēmuma adresātiem, bet tikai
PrysmianCS
, nebija prettiesisks.
Līdz ar to Vispārējās tiesas atsaucei pārsūdzētā sprieduma 145. un 146. punktā uz Tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošanai ir jābūt saskaņotai ar tiesiskuma principa ievērošanu, kas nozīmē, ka neviens savā labā nevar atsaukties uz prettiesiskumu, kas izdarīts cita labā, neesot nozīmes.
Komisija apgalvo, ka otrais pamats ir nepieņemams šī sprieduma 79. punktā jau izklāstīto iemeslu dēļ un, pakārtoti, ir nepamatots.
Pirelli
apgalvo, ka šī pamata otrā daļa nav pamatota.
–
Tiesas vērtējums
Saskaņā ar šī sprieduma 49. punktā atgādināto Tiesas judikatūru, tā kā otrā pamata otrā daļa attiecas uz tiesību jautājumu, ko Vispārējā tiesa ir izvērtējusi, pamats šajā daļā, pretēji Komisijas apgalvotajam, ir jāuzskata par pieņemamu, jo šāds tiesību jautājums var no jauna tikt izskatīts apelācijas tiesvedībā.
Jāatgādina, ka vienlīdzīgas attieksmes princips ir vispārējs Savienības tiesību princips, kas ietverts Hartas 20. un 21. pantā. No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka šis princips paredz, ka līdzīgās situācijās nedrīkst būt atšķirīga attieksme un ka atšķirīgās situācijās nedrīkst būt vienāda attieksme, ja vien šāda attieksme nav objektīvi pamatojama (skat. it īpaši spriedumu, 2014. gada 12. novembris, Guardian Industries un Guardian Europe/Komisija,
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
,
51.
punkts).
Šajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi šo principu, apstiprinot Komisijas lēmumu atzīt
PrysmianCS
par atbildīgu par attiecīgo pārkāpumu laikposmā pirms tās izveidošanas, pamatojoties uz saimnieciskās pēctecības principu, lai gan Komisija šo principu nepiemēroja attiecībā uz
Nexans France
un
Silec Cable
, kas, kā uzskata apelācijas sūdzības iesniedzējas, ir divi uzņēmumi, kuri atradās līdzīgā situācijā kā
PrysmianCS
.
Šīs daļas pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējas būtībā izvirza divus argumentus.
Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas atsaucas uz Tiesas judikatūru, kas it īpaši izriet no 2013. gada 18. jūlija sprieduma Dow Chemical u.c./Komisija (
C‑499/11 P
,
EU:C:2013:482
), kurā tā minētā sprieduma 50. punktā nosprieda, ka Komisijai, kad tā attiecībā uz aizliegtu vienošanos pieņem īpašu metodi, lai noteiktu mātesuzņēmumu atbildību par to meitassabiedrību pārkāpumiem, izņemot īpašus apstākļus, ir jābalstās uz vieniem un tiem pašiem kritērijiem visu šo mātessabiedrību gadījumā.
Attiecībā uz šo argumentu ir jāatgādina, ka lieta, kurā tika pasludināts minētais spriedums, attiecās uz situāciju, kurā no Komisijas lēmuma izrietēja, ka attiecībā uz atbildības par meitassabiedrības izdarītu pārkāpumu attiecināšanu uz mātesuzņēmumu tā izvēlējās īpašu metodi, lai noteiktu attiecīgo mātesuzņēmumu atbildību, un kura tai līdz ar to bija jāpiemēro visiem uzņēmumiem, uz kuriem attiecas šis pārkāpums (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 19. jūlijs, Alliance One International un Standard Commercial Tobacco/Komisija,
C‑628/10 P un C‑14/11 P
,
EU:C:2012:479
, 50., 53., kā arī 59. punkts). Pat pieņemot, ka šī judikatūra varētu tikt attiecināta uz atzīšanu par vainojamu pārkāpumā, pamatojoties uz saimnieciskās pēctecības principu, ir jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas nav pierādījušas, ka Komisija būtu izvēlējusies piemērot tādu šī principa piemērošanas metodi, kas būtu atkāpe no vispārējiem noteikumiem. Līdz ar to no strīdīgā lēmuma neizriet, ka attiecībā uz visiem uzņēmumiem, kas iesaistīti attiecīgajā pārkāpumā, būtu bijusi jāpiemēro īpaša metode.
No tā var secināt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas nevar pamatoti atsaukties uz šī sprieduma 104. punktā minēto judikatūru, lai pierādītu, ka šajā lietā ir pārkāpts vienlīdzības princips.
Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka, tā kā Komisija bija izvēlējusies pamatoties uz saimnieciskās pēctecības principu, lai konstatētu
PrysmianCS
atbildību par laikposmu pirms tās izveidošanas, tai esot bijusi jāpiemēro šī pati metode
Nexans France
un
Silec Cable
gadījumā. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējas, kā to pamatoti apgalvo
Pirelli
, faktiski apgalvo, ka strīdīgais lēmums attiecībā uz šīm divām sabiedrībām ir prettiesisks.
Kā Vispārējā tiesa pamatoti norādījusi pārsūdzētā sprieduma 146. punktā, no Tiesas judikatūras izriet, ka vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošana ir jāsaskaņo ar tiesiskuma ievērošanu, kas nozīmē, ka neviens savā labā nevar atsaukties uz prettiesisku darbību, kura ir izdarīta cita labā (spriedums, 2016. gada 16. jūnijs, Evonik Degussa un AlzChem/Komisija,
C‑155/14 P
,
EU:C:2016:446
,
58.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzējas nevar pamatoties uz Komisijas iespējami pieļauto prettiesiskumu attiecībā uz
Nexans France
un
Silec Cable
, lai apstrīdētu pārsūdzēto spriedumu šajā jautājumā.
Ņemot vērā iepriekš minēto, otrā pamata otrā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par trešo daļu
–
Lietas dalībnieku argumenti
Ar otrā pamata trešo daļu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi tai LESD 296. pantā paredzēto pienākumu norādīt pamatojumu, nelemjot par to iebildumu attiecībā uz saimnieciskās pēctecības principa izņēmuma raksturu, un, noraidot apelācijas sūdzības iesniedzēju pirmajā instancē izvirzītā ceturtā pamata pirmo un otro daļu, balstoties uz pretrunīgu pamatojumu.
Komisija apgalvo, ka otrais pamats ir nepieņemams šī sprieduma 79. punktā jau izklāstīto iemeslu dēļ un, pakārtoti, nepamatots. Turklāt trešā daļa esot neefektīva, jo tā neesot autonoms pamats, kas ļautu atcelt pārsūdzēto spriedumu.
–
Tiesas vērtējums
Ņemot vērā, ka pamats šajā daļā attiecas uz kļūdu pārsūdzētā sprieduma pamatojumā un līdz ar to Savienības tiesai tiesību aktos paredzētā pienākuma pārkāpumu, tas – pretēji Komisijas apgalvotajam – ir jāuzskata par pieņemamu.
Attiecībā uz lietas būtību ir jānorāda, pirmkārt, ka Vispārējai tiesai pēc tam, kad tā bija pierādījusi, ka Komisijas pieeja strīdīgajā lēmumā attiecībā uz saimnieciskās pēctecības principa piemērošanu atbilda Tiesas judikatūrai, nebija pienākuma konkrēti atbildēt uz apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu par šādas piemērošanas iespējamo izņēmuma raksturu. Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas nav precizējušas, kā Vispārējās tiesas šajā ziņā sniegtais pamatojums pēc būtības būtu pretrunīgs vai neloģisks.
Ņemot vērā iepriekš minēto, otrā pamata trešā daļa un līdz ar to šis pamats kopumā ir jānoraida kā nepamatoti.
Par trešo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar trešo pamatu, kas attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 169.–186. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi acīmredzamu kļūdu saistībā ar attiecīgā pārkāpuma kvalificēšanu par vienotu un turpinātu pārkāpumu. Vispārējā tiesa esot apstiprinājusi, ka Komisija ir iesniegusi pietiekamu precīzu informāciju, kas ļauj pierādīt triju aizliegto vienošanos veidojošo elementu esamību, tomēr tā neesot lēmusi par galveno apelācijas sūdzības iesniedzēju pirmajā instancē izvirzīto argumentu, saskaņā ar kuru Komisija neesot pierādījusi, ka šajā lietā runa ir par vienotu un turpinātu LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu.
No Tiesas judikatūras izrietot, ka, lai uzņēmumu sauktu pie atbildības par tā dalību vienotā un turpinātā pārkāpumā, ir jābūt izpildītiem trim nosacījumiem, proti, jābūt vispārējam plānam ar kopēju pretkonkurences mērķi, uzņēmums ir veicinājis šī plāna īstenošanu un tas ir zinājis par citu dalībnieku pretkonkurences plāna veicināšanu. Vispārējā tiesa esot kļūdaini apstiprinājusi strīdīgo lēmumu, neizvērtējot, vai ar to, ka pastāv nolīgums par “valsts teritoriju” pietiek, lai konstatētu saikni starp savāktajiem pierādījumiem, kas attiecās uz ļoti atšķirīgām situācijām un nolīgumiem, lai juridiski pietiekami pierādītu vienota un turpināta pārkāpuma esamību. Šajā ziņā ar pierādījumu sarakstu, kas apkopots pārsūdzētā sprieduma 172. un 173. punktā, nekādi nevarot pierādīt saiknes starp abām karteļa konfigurācijām un apgalvoto nolīgumu par “valsts teritoriju” esamību.
Vispārējā tiesa tostarp esot sagrozījusi pierādījumus attiecībā uz nolīgumu par “valsts teritoriju”, kā arī apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu, ka šis jēdziens esot neefektīvs un bezjēdzīgs, jo Āzijas spēka kabeļu ražotāji neesot izrādījuši nekādu interesi ienākt Eiropas ražotāju tirgos un otrādi.
Pārsūdzētā sprieduma 180. punktā Vispārējā tiesa esot nospriedusi, ka nolīgums, kura mērķis ir aizsargāt Eiropas ražotājus Savienības teritorijā no faktiskas vai potenciālas konkurences ar citiem ārvalstu ražotājiem, var ierobežot konkurenci, ja vien nepastāv šķēršļi ienākšanai Eiropas tirgū, kas izslēdz šo ārvalstu ražotāju potenciālo konkurenci. Ar šiem apsvērumiem Vispārējā tiesa neesot atbildējusi uz argumentu, ko apelācijas sūdzības iesniedzējas bija izvirzījušas savā pieteikumā par lietas ierosināšanu un saskaņā ar kuru Komisija esot paplašinājusi sadarbības attiecībā uz eksportu piemērošanas jomu attiecībā uz visu Savienības teritoriju, izmantojot nolīgumu par “valsts teritoriju”, lai gan šāda nolīguma piemērošana nekad neesot tikusi apspriesta saistībā ar karteļa A/R konfigurāciju rīkotajās sanāksmēs, un tas tā esot it īpaši tādēļ, ka Āzijas ražotājiem no stratēģiskā viedokļa neesot bijusi interese piedalīties konkursos attiecībā uz Savienības teritorijā īstenojamiem projektiem.
Pretēji tam, ko Vispārējā tiesa esot norādījusi pārsūdzētā sprieduma 183. punktā, apelācijas sūdzības iesniedzējas esot apgalvojušas nevis to, ka Japānas un Dienvidkorejas ražotāju dalība EEZ tirgū bija “tehniski neiespējama”, bet gan, ka ne ar vienu ekonomiska rakstura iemeslu nevarot pamatot tik lielu ieguldījumu. Līdz ar to Vispārējā tiesa esot sagrozījusi apelācijas sūdzības iesniedzēju šajā ziņā sniegtos paskaidrojumus.
Komisija apgalvo, ka trešais pamats ir nepieņemams. Ar šo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas atkārtojot argumentus, kas jau tikuši izvirzīti tiesvedībā pirmajā instancē, un to mērķis esot likt Tiesai pārskatīt šos argumentus. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzējas neesot izpildījušas Tiesas Reglamenta 169. panta 2. punktā tām noteikto pienākumu, jo tās neesot norādījušas konkrētas pārsūdzētā sprieduma daļas, kas juridiski pietiekami pierāda, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi pierādījumus.
Pakārtoti Komisija apgalvo, ka šis pamats nav pamatots, jo Vispārējā tiesa neesot tikai apstiprinājusi Komisijas veikto attiecīgā pārkāpuma kvalifikāciju, bet esot izvērtējusi daudzos lietas materiālos iekļautos pierādījumus, it īpaši informācijas apmaiņu par Eiropas projektu sadali, pierādot, ka tie bija daļa no vienota un turpināta pārkāpuma, kas attiecās uz abām karteļa konfigurācijām.
Tiesas vērtējums
Attiecībā uz trešā pamata pieņemamību ir jākonstatē, pirmkārt, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, pārsūdzētā sprieduma konkrētās daļas, uz kurām attiecas apelācijas sūdzības iesniedzēju trešais pamats, no apelācijas sūdzības ir saprotamas pietiekami skaidri.
Otrkārt, ir jānorāda, ka šī pamata pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirza divus atšķirīgus argumentus. Ar pirmo no tiem tās norāda, ka Vispārējā tiesa neesot lēmusi par jautājumu, vai Komisija bija pierādījusi, ka attiecīgais pārkāpums ir vienots un turpināts LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums. Savukārt otrais arguments attiecas uz to, ka Vispārējā tiesa esot sagrozījusi pierādījumus par nolīgumu par “valsts teritoriju”.
Kaut arī saskaņā ar šī sprieduma 49. punktā atgādināto Tiesas judikatūru, pirmais no šiem argumentiem attiecas uz tiesību jautājumu, ko Vispārējā tiesa ir izvērtējusi un kas var no jauna tikt izskatīts apelācijas tiesvedībā, tas pats attiecas arī uz otru argumentu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 256. panta 1. punkta otro daļu un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmo daļu apelācijas sūdzību var iesniegt tikai par tiesību jautājumiem. Tādēļ vienīgi Vispārējās tiesas kompetencē ir konstatēt un vērtēt atbilstošos faktus, kā arī vērtēt pierādījumu elementus. Tātad šo faktu un pierādījumu vērtējums, izņemot to sagrozīšanas gadījumus, nav tiesību jautājums, kas pats par sevi būtu pakļauts pārbaudei Tiesā apelācijas tiesvedībā (spriedums, 2018. gada 26. septembris, Philips un Philips France/Komisija,
C‑98/17 P
, nav publicēts,
EU:C:2018:774
,
40.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Ir skaidrs, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir sagrozījusi pierādījumus attiecībā uz nolīgumu par “valsts teritoriju”. Tomēr ir jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas nav identificējušas pierādījumus, kas tādējādi būtu tikuši sagrozīti, nedz
a fortiori
pierādījušas, ka Vispārējai tiesai varētu tikt pārmesta šāda sagrozīšana. Attiecībā uz vienīgo specifisko pierādījumu, kas ir minēts šajā kontekstā, apelācijas sūdzības iesniedzējas vienīgi apgalvo, ka tas apstiprinot to nostāju.
No tā izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentācija par pierādījumu attiecībā uz nolīgumu par “valsts teritoriju” vērtējumu ir jāuzskata par nepieņemamu.
Attiecībā uz argumentu par to, ka, iespējams, ir sagrozīts viens no to argumentiem, kas esot jāsecina no pārsūdzētā sprieduma 183. punkta, ir balstīts uz šī sprieduma nepilnīgu interpretāciju. Proti, šajā minētā sprieduma punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka, pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvotajam, Āzijas ražotāju dalība projektos EEZ “nebija nedz tehniski neiespējama, nedz arī ekonomiski ilgtnespējīga”. Pat pieņemot, ka Vispārējā tiesa būtu pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas bija balstījušās uz to, ka Āzijas ražotājiem bija tehniski neiespējami ienākt šajā tirgū, šī tiesa tomēr atsaucās arī uz apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu, saskaņā ar kuru šo EEZ ražotāju neesamība bija saistīta ar ekonomiska rakstura apsvērumiem. Šādos apstākļos apelācijas sūdzības iesniedzējas nav pierādījušas, ka apgalvotā Vispārējās tiesas kļūda varētu likt apšaubīt tās izdarīto secinājumu.
Pēc būtības ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru, lai pierādītu uzņēmuma dalību Savienības konkurences tiesību vienotā pārkāpumā, ir jāpierāda, ka šī uzņēmuma nolūks bija ar savām darbībām veicināt visu pārējo dalībnieku mērķu īstenošanu un ka tam ir bijis zināms par pārējo uzņēmumu iecerētajām vai īstenotajām pārkāpjošajām darbībām šo pašu mērķu īstenošanai vai ka tas varēja to saprātīgi paredzēt un ir bijis gatavs uzņemties risku (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 26. septembris, Infineon Technologies/Komisija,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
,
172.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Atbildot uz tiesas sēdē uzdoto Tiesas jautājumu, ar ko apelācijas sūdzības iesniedzējas tikai aicinātas precizēt, kurā vietā prasības pieteikumā pirmajā instancē tās ir apgalvojušas, ka Komisija nav pierādījusi, ka attiecīgais pārkāpums atbilst nosacījumiem, kuri saskaņā ar šī sprieduma iepriekšējā punktā minēto judikatūru ir nepieciešami, lai to kvalificētu par vienotu un turpinātu pārkāpumu, tās minēja šī prasības pieteikuma 110. punktu. Taču šajā punktā nav atsauces nedz uz iepriekš minētajiem nosacījumiem, nedz uz minēto judikatūru. No tā izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas Vispārējā tiesā pietiekami skaidri nav izvirzījušas argumentu, saskaņā ar kuru Komisija nav pierādījusi, ka attiecīgais pārkāpums atbilst visiem nosacījumiem, kas nepieciešami, lai tas tiktu kvalificēts kā vienots un turpināts pārkāpums.
Turklāt ir jānorāda, ka pirmajā instancē izvirzītajā sestajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvoja, ka Komisija neesot juridiski pietiekami pierādījusi to, ka pastāv nolīgums par “valsts teritoriju”, kas, pēc Komisijas domām, bija karteļa pamatelements, un ka līdz ar to šī iestāde nebija pierādījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas būtu piedalījušās vienotā un turpinātā LESD 101. panta pārkāpumā, kas aptver visu EEZ teritoriju.
Pārsūdzētā sprieduma 174. punktā Vispārējā tiesa, pamatojoties uz minētā sprieduma 170.–173. punktā ietvertajiem faktu vērtējumiem, nosprieda, ka Komisija ir juridiski pietiekami pierādījusi minētā nolīguma pastāvēšanu. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentācijas mērķis ir apšaubīt šo vērtējumu, tas ir jānoraida kā nepieņemams, kā tas izriet no šī sprieduma 126. punktā minētās Tiesas judikatūras.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka trešais pamats ir jānoraida kā daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots.
Par ceturto pamatu
Ar ceturto pamatu, kas attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 199.–217. punktu un kam ir četras daļas, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējās tiesas konstatējumā, saskaņā ar kuru Komisija nav pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka attiecīgā pārkāpuma sākumpunkts atbilst sanāksmei, kas notika 1999. gada 18. februārī, esot pieļautas tiesību kļūdas.
Par pirmo daļu
–
Lietas dalībnieku argumenti
Šī pamata pirmajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot lēmusi
ultra petita
un esot pārkāpusi to tiesības uz aizstāvību, balstot savu konstatējumu uz pamatojumu saistībā ar
Super Tension Cables Export Agreement
(Nolīgums par ļoti augsta sprieguma kabeļu eksportu, turpmāk tekstā – “
STEA
nolīgums”), kas attiecas uz apakšzemes spēka kabeļiem,
Sub‑marine Cable Export Association
(Zemūdens kabeļu eksporta asociācija, turpmāk tekstā – “
SMEA
”), un apgalvoto nerakstīto vienošanos starp Eiropas, Japānas un Dienvidkorejas ražotājiem, ar ko šīs trīs ražotāju grupas apņēmās savstarpēji nekonkurēt savās attiecīgajās “valsts teritorijās”, un kas esot papildinājusi minētos darījumus (turpmāk tekstā – “nerakstītā vienošanās”)
Apelācijas sūdzības iesniedzēju Vispārējā tiesā celtā prasība esot attiekusies tikai uz apgalvoto Savienības konkurences tiesību pārkāpumu, kas izdarīts laikposmā no 1999. līdz 2009. gadam un kas esot konstatēts strīdīgajā lēmumā. Uzskatot
STEA
nolīgumu,
SMEA
un nerakstīto vienošanos, kas beidzās 1997. gadā, par pretkonkurences nolīgumu, Vispārējā tiesa esot spriedusi par jautājumiem, kas nebija daļa no strīda priekšmeta, kurš atspoguļots pieteikumā par lietas ierosināšanu. Turklāt administratīvajā procesā, kura rezultātā tika pieņemts strīdīgais lēmums, neesot ticis uzskatīts, ka
STEA
nolīgums,
SMEA
vai nerakstītā vienošanās būtu pretrunā LESD 101. pantam. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējām nekad neesot bijusi iespēja formāli apstrīdēt attiecībā uz tām izvirzīto konstatējumu par prettiesiskumu.
A fortiori
apelācijas sūdzības iesniedzējas neesot varējušas šajā ziņā efektīvi īstenot savas tiesības uz aizstāvību tiesvedības laikā Vispārējā tiesā.
Komisija apgalvo, ka ceturtais pamats ir nepieņemams, jo ar šo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas atkārto argumentus, kas jau tika apspriesti tiesvedībā pirmajā instancē, un to mērķis esot panākt, lai Tiesa tos atkārtoti izvērtētu.
Pakārtoti šis pamats esot neefektīvs, jo tas esot balstīts uz, iespējams, kļūdainu
STEA
nolīguma un
SMEA
interpretāciju, lai gan tie strīdīgajā lēmumā ir minēti tikai, lai atspoguļotu kontekstu, kādā kartelis tika uzsākts. No tā izrietot, ka pat pieņemot, ka ceturtais pamats būtu jāpieņem, tas nav pietiekams iemesls, lai nospriestu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, apstiprinot Komisijas noteikto attiecīgā pārkāpuma sākuma datumu. Komisija uzskata, ka ceturtais pamats katrā ziņā ir nepamatots.
–
Tiesas vērtējums
Ceturtā pamata pirmajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir lēmusi
ultra petita
un esot pārkāpusi to tiesības uz aizstāvību. Pretēji tam, ko apgalvo Komisija, šī daļa tātad attiecas uz tādu tiesību jautājumu par Vispārējās tiesas apsvērumiem, kas var tikt apspriests apelācijas tiesvedībā, un tādējādi tā ir jāuzskata par pieņemamu.
Attiecībā uz lietas būtību ir jākonstatē, pirmkārt, ka no pārsūdzētā sprieduma izriet, ka Vispārējā tiesa, izvērtējot jautājumu par to, vai Komisija ir pamatoti noteikusi attiecīgā pārkāpuma sākumu 1999. gada 18. februārī, pārsūdzētā sprieduma 201. punktā ņēma vērā Komisijas konstatējumus strīdīgā lēmuma 64. apsvērumā, kuri attiecas uz
STEA
nolīgumu un
SMEA
, kā arī uz nerakstīto vienošanos, un ka tā šī sprieduma 202. punktā norādīja, ka kartelis atbilda šīs iestādes atspoguļotajai shēmai attiecībā uz iepriekš minētajiem darījumiem. Šajā pašā pārbaudē Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 203. punktā piebilda, ka Komisija ir sniegusi pierādījumus, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas nav pienācīgi apstrīdējušas konkrētus elementus, no kuriem izrietētu, pirmkārt, ka spēka kabeļu ražotāji, kas noslēguši šos nolīgumus, apzinājās to prettiesisko raksturu un, otrkārt, ka tie bija paredzējuši šo nolīgumu reorganizāciju nākotnē.
Taču pēc šīs pārbaudes Vispārējā tiesa nekādā ziņā nav lēmusi
ultra petita
. Vispārējās tiesas šajā ziņā pieņemtais lēmums, proti, noraidīt to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas apstrīd, ka attiecīgā pārkāpuma sākums ir 1999. gada 18. februāris, atbilda lūgumam, ko tai šajā ziņā bija iesniegusi Komisija.
Otrkārt, ir jākonstatē, ka Vispārējā tiesa šajā ziņā nav pārkāpusi arī apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesības uz aizstāvību. Pirmkārt, kā Komisija ir pamatoti norādījusi, strīdīgā lēmuma 64. apsvērumā esošie elementi jau bija ietverti paziņojumā par iebildumiem, kurus apelācijas sūdzības iesniedzējām bija iespēja apstrīdēt administratīvajā procesā Komisijā. Otrkārt, no strīdīgā lēmuma 506. apsvēruma, uz ko Vispārējā tiesa ir atsaukusies pārsūdzētā sprieduma 199. punktā, izriet, ka, lai novērtētu pierādījumus par 1999. gada 18. februāra sanāksmi, Komisija bija ņēmusi vērā attiecīgo pušu rīcību pirms šī datuma, kas šīs iestādes ieskatā pierādot, ka attiecīgie uzņēmumi plānoja no jauna ieviest atgriezties pie iepriekšējiem darījumiem. Šo piezīmi varēja saprast tikai kā atsauci uz strīdīgā lēmuma 64. apsvērumā aplūkotajiem nolīgumiem. Šādos apstākļos apelācijas sūdzības iesniedzējām bija jārēķinās, ka Vispārējā tiesa ņems vērā arī šo kontekstu.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ceturtā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par otro un trešo daļu
–
Lietas dalībnieku argumenti
Ceturtā pamata otrajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot sagrozījusi tai iesniegtos pierādījumus un savā analīzē piemērojusi kļūdainu juridisku kritēriju, kā rezultātā tā esot kļūdaini kvalificējusi
STEA
nolīgumu,
SMEA
un nerakstīto vienošanos kā “pretkonkurences nolīgumus”, kas ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm. Vispārējā tiesa šajā ziņā esot kļūdaini pamatojusies uz strīdīgā lēmuma preambulas 64. apsvērumā ietvertajiem konstatējumiem, nepārbaudot, vai tie ir pamatoti ar pierādījumiem. Turklāt esot acīmredzami kļūdaini apgalvot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas nekad nav nedz iebildušas pret Komisijas konstatējumiem strīdīgā lēmuma 64. apsvērumā, nedz tos apstrīdējušas.
Ceturtā pamata trešajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka kļūdaina
STEA
nolīguma,
SMEA
, kā arī nerakstītās vienošanās kvalificēšana par “pretkonkurences nolīgumiem”, kas minēta šī pamata otrajā daļā, pilnībā sagrozot Vispārējās tiesas analīzi par kontekstu, kādā sākās attiecīgais pārkāpums, un neatgriezeniski ietekmēja tās izdarīto strīdīgajā lēmumā minētā Komisijas konstatējuma, ka apgalvotā aizliegtā vienošanās bija sākusies 1999. gada 18. februārī, apstiprinājumu.
Ņemot vērā, ka lielākā daļa pierādījumu, uz kuriem Komisija esot balstījusi šo secinājumu un kurus Vispārējā tiesa esot ņēmusi vērā pārsūdzētā sprieduma 200.–206. punktā, esot attiekušies uz nolīgumiem par “eksporta teritorijām”, šie pierādījumi neesot bijuši jāņem vērā, lai pierādītu to pārkāpumu sākuma datumu, kuri ietver nolīgumu par “valsts teritoriju”, kurš rada sekas EEZ.
Šī kļūdainā faktiskā konteksta interpretācija turklāt esot likusi Vispārējai tiesai veikt kļūdainu analīzi par 1999. gada 18. februāra sanāksmes piezīmēm, proti, par pirmo dokumentu, kurā ir ietvertas minimālas un apstrīdamas atsauces attiecībā uz noteikumu par “valsts teritoriju”. Šīs piezīmes skaidri norādot, ka šīs sanāksmes dalībnieki nebija vienojušies par galvenajām nākotnē noslēdzamo nolīgumu pazīmēm.
No pārsūdzētā sprieduma 210. punkta izrietot, ka Vispārējā tiesa interpretēja šīs piezīmes kā vienkāršu iepriekšējo sarunu apstiprinājumu. Šī iemesla dēļ šajā pārsūdzētā sprieduma punktā esot ietverti divi kļūdaini apgalvojumi. Pirmkārt, neviens pierādījums nesaistot apgalvoto nolīgumu par “valsts teritoriju” ar
STEA
nolīgumu un
SMEA
. Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 204. punktā aplūkotās sarunas, kas, pēc Vispārējās tiesas domām, apstiprinot šāda nolīguma pastāvēšanu, patiesībā attiecas uz projektu sadali “eksporta teritorijās”.
Turklāt Vispārējā tiesa esot pieļāvusi būtisku metodoloģisku kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 213. punktā noraidot nepieciešamību novērtēt atsevišķi katras sarunas, kas notikušas sanāksmēs pēc 1999. gada 18. februāra, pretēji tam, ko Vispārējā tiesa pati esot norādījusi tajā pašā minētā sprieduma punktā.
Turklāt Vispārējā tiesa esot sagrozījusi apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentus, pārsūdzētā sprieduma 213. punktā uzskatot, ka pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējas, 1999. gada 18. februāra sanāksmes piezīmju pierādījuma spēku nemazināja apstāklis, ka vairākus gadus pēc tam “to autors” tās interpretēja, “balstoties uz senām atmiņām”. Patiesībā apelācijas sūdzības iesniedzējas esot apgalvojušas, ka šīs piezīmes Komisijai esot izskaidrojis nevis to autors, bet citi attiecīgā uzņēmuma darbinieki bez jebkādas šī autora palīdzības.
Tādējādi Vispārējā tiesa esot sistemātiski sagrozījusi tās vērtējumam iesniegtos pierādījumus, bez izšķirības atsaucoties uz faktiem un notikumiem, kas nav savstarpēji saistīti un kuru ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm nav pierādīta.
–
Tiesas vērtējums
Šajās divās ceturtā pamata daļās, kas ir jāizskata kopā, apelācijas sūdzības iesniedzējas apstrīd Vispārējās tiesas vērtējumu par pierādījumiem, uz kuriem Komisija ir atsaukusies, lai pamatotu savu konstatējumu, saskaņā ar kuru 1999. gada 18. februārī notikusī sanāksme iezīmēja attiecīgā pārkāpuma sākumu.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa ir pārbaudījusi šos pierādījumus pārsūdzētā sprieduma 199.–214. punktā. Šajā ziņā Vispārējā tiesa minētā sprieduma 199.–206. punktā vispirms pievērsās 1999. gada 18. februāra sanāksmes kontekstam. Pēc tam Vispārējā tiesa 207.–214. punktā pārbaudīja pierādījumus, kas konkrētāk attiecas uz šo sanāksmi.
Šajā ziņā ir jāatgādina, kā tas izriet no šī sprieduma 126. punkta, ka Vispārējās tiesas veiktais pierādījumu vērtējums, izņemot to sagrozīšanas gadījumu, nav tiesību jautājums, kas kā tāds ir pakļauts Tiesas pārbaudei apelācijas tiesvedībā.
Lai gan apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda uz Vispārējās tiesas šajā ziņā veiktu sistemātisku pierādījumu sagrozīšanu, tās saistībā ar pārsūdzētā sprieduma 207.–214. punktā ietvertajiem Vispārējās tiesas apsvērumiem atsaucas tikai uz vienu no šiem punktiem, proti, šī sprieduma 210. punktu, kurā Vispārējā tiesa nosprieda, ka 1999. gada 18. februāra sanāksmes piezīmes “apstiprin[a]”, ka minēto piezīmju izdarīšanas brīdī uzņēmumi, kas piedalījās šajā sanāksmē, bija vienojušies par attiecīgo tirgu sadales galveno principu.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, pirmkārt, ka šī punkta formulējums pierāda, ka Vispārējā tiesa 1999. gada 18. februāra sanāksmes piezīmes interpretēja kā vienkāršu iepriekšējo sarunu apstiprinājumu. Taču papildus tam, ka pārsūdzētā sprieduma 210. punktā ietvertajā pamatojumā šim argumentam nav nekāda pamatojuma, ar to katrā ziņā nevar pierādīt, ka Vispārējā tiesa būtu sagrozījusi pierādījumus.
Otrkārt, attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu, saskaņā ar kuru minētās piezīmes skaidri liecinot par to, ka uzņēmumi, kas piedalījās 1999. gada 18. februāra sanāksmē, nebija vienojušies par turpmāko nolīgumu galvenajām raksturiezīmēm, pietiek ar atgādinājumu, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 208. punktā atzīstot, ka par atsevišķiem aspektiem, kas tika apspriesti šajā sanāksmē, vienošanās netika panākta, nosprieda, ka no šīs sanāksmes piezīmēm izriet, ka uzņēmumi, kas tajā piedalījās, bija vienojušies par šo tirgus sadales galveno principu. Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējas šo vērtējumu nav apšaubījušas, minētais arguments tātad ir neefektīvs.
Attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 213. punktu, pat pieņemot, ka 1999. gada 18. februāra sanāksmes piezīmes Komisijai nav paskaidrojis “to autors”, šis apstāklis katrā ziņā nav pamats Vispārējās tiesas šajā ziņā izdarītajam secinājumam, tādējādi šāds arguments, pat ja tas būtu pamatots, būtu jāuzskata par neefektīvu.
Visbeidzot, attiecībā uz Vispārējās tiesas it kā pieļauto metodoloģisko kļūdu, proti, to, ka tā nav ņēmusi vērā sarunas, kas notikušas sanāksmēs pēc 1999. gada 18. februāra, pretēji tam, ko tā pati esot norādījusi pārsūdzētā sprieduma 213. punktā, pietiek ar norādi, ka tajā pašā punktā Vispārējā tiesa apgalvoja, ka, lai nonāktu pie secinājuma, ka attiecīgais pārkāpums sākās 1999. gada 18. februāra sanāksmē, Komisija bija ņēmusi vērā arī šo uzņēmumu rīcību pēc 1999. gada 18. februāra sanāksmes.
Ņemot vērā, ka pārsūdzētā sprieduma 207.–214. punktā ietvertais pamatojums pats par sevi ir atbilstošs un pietiekams pamats Vispārējās tiesas lēmumam, saskaņā ar kuru Komisijai bija tiesības uzskatīt, ka attiecīgais pārkāpums sākās 1999. gada 18. februāra sanāksmes dienā, iespējamās kļūdas, ko Vispārējā tiesa ir pieļāvusi, vērtējot karteļa kontekstu pārsūdzētā sprieduma 199.–206. punktā, pat ja tās būtu pamatotas, nevar apstrīdēt šo lēmumu, līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēju šajā ziņā izvirzītie argumenti ir jānoraida kā neefektīvi.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ceturtā pamata otrā un trešā daļa ir jānoraida kā daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
Par ceturto daļu
–
Lietas dalībnieku argumenti
Ceturtā pamata ceturtajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējas būtībā apgalvo, ka citās šī pamata daļās norādītās kļūdas, it īpaši Vispārējās tiesas izdarītā atsauce uz faktiem un pierādījumiem, kas neietekmē tās lēmumu par attiecīgā pārkāpuma sākuma datumu noteikt 1999. gada 18. februāra sanāksmes dienu, radot nesaskanīgu pamatojumu, kas ir pretrunā Vispārējās tiesas pienākumam pamatot savu lēmumu saskaņā ar LESD 296. pantu.
–
Tiesas vērtējums
Attiecībā uz šo daļu pietiek ar norādi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas nekādi nav precizējušas apgalvotās nesaskaņas, uz kurām tās atsaucas šajā kontekstā, tādējādi pamats šajā daļā ir jāatzīst par nepieņemamu. Katrā ziņā ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa ir juridiski pietiekami pamatojusi savu nolēmumu.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ceturtais pamats ir jānoraida kā daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots.
Par piekto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar piekto pamatu, kas attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 251.–254. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, nosakot smaguma koeficientu.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesā tās bija norādījušas, ka Āzijas ražotāji bija tikpat iesaistīti karteļa Eiropas konfigurācijā kā Eiropas ražotāji. Vispārējās tiesas atbilde pārsūdzētā sprieduma 251. un 253. punktā, saskaņā ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojums, pat pieņemot, ka tas ir patiess, nevar likt apšaubīt Komisijas secinājumu, saskaņā ar kuru projektu sadale EEZ ir papildu elements, par kuru ir jāpiemēro papildu procents saistībā ar pārkāpuma smagumu, un ka karteļa Eiropas konfigurācija ir pastiprinājusi konkurences apdraudējumu, ko EEZ radīja šī karteļa A/R konfigurācija, esot acīmredzami pretrunīga.
Turklāt, kā Komisija esot atzinusi strīdīgajā lēmumā, karteļa A/R konfigurācija esot bijusi pakļauta karteļa kopējam plānam, un pievienošanās nolīgumam par “valsts teritoriju” Āzijas ražotājiem esot bijusi līdzvērtīga piedāvājumu attiecībā uz Eiropas projektiem neiesniegšanai. Līdz ar to, pat ja Āzijas ražotāji nebūtu aktīvi iesaistījušies apgalvotajā projektu EEZ sadalē, tie tajā esot piedalījušies līdzvērtīgā līmenī kā Eiropas ražotāji.
Šādos apstākļos esot neloģiski un diskriminējoši palielināt smaguma koeficientu 2 % apmērā attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējām, kā arī citiem Eiropas ražotājiem saistībā ar to apgalvoto ekskluzīvo dalību Eiropas konfigurācijā. Šī argumenta pamatotību apstiprinot 2017. gada 6. jūlija spriedums Toshiba/Komisija (
C‑180/16 P
,
EU:C:2017:520
) par aizliegtu vienošanos, kuras struktūra esot ļoti līdzīga šajā lietā aplūkotajai struktūrai.
Komisija apgalvo, ka piektais pamats ir nepieņemams, jo tā mērķis esot panākt, lai no jauna tiktu izvērtēti Vispārējā tiesā iesniegtie pierādījumi. Pakārtoti, šis pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Tiesas vērtējums
Tā kā piektais pamats attiecas uz tiesību jautājumu, tas ir jāuzskata par pieņemamu.
Pēc būtības ir jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas šajā ziņā tikai apstrīd Vispārējās tiesas argumentāciju, kas ietverta pārsūdzētā sprieduma 251.–253. punktā. Pēdējā minētā sprieduma 256. un 257. punktā Vispārējā tiesa būtībā precizēja, ka, pat pieņemot, ka Komisija būtu pieļāvusi kļūdu attiecībā uz Āzijas ražotāju dalību karteļa Eiropas konfigurācijā, šāda kļūda varētu pamatot augstāka smaguma koeficienta piemērošanu Āzijas ražotājiem, bet nevarētu pamatot tiesības uz “nediskriminējošu prettiesiskas attieksmes piemērošanu”.
Šādā secinājumā nav pieļauta nekāda kļūda tiesību piemērošanā. No šī sprieduma 108. punktā minētās Tiesas judikatūras izriet, ka vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošana ir jāsaskaņo ar tiesiskuma ievērošanu, kas nozīmē, ka neviens savā labā nevar atsaukties uz prettiesisku darbību, kura ir izdarīta citu labā.
No tā izriet, ka piektais pamats ir noraidāms kā nepamatots.
Tā kā neviens no apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītajiem pamatiem apelācijas sūdzības pamatošanai nevar tikt apmierināts, apelācijas sūdzība ir jānoraida kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī paša reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā
Prysmian
un
PrysmianCS
spriedums nav labvēlīgs un Komisija ir lūgusi piespriest tām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tām ir jāpiespriež segt savus, kā arī atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus.
Atbilstoši Reglamenta 184. panta 4. punktam, ja persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, pati nav iesniegusi apelācijas sūdzību, tai var piespriest atlīdzināt apelācijas tiesvedībā radušos tiesāšanās izdevumus vienīgi tad, ja tā ir piedalījusies Tiesā notiekošās tiesvedības rakstveida vai mutvārdu daļā. Ja šī persona piedalās tiesvedībā, Tiesa var nolemt, ka tā savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
Tā kā
Pirelli
piedalījās tiesvedībā Tiesā, jānolemj, ka šīs lietas apstākļos tā sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

1)
Apelācijas sūdzību noraidīt.

2)
Prysmian SpA
un
Prysmian Cavi e Sistemi Srl
sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.

3)
Pirelli & C. SpA
sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.