CELEX: 62015TJ0159
EU-tavaramerkki
Väitemenettely
Hakemus loikkaavaa kissaeläintä esittävän kuviomerkin rekisteröimiseksi EU-tavaramerkiksi
Loikkaavia kissaeläimiä esittävät aikaisemmat kansainväliset kuviomerkit
Suhteellinen hylkäysperuste
Hyvä hallintotapa
Aikaisempien tavaramerkkien mainetta koskevat todisteet
Asetuksen (EY) N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohta

Asian tausta
Gemma Group Srl teki 14.2.2013 Euroopan unionin teollisoikeuksien virastolle (EUIPO) rekisteröintiä EU‑tavaramerkiksi koskevan hakemuksen Euroopan unionin tavaramerkistä 26.2.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 207/2009 (
EUVL 2009, L 78, s. 1
) nojalla.
Tavaramerkki, jonka rekisteröintiä haettiin, on seuraava sininen kuviomerkki:
Tavarat, joita varten rekisteröintiä haettiin, kuuluvat tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta tavaramerkkien rekisteröimistä varten koskevaan, 15.6.1957 tehtyyn Nizzan sopimukseen, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna, pohjautuvan luokituksen luokkaan 7, ja ne vastaavat seuraavaa kuvausta: ”Puuntyöstökoneet; Koneet alumiinin työstämiseen; PVC:n käsittelykoneet”.
Kyseinen EU-tavaramerkkiä koskeva hakemus julkaistiin 8.4.2013 ilmestyneessä Euroopan unionin tavaramerkkilehdessä nro 066/2013.
Kantajana oleva Puma SE esitti 8.7.2013 asetuksen N:o 207/2009 41 artiklan nojalla väitteen haetun tavaramerkin rekisteröintiä vastaan kaikkien edellä 3 kohdassa mainittujen tavaroiden osalta. Väitteen perustelu oli asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohdassa tarkoitettu perustelu.
Väite perustui erityisesti seuraaviin aikaisempiin tavaramerkkeihin (jäljempänä aikaisemmat tavaramerkit):
—
jäljempänä esitetty kansainvälinen kuviomerkki, joka on rekisteröity 30.9.1983 numerolla 480105 ja uudistettu vuoteen 2023 saakka, on voimassa Itävallassa, Benelux-maissa, Kroatiassa, Ranskassa, Unkarissa, Italiassa, Portugalissa, Tšekin tasavallassa, Romaniassa, Slovakiassa ja Sloveniassa, ja kattaa luokkiin 18, 25 ja 28 kuuluvat tavarat ja vastaa kunkin näistä luokista osalta seuraavaa kuvausta:
—
luokka 18: ”Olalla kannettavat laukut ja matkakassit, ‑arkut ja ‑laukut, erityisesti urheilulaitteita ja ‑vaatteita varten”
—
luokka 25: ”Vaatteet, saappaat, kengät ja tohvelit”
—
luokka 28: ”Pelit, lelut; kuntoilulaitteet, voimistelu- ja urheilulaitteet (ei muissa luokissa), myös urheilupallot”:
—
jäljempänä esitetty kansainvälinen kuviomerkki, joka on rekisteröity 17.6.1992 numerolla 593987 ja uudistettu vuoteen 2022 saakka, on voimassa Itävallassa, Benelux-maissa, Bulgariassa, Kyproksella, Kroatiassa, Espanjassa, Virossa, Suomessa, Ranskassa, Kreikassa, Unkarissa, Italiassa, Latviassa, Liettuassa, Puolassa, Portugalissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Tšekin tasavallassa, Romaniassa, Sloveniassa ja Slovakiassa, ja kattaa erityisesti luokkiin 18, 25 ja 28 kuuluvat tavarat ja vastaa kunkin näistä luokista osalta seuraavaa kuvausta:
—
luokka 18: ”nahka- ja/tai keinonahkatavarat (tässä luokassa); käsilaukut ja muut kotelot, joita ei ole mukautettu sellaisia tavaroita varten, joita niissä on tarkoitus säilyttää, sekä nahkaiset pienet tavarat, erityisesti kukkarot, lompakot, avaimenperät; käsilaukut, asiakirjasalkut, säilytys- ja ostoskassit, koululaukut, retkeilylaukut, reput, pussit, treenilaukut, kuljetus- ja pakkauspussit ja nahkasta ja keinonahkasta, synteettisistä materiaaleista, kankaasta tai tekstiileistä tai nahkan korvikkeista valmistetut matkakassit; kosmetiikkalaukut (nahkatavarat); olka- tai kantohihnat; eläinten nahat; matka-arkut ja ‑laukut; sateenvarjot, päivänvarjot ja kävelykepit; piiskat, satulat ja valjaat”
—
luokka 25: ”Vaatteet, jalkineet, päähineet; jalkineiden osat ja komponentit, kengänpohjat, pohjalliset ja korotuspohjalliset, kengän korot, saappaiden varret, jalkineiden liukuesteet, hakaset ja nastat; välivuorit, vaatteiden valmistaskut; korsettituotteet; saappaat, tohvelit ja tossut, tohvelit; viimeistellyt jalkinetuotteet, ulkokengät, urheilu-, vapaa-ajan-, harjoitus-, hölkkä-, voimistelu-, kylpy- ja terveyskengät (tässä luokassa), tennisjalkineet; leggingsit ja säärystimet, leggingsit ja säärystimet nahasta, leggingsit, saapasnauhat, säärystimet kenkiä varten; verryttelypuvut, voimistelualushousut ja ‑trikoot, jalkapalloalushousut ja ‑trikoot, tennispaidat ja ‑sortsit, uima- ja rantavaatteet ja ‑asut, uimasortsit ja ‑housut ja uimapuvut, mukaan lukien kaksiosaiset uimapuvut, urheilu- ja vapaa-ajanvaatteet ja ‑asut (mukaan lukien kudotut vaatteet ja asut ja neuleet) myös fyysiseen harjoitteluun, hölkkäämiseen tai kestävyysjuoksuun ja voimisteluun, urheilualushousut ja ‑housut, neuleet, villapuserot, T-paidat, collegepaidat, tennisvaatteet ja ‑asut; collegeasut ja vapaa-ajan puvut, päällysvaatteet ja jokasään asut, sukat (trikootuotteet), jalkapallosukat, käsineet vaatteina, mukaan lukien nahkakäsineet, myös nahan jäljitelmistä tai synteettisestä nahasta, lakit ja myssyt, pää- ja otsanauhat, hikinauhat, kangasvyöt, nenäliinat, huivit; vyöt, anorakit ja hupputakit, paksut merimiestakit ja sadetakit, takit, paitapuserot, pusakat ja pikkutakit, hameet, alushousut ja housut, villapuserot ja useista vaatteista ja alusvaatteista koostuvat yhdistelmät; alusasut”
—
luokka 28: ”Pelit, lelut, myös sukkien ja pallojen pienoismallit (jota käytetään leluina); laitteet ja välineet fyysiseen harjoitteluun, voimisteluun ja urheiluun (tässä luokassa); hiihto-, tennis- ja kalastusvälineet; sukset, suksisiteet, suksisauvat; suksien reunat, suksisuojukset; pelipallot, myös urheilu- ja pelipallot; kahvakuulat, kuulat, kiekot, keihäänheittokeihäät; tennismailat, ping-pong- tai pöytätennis-, sulkapallo- ja squashmailat, krikettimailat, golf- ja hockey-mailat; tennispallot ja niiden heittolaitteet; rullaluistimet ja luistimet, rullaluistelukengät, myös sellaiset, joissa on vahvistetut pohjat; pöytätennispöydät; voimistelukepit, urheiluvanteet, urheiluverkot, maali- ja palloverkot; urheiluhansikkaat (pelitarvikkeet); nuket, nukenvaatteet, nukenkengät, nuken lippalakit ja myssyt, nukenvyöt, nukenesiliinat; urheilussa käytettävät polvisuojukset, kyynärpääsuojukset, nilkkasuojukset ja säärisuojukset; joulukuusenkoristeet”:
Kantaja vetosi asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohtaan perustuvan väitteensä tueksi aikaisempien tavaramerkkien maineeseen kaikissa jäsenvaltioissa ja kaikkien edellä 6 kohdassa lueteltujen tavaroiden osalta.
Väiteosasto hylkäsi 10.3.2014 väitteen kokonaisuudessaan. Se totesi aikaisemman tavaramerkin nro 593987 maineen osalta, että prosessiekonomisista syistä todisteita, joita kantaja oli esittänyt voidakseen näyttää toteen tavaramerkkinsä laajan käytön ja maineen, ei ollut tarpeen tutkia ja että tutkiminen tehtäisiin lähtemällä olettamasta, jonka mukaan aikaisemmalla tavaramerkillä oli ”huomattava erottamiskyky”.
Kantaja valitti 7.5.2014 EUIPO:ssa väiteosaston päätöksestä asetuksen N:o 207/2009 58–64 artiklan nojalla.
EUIPO:n viides valituslautakunta hylkäsi valituksen 19.12.2014 tekemällään päätöksellä (jäljempänä riidanalainen päätös). Ensinnäkin se katsoi, että aikaisempien tavaramerkkien ja haetun tavaramerkin välillä oli tietynasteinen visuaalinen samankaltaisuus ja niihin kaikkiin liittyi sama ”puumaa muistuttavan loikkaavan kissaeläimen” käsite. Toiseksi valituslautakunta hylkäsi kantajan väitteen, jonka mukaan väitejaosto oli vahvistanut aikaisempien tavaramerkkien maineen, sillä perusteella, että väitejaosto oli ainoastaan todennut prosessiekonomisista syistä, ettei kyseisessä asiassa ollut tarpeen arvioida kantajan esittämiä todisteita tavaramerkin maineesta ja että tutkiminen tehtäisiin lähtemällä olettamasta, jonka mukaan aikaisemmalla tavaramerkillä nro 593987 oli ”huomattava erottamiskyky”. Tämän jälkeen valituslautakunta tutki aikaisempien tavaramerkkien mainetta koskevat todisteet, jotka koskivat edellä 6 kohdassa tarkoitettuja tavaroita, ja hylkäsi ne. Kolmanneksi valituslautakunta katsoi, että vaikka aikaisempien tavaramerkkien maine katsottaisiinkin näytetyksi, asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohtaan perustuva väite oli hylättävä, koska muut edellytykset, eli se, että kyseessä olisi aikaisempien tavaramerkkien erottamiskyvyn tai maineen epäoikeutettu hyväksikäyttö taikka niille aiheutuva haitta, eivät myöskään täyttyneet.
Asianosaisten vaatimukset
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
—
kumoaa riidanalaisen päätöksen ja
—
velvoittaa EUIPO:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
EUIPO vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
—
hylkää kanteen ja
—
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
Ensimmäisen kerran vasta unionin yleisessä tuomioistuimessa esitettyjen asiakirjojen tutkittavaksi ottaminen
EUIPO katsoo aluksi, että kanteen 56 kohdassa toistetut kuvat, jotka on kopioitu kolmannen tahon internetsivustolta, ovat ”uusia asiakirjoja”, joita ei voida ottaa tutkittaviksi.
Kyseisiä ensimmäisen kerran vasta unionin yleisessä tuomioistuimessa esitettyjä kuvia ei voida ottaa huomioon. Unionin yleisessä tuomioistuimessa nostetun kanteen tarkoituksena on nimittäin EUIPO:n valituslautakuntien päätösten laillisuuden valvonta asetuksen N:o 207/2009 65 artiklassa tarkoitetulla tavalla, joten unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä ei ole tutkia uudelleen tosiseikkoja niiden asiakirjojen valossa, jotka esitetään ensimmäistä kertaa tässä tuomioistuimessa. Mainitut kuvat on siis jätettävä huomiotta ilman, että on tarpeen tutkia niiden todistusvoimaa (ks. vastaavasti tuomio 24.11.2005, Sadas v. SMHV – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE),
T‑346/04
,
EU:T:2005:420
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Asiakysymys
Kantaja esittää kanteensa tueksi pääasiallisesti kolme kanneperustetta, jotka koskevat ensinnäkin oikeusvarmuuden ja hyvän hallinnon periaatteiden loukkaamista, koska valituslautakunta on hylännyt aikaisempien tavaramerkkien mainetta koskevat todisteet ja katsonut, ettei niiden mainetta ollut näytetty toteen, toiseksi asetuksen N:o 207/2009 75 ja 76 artiklan rikkomista, koska valituslautakunta on tutkinut aikaisempien tavaramerkkien mainetta koskevat todisteet, vaikka väiteosasto ei ollut tutkinut niitä, ja kolmanneksi mainitun asetuksen 8 artiklan 5 kohdan rikkomista.
Kantaja väittää ensimmäisen kanneperusteen, joka koskee oikeusvarmuuden ja hyvän hallinnon periaatteiden loukkaamista, osalta pääasiallisesti, että valituslautakunta on hylätessään kantajan esittämät, aikaisempien tavaramerkkien mainetta koskevat todisteet ja poiketessaan aikaisempien tavaramerkkien mainetta koskevasta päätöskäytännöstään loukannut oikeusvarmuuden ja hyvän hallinnon periaatteita. Kantaja esittää tämän kanneperusteen tueksi kaksi väitettä, joista toinen koskee sitä, että valituslautakunta on kieltäytynyt ottamasta huomioon todisteita, joita ei ollut käännetty menettelyssä käytettävälle kielelle, ja toinen sitä, että valituslautakunta on poikennut päätöskäytännöstään.
Nyt käsiteltävässä asiassa valituslautakunta on luetellut riidanalaisessa päätöksessä seuraavat todisteet: kaksi markkinatutkimusta, jotka koskevat Ranskaa (2008) ja Ruotsia (2011), kansallisten tavaramerkkivirastojen 15 päätöstä – joista kolme on laatinut Urząd Patentowy Rzeczypospolitej Polskiej (Puolan tavaramerkkivirasto), neljä Institut national de la propriété industrielle (INPI) (Ranskan teollisoikeuksien virasto), yhden Instituto nacional da propriedade industrial (INPI, Portugalin teollisoikeuksien virasto) ja seitsemän Oficina Española de Patentes y Marcas (Espanjan tavaramerkkivirasto) – ja tuomio 7.11.2013, Budziewska v. SMHV – Puma (Loikkaava kissaeläin) (
T‑666/11
, ei julkaistu,
EU:T:2013:584
). Se on todennut, että Ruotsia koskeva markkinatutkimus oli asian kannalta merkityksetön, koska väite ei perustunut aikaisempiin oikeuksiin Ruotsissa, ja että Ranskaa koskevaa markkinatutkimusta ei ollut toimitettu menettelyssä käytettävällä kielellä eli englanniksi, mikä on vastoin yhteisön tavaramerkistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 täytäntöönpanosta 13.12.1995 annetun komission asetuksen (EY) N:o 2868/95 (
EYVL 1995, L 303, s. 1
) 19 säännön 1, 3 ja 4 kohtaa. Se totesi, että lisäksi viimeksi mainittu tutkimus oli tehty viisi vuotta ennen tavaramerkkihakemuksen jättämistä ja että oli vaikea tietää, millä perusteella tämä markkinatutkimus oli tehty ja mitä tavaroita väitetty maine koski. Valituslautakunta totesi samoin, että kahta Puolan tavaramerkkiviraston kolmesta päätöksestä ja Espanjan tavaramerkkiviraston päätöksiä ei ollut käännetty menettelyssä käytettävälle kielelle ja että ne oli näin ollen hylättävä. Valituslautakunta totesi Puolan tavaramerkkiviraston vuonna 2008 tekemästä päätöksestä ja Ranskan teollisoikeuksien viraston päätöksistä, jotka oli käännetty, että oli vaikea tietää, minkä todisteiden perusteella nämä kansalliset virastot olivat katsoneet, että aikaisemmat tavaramerkit olivat laajalti tunnettuja. Se selosti esimerkinomaisesti, että Ranskan teollisoikeuksien viraston 13.11.2012 tekemässä päätöksessä mainittiin ainoastaan asiakirjoja, jotka oli toimitettu sen osoittamiseksi, että yleisö tunsi hyvin aikaisemman tavaramerkin kuvio-osan – jossa oli puuman kuva – vaatteiden alalla, mutta että oli mahdotonta selvittää tämän väitteen paikkansapitävyyttä ilman mainitun kansallisen menettelyn yhteydessä toimitettuja, mainetta koskevia todisteita. Se muistutti tässä yhteydessä, että mainetta on arvioitava vastapuolen asetuksen N:o 2868/95 19 säännön 1 ja 4 kohdan mukaisesti toimittamien todisteiden perusteella ja korosti, että muissa menettelyissä esitetyt asiakirjat voidaan ottaa huomioon vain, jos niihin vetoava osapuoli on nimenomaisesti maininnut ja yksilöinyt ne. Lopuksi valituslautakunta muistutti, että joka tapauksessa on niin, että EUIPO:n päätösten laillisuutta oli arvioitava vain asetuksen N:o 207/2009 perusteella, sellaisena kuin Euroopan unionin tuomioistuimet ovat sitä tulkinneet, eikä EUIPO:n tai kansallisten tavaramerkkivirastojen aikaisemman päätöskäytännön perusteella. Valituslautakunta päätteli, että todisteet olivat kokonaisuudessaan riittämättömiä osoittamaan aikaisempien tavaramerkkien maineen kyseisten tavaroiden osalta missään kyseisistä jäsenvaltioista.
Ennen kantajan kahden väitteen tutkimista on muistutettava, että Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan mukaan hyvää hallintoa koskevaan oikeuteen sisältyy erityisesti hallintoelinten velvollisuus perustella päätöksensä.
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä käy ilmi, että EUIPO:n velvollisuudella perustella päätöksensä on kaksi päämäärää, eli mahdollistaa yhtäältä se, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt, jotta ne voivat puolustaa oikeuksiaan, ja toisaalta se, että unionin tuomioistuin voi tutkia päätöksen laillisuuden (tuomio 21.10.2004, KWS Saat v. SMHV,
C‑447/02 P
,
EU:C:2004:649
,
ja
kohta ja tuomio 28.11.2013, Herbacin cosmetic v. SMHV – Laboratoire Garnier (HERBA SHINE),
T‑34/12
, ei julkaistu,
EU:T:2013:618
,
kohta).
Lisäksi on todettava, että unionin tuomioistuin on katsonut, että kun otetaan huomioon yhdenvertaisen kohtelun ja hyvän hallinnon periaatteet, EUIPO:n oli rekisteröintiä EU-tavaramerkiksi koskevaa hakemusta tutkiessaan otettava huomioon jo tehdyt samanlaisia hakemuksia koskevat päätökset ja pohdittava erityisen huolellisesti sitä, oliko tehtävä samanlainen päätös vai ei. Se totesi lisäksi kuitenkin, että yhdenvertaisen kohtelun ja hyvän hallinnon periaatteet oli sovitettava yhteen laillisuusperiaatteen kanssa. Näin ollen henkilö, joka hakee merkin rekisteröintiä tavaramerkiksi, ei voi omaksi edukseen vedota toisen hyväksi tapahtuneeseen lainvastaisuuteen identtisen päätöksen saamiseksi. Lisäksi oikeusvarmuuden ja nimenomaan hyvän hallintotavan vuoksi jokaisen rekisteröintihakemuksen tutkimisen on oltava tiukkaa ja kattavaa, jotta vältettäisiin tavaramerkkien perusteeton rekisteröinti. Tutkinta on tehtävä jokaisessa konkreettisessa tapauksessa. Merkin rekisteröinti tavaramerkiksi riippuu nimittäin erityisistä kriteereistä, joita sovelletaan kunkin tapauksen tosiasiallisissa olosuhteissa ja joiden mukaisesti tarkastetaan, että merkki ei kuulu jonkin hylkäysperusteen alaisuuteen (tuomio 10.3.2011, Agencja Wydawnicza Technopol v. SMHV,
C‑51/10 P
,
EU:C:2011:139
,
–
kohta).
Kantaja toteaa ensimmäisestä väitteestään, joka koskee sitä, että valituslautakunta ei ole ottanut huomioon tiettyjä todisteita, joita ei ollut käännetty, että Ranskaa koskeva markkinatutkimus on kylläkin laadittu ranskaksi, mutta sitä ei ollut tarpeen kääntää, koska tämä tutkimus oli ”täysin itsestään selvä” aikaisempien tavaramerkkien maineen osalta. Lisäksi se toteaa, että sama tutkimus oli toimitettu muiden väitemenettelyjen yhteydessä, eivätkä EUIPO:n elimet olleet esittäneet mitään vastaväitteitä.
EUIPO kiistää tämän väitteen ja viittaa pääasiallisesti asetuksen N:o 2868/95 19 sääntöön.
Asetuksen N:o 2868/95 19 säännön 3 kohdassa säädetään, että ”edellä [saman artiklan] 1 ja 2 kohdassa tarkoitetut tiedot ja todisteet on esitettävä menettelyssä käytettävällä kielellä tai niiden mukaan on liitettävä käännös”, joka ”on jätettävä alkuperäisen asiakirjan jättämiselle asetetun määräajan kuluessa”. Asetuksen N:o 2868/95 19 säännön 4 kohdassa säädetään, että ”[EUIPO] ei ota huomioon sellaisia [kirjallisia huomautuksia,] asiakirjoja tai muuta kirjallista aineistoa taikka niiden osia, joita ei ole jätetty tai käännetty menettelyssä käytettävälle kielelle [EUIPO:n] asettaman määräajan kuluessa”.
Asetuksen N:o 2868/95 19 sääntö on selvä ja täsmällinen ja kantajan oli sen avulla mahdollista tietää väitemenettelyn alusta alkaen, miten sen oli meneteltävä muiden kuin menettelyssä käytettävällä kielellä laadittujen todisteiden kanssa, oikeusvarmuuden periaatteen mukaisesti.
Näin ollen on todettava, että valituslautakunta on perustellusti katsonut, että asiakirjoja, joita ei ollut käännetty menettelyssä käytettävälle kielelle, ei voitu ottaa huomioon. Se seikka, että Ranskaa koskeva markkinatutkimus oli joka tapauksessa ”täysin itsestään selvä” tai että se oli hyväksytty ilman käännöstä aikaisemmissa menettelyissä, ei voi asettaa tätä toteamusta kyseenalaiseksi. Asetuksen N:o 2868/95 19 sääntö on näet perusteltu sillä, että on tarpeellista noudattaa kontradiktorista periaatetta ja inter partes ‑menettelyiden asianosaisten prosessuaalista yhdenvertaisuutta (ks. vastaavasti tuomio 6.11.2007, SAEME v. SMHV – Racke (REVIAN’s),
T‑407/05
,
EU:T:2007:329
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lisäksi edellä 20 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä käy ilmi, että yhdenvertaisen kohtelun ja hyvän hallinnon periaatteet oli sovitettava yhteen laillisuusperiaatteen kanssa. Sillä, että asetuksen N:o 2868/95 19 sääntöä on mahdollisesti saatettu rikkoa muissa asioissa, ei näin ollen ole merkitystä nyt käsiteltävässä asiassa.
Näin ollen on hylättävä kantajan ensimmäisen kanneperusteensa tueksi esittämä ensimmäinen väite.
Kantaja toteaa toisessa väitteessään, että valituslautakunta on tehnyt oikeudellisen virheen poiketessaan EUIPO:n päätöskäytännöstä, johon kantaja oli kuitenkin viitannut, sekä useista kansallisten tavaramerkkivirastojen päätöksistä ja 7.11.2013 annetusta tuomiosta Loikkaava kissaeläin (
T‑666/11
, ei julkaistu,
EU:T:2013:584
). Kaikissa näissä ratkaisuissa katsotaan sen mukaan, että aikaisemmat tavaramerkit olivat laajalti tunnettuja. Kyseessä on näet tavaramerkeille, joiden on katsottu olevan laajalti tunnettuja, ominainen tosiseikka, joka ei ole riippuvainen väitteen kohteena olevista merkeistä. Valituslautakunta ei ole sen mukaan selostanut, miksi tällainen poikkeaminen viitatuista päätöksistä oli perusteltua.
EUIPO kiistää tämän väitteen. Se katsoo ensinnäkin, että kantaja ei voi vedota aikaisempaan päätöskäytäntöön ja väittää, että valituslautakunta ei ole ottanut huomioon mainetta koskevia todisteita. Se viittaa pääasiallisesti riidanalaisen päätöksen 20 kohtaan sisältyviin perusteluihin, joiden mukaan EUIPO:n päätösten laillisuutta on arvioitava ainoastaan asetuksen N:o 207/2009 perusteella, sellaisena kuin unionin tuomioistuimet ovat sitä tulkinneet, eikä EUIPO:n tai kansallisten tavaramerkkivirastojen aikaisemman päätöskäytännön perusteella, koska EUIPO:n päätöskäytäntöä ei sen mukaan sovelleta automaattisesti, sillä kullakin asialla on tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevat erityiset ominaispiirteensä, jotka voivat johtaa erilaisiin ratkaisuihin.
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että kantaja oli viitannut väitejaostolle osoittamissaan kirjelmissä EUIPO:n viimeaikaiseen päätöskäytäntöön, jossa oli katsottu, että aikaisemmat tavaramerkit olivat laajalti tunnettuja ja yleisö tunsi ne hyvin. EUIPO:n 30.5.2011 tekemästä päätöksestä (väite B1291618) käy näet ilmi, että aikaisemman tavaramerkin nro 480105 osalta oli katsottu lukuisien todisteiden perusteella, että se oli hyvin laajalti tunnettu ainakin Ranskassa, kun otetaan huomioon sen käyttö luokkaan 25 kuuluvia tavaroita (vaatteet, saappaat, jalkineet ja tohvelit) koskevilla markkinoilla. Mainitussa päätöksessä lueteltiin erityisesti seuraavat todisteet: selostus yrityksen historiasta ja lehtileikkeitä; otteita yrityksen internetsivustolta; kuvia maailmankuulusta naispuolisesta tenniksenpelaajasta, jolla on yllään kantajan tavaroita; lehtileikkeitä, joissa on kuvia kuuluisista jalkapallojoukkueista, joilla on yllään kantajan tavaroita; kenkä- ja vaatekuvastoja vuosilta 1996–1998, joissa on kuvia kantajan tuotteista; asiakirjoja, jotka osoittavat kantajan toimineen sponsorina moottoriurheilun alalla;
Sporting Goods intelligence
‑aikakauslehden numeroita vuosilta 2002–2007, joissa on uutisia urheilun alalta ja joissa mainitaan kantajan tavaramerkki tai Puma-yrityksen nimi; jäljennöksiä artikkeleista ja mainoksista useissa aikakauslehdissä Ranskassa, Saksassa, Espanjassa, Benelux-maissa, Italiassa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Romaniassa ja Kreikassa; vuoden 2007 vuosikertomus, jossa osoitetaan, että markkinointikustannukset olivat kasvaneet 29 miljoonasta eurosta vuonna 1997 424,9 miljoonaan euroon vuonna 2007. EUIPO selosti, että esitetyistä todisteista kävi ilmi, että kyseisen aikaisemman tavaramerkin käyttö oli ollut ”pitkään jatkunutta ja intensiivistä” ja tavaramerkki tunnettiin yleisesti kyseisillä markkinoilla, joilla sillä oli ”vakiintunut asema””johtavien tavaramerkkien” keskuudessa, kuten ilmeni ”lukuisista riippumattomista lähteistä”. Lisäksi EUIPO mainitsi useat viittaukset lehdistössä (esimerkiksi
Votre Beauté
,
Maximal
,
Femme Actuelle
,
Le Point
,
Têtu
,
Paris Match
,
Biba
,
Vogue
,
Glamour
ym.), jotka osoittivat muiden seikkojen ohella, että kohdeyleisö tunnisti hyvin tavaramerkin. EUIPO:n 30.8.2010 antamassa, väitettä B1287178 koskevassa päätöksessä oli katsottu, että aikaisemman tavaramerkin nro 593987 oli samoin lukuisien todisteiden perusteella katsottu saavuttaneen niiden Euroopan unionissa tapahtuneen käytön perusteella hyvin laajan tunnettuisuuden muihin luokkiin kuulumattomien vaatteiden, jalkineiden, päähineiden ja urheiluvälineiden osalta. EUIPO katsoi 20.8.2010 antamassaan, väitettä B1459017 koskevassa päätöksessä myös, että aikaisemmalla tavaramerkillä nro 593987 oli korkea erottamiskyky, joka johtui sen ”pitkään jatkuneesta ja intensiivisestä” käytöstä ja ”vahvasta tunnistettavuudesta”.
Vaikka kantaja oli asianmukaisesti vedonnut näihin EUIPO:n aikaisempiin päätöksiin, niitä ei tutkittu eikä edes mainittu riidanalaisessa päätöksessä, vaan valituslautakunta tyytyi muistuttamaan, että EUIPO:n aikaisempi päätöskäytäntö ei sido sitä.
Lisäksi toimitetut kansallisten tavaramerkkivirastojen päätökset tukivat johtopäätelmiä, joihin näissä päätöksissä päädyttiin aikaisempien tavaramerkkien maineesta. Toisin kuin valituslautakunta on todennut, Puolan teollisoikeuksien viraston 4.7.2008 tekemä päätös oli jopa erityisen yksityiskohtainen niiden todisteiden osalta, joihin sen aikaisempien tavaramerkkien (mm. aikaisempi tavaramerkki nro 593987) mainetta koskeva arviointi perustui. Puolan teollisoikeuksien virasto oli erityisesti yksilöinyt kantajan kaikki markkinointi- ja mainoskampanjat ja sen toiminnan kuuluisien urheilijoiden sponsorina. Mainittu virasto totesi erityisesti, että mainittu yritys oli päätöksen tekohetkellä toiminut markkinoilla vuodesta 1948 lähtien eli 60 vuoden ajan ja että loikkaavaa kissaeläintä esittävä tavaramerkki oli tunnettu Puolassa useiden vuosien ajan. Se totesi todisteiden, joiden se katsoi olevan ”luotettavia, loogisia ja johdonmukaisia” ja jotka osoittivat uskottavasti kantajan ponnistelleen tehdäkseen tavaramerkkinsä tunnetuksi, perusteella, että kantajan tavaramerkkejä, joissa on loikkaavan kissaeläimen kuva, oli käytetty intensiivisesti markkinoilla ja ne olivat tästä syystä laajalti tunnettuja. Lisäksi on niin, että vaikka Ranskan teollisoikeuksien viraston päätöksissä, muun muassa 10.4.2013, 25.10.2012 ja 13.11.2012 tehdyissä päätöksissä ja Portugalin teollisoikeuksien viraston 10.3.2009 tehdyssä päätöksessä ei selosteta yksityiskohtaisesti todisteita, joihin niiden johtopäätökset perustuvat, ne ovat kaikki yhtäpitäviä siitä, että kohdeyleisö tuntee mainitut tavaramerkit hyvin (erityisesti vaatteiden alalla) tai siitä, että kantajan aikaisemmat tavaramerkit olivat yleisesti tunnettuja. Lisäksi 7.11.2013 annetusta tuomiosta Loikkaava kissaeläin (
T‑666/11
, ei julkaistu,
EU:T:2013:584
,
kohta), johon kantaja on viitannut, käy ilmi, että aikaisempia tavaramerkkejä vastaava malli on laajalti tunnettu. On totta, että tuossa asiassa oli kyseessä mallin mitättömäksi julistamista koskeva menettely, mutta mitättömäksi julistamista koskeva vaatimus perustui aikaisempiin malleihin, jotka oli ”julkistettu” kantajan tavaramerkkien, mukaan luettuna aikaisemmat tavaramerkit, kansainvälisissä rekisteröinneissä.
Näin ollen on todettava, että yhtäältä EUIPO oli todennut aikaisempien tavaramerkkien olevan laajalti tunnettuja kolmessa viimeaikaisessa päätöksessä, joita useat kansallisten päätökset tukivat, ja että näissä päätöksissä oli kyse samoista aikaisemmista tavaramerkeistä, samoista tai samankaltaisista tavaroista ja osittain samoista jäsenvaltioista, joista on kyse nyt käsiteltävässä asiassa. Toisaalta aikaisempien tavaramerkkien mainetta koskeva toteamus on tosiseikkoja koskeva toteamus, joka ei ole riippuvainen haetusta tavaramerkistä, kuten kantaja huomauttaa.
Näissä olosuhteissa on todettava, että edellä 20 kohdassa viitatun oikeuskäytännön nojalla, jonka mukaan EUIPO:n on otettava huomioon jo tehdyt samanlaisia hakemuksia koskevat päätökset ja pohdittava erityisen huolellisesti sitä, oliko tehtävä samanlainen päätös vai ei, ja kun otetaan huomioon valituslautakunnalle kuuluva perusteluvelvollisuus, se ei voinut poiketa EUIPO:n päätöskäytännöstä selittämättä millään tavalla syitä, joiden perusteella se oli katsonut, että näissä päätöksissä tehdyt, aikaisempien tavaramerkkien mainetta koskevat tosiseikkoja koskevat toteamukset eivät olleet tai eivät olleet enää merkityksellisiä. Valituslautakunta ei näet totea mitään siitä, että mainittu laaja tunnettuisuus olisi heikentynyt edellä mainittujen viimeaikaisten päätösten tekemisen jälkeen eikä siitä, että tämä päätöskäytäntö olisi lainvastaista.
Toiseksi EUIPO väittää, että näitä päätöksiä ei ollut tarpeen ottaa huomioon, koska mihinkään niistä ei ollut liitetty näiden menettelyjen yhteydessä toimitettuja, aikaisempien tavaramerkkien mainetta koskevia todisteita. Se korostaa sitä, että kantajan olisi pitänyt toimittaa uudelleen mainetta koskevat todisteet, jotka se oli jo toimittanut mainittujen aikaisempien menettelyjen yhteydessä, tai viitata niihin täsmällisesti.
Asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 1 kohdan kolmannen alakohdan mukaan on niin, että kun valitus kohdistuu väiteosaston tekemään päätökseen, valituslautakunta rajaa valituksen tutkimisen niihin tosiseikkoihin ja todisteisiin, jotka on esitetty väiteosaston asettamassa määräajassa, ellei valituslautakunta katso, että olisi otettava huomioon uusia tai täydentäviä tosiseikkoja ja todisteita asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohdan mukaisesti. Asetuksessa N:o 2868/95 siis säädetään nimenomaisesti, että valituslautakunnalla on väiteosaston päätöksestä tehtyä valitusta käsitellessään asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 1 kohdan kolmannesta alakohdasta ja asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohdasta johtuva harkintavalta sen päättämiseksi, onko uudet tai täydentävät tosiseikat ja todisteet, joita ei ole esitetty väiteosaston asettamassa määräajassa, otettava huomioon vai ei (tuomio 3.10.2013, Rintisch v. SMHV,
C‑120/12 P
,
EU:C:2013:638
,
ja
kohta).
Näin ollen nyt käsiteltävän asian kaltaisissa olosuhteissa on niin, että kun otetaan huomioon valituslautakunnan aikaisempi viimeaikainen päätöskäytäntö, jonka tueksi on esitetty suhteellisen suuri määrä kansallisten tavaramerkkivirastojen päätöksiä ja unionin yleisen tuomioistuimen tuomio, sen olisi pitänyt edellä 18–20 kohdassa selostetun hyvän hallinnon periaatteen mukaisesti joko pyytää kantajaa toimittamaan lisätodisteita aikaisempien tavaramerkkien maineesta – vaikka se olisikin hylännyt ne tämän jälkeen – mihin sillä oli oikeus asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 1 kohdan kolmannen alakohdan nojalla, tai ilmoittaa syyt, joiden vuoksi se katsoi, että kyseisissä aikaisemmissa päätöksissä aikaisempien tavaramerkkien maineesta tehdyt toteamukset oli jätettävä huomiotta nyt käsiteltävässä asiassa. Tämä oli erityisen välttämätöntä, koska tietyissä näistä päätöksistä mainittiin hyvin yksityiskohtaisesti todisteet, joihin niiden arviointi aikaisempien tavaramerkkien maineesta perustui, minkä olisi pitänyt kiinnittää valituslautakunnan huomio niiden olemassaoloon.
Edellä esitetyn perusteella on katsottava, että hyvän hallinnon periaatetta ja erityisesti EUIPO:n velvollisuutta perustella päätöksensä on loukattu.
Ensimmäinen kanneperuste on näin ollen hyväksyttävä.
Pelkästään tämä toteamus ei kuitenkaan riitä perusteeksi riidanalaisen päätöksen kumoamiselle. On näet huomattava, että valituslautakunta on myös lausunut ylimääräisenä perusteena siitä, täyttyikö asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohdan kannalta välttämätön toinen edellytys eli aikaisempien tavaramerkkien erottamiskyvylle tai maineelle aiheutuva haitta tai niiden epäoikeutettu hyväksikäyttö.
Tässä yhteydessä on katsottava, että valituslautakunnan tekemällä virheellä saattaa olla ratkaiseva vaikutus väitteen ratkaisulle. On totta, että valituslautakunta on perustanut arviointinsa asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohdassa tarkoitetun haitan olemassaolosta siihen olettamaan, että aikaisempien tavaramerkkien maine oli näytetty toteen. Aikaisempien tavaramerkkien maineen voimakkuus otetaan kuitenkin huomioon asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohdassa tarkoitetun haitan olemassaoloa koskevassa kokonaisarvioinnissa, sekä arvioitaessa, onko tavaramerkkien välillä yhteys, että onko kyseessä asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohdassa tarkoitettu haitta; nämä ovat toisistaan erillisiä ja välttämättömiä edellytyksiä.
Tavaramerkkien välisen yhteyden olemassaoloa on näet arvioitava kokonaisuutena ottaen huomioon kaikki kyseisen yksittäistapauksen merkitykselliset tekijät, joita ovat muun muassa aikaisemman tavaramerkin maineen voimakkuus ja aikaisemman tavaramerkin luontaisen tai käyttöön perustuvan erottamiskyvyn aste (tuomio 27.11.2008, Intel Corporation,
C‑252/07
,
EU:C:2008:655
,
,
ja
kohta ja tuomio 12.3.2009, Antartica v. SMHV,
C‑320/07 P
, ei julkaistu,
EU:C:2009:146
,
kohta). Kuten kyseisten tavaramerkkien välillä olevaa yhteyttä, asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohdassa tarkoitetun haitan olemassaoloa tai vakavaa vaaraa sellaisesta tulevaisuudessa on arvioitava kokonaisvaltaisesti ottaen huomioon kaikki kyseisessä asiassa merkitykselliset seikat, joiden joukkoon kuuluvat aikaisemman tavaramerkin maineen voimakkuus ja aikaisemman tavaramerkin luontaisen tai käyttöön perustuvan erottamiskyvyn aste (tuomio 27.11.2008, Intel Corporation,
C‑252/07
,
EU:C:2008:655
,
ja
kohta). Lisäksi on niin, että mitä erottamiskykyisempi ja maineikkaampi aikaisempi tavaramerkki on, sitä helpommin sille on katsottava aiheutuvan haittaa (ks. tuomio 27.11.2008, Intel Corporation,
C‑252/07
,
EU:C:2008:655
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Koska valituslautakunta ei ole tutkinut aikaisempien tavaramerkkien mainetta kokonaisvaltaisesti, unionin yleinen tuomioistuin ei voi ratkaista asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohdan rikkomista koskevaa kanneperustetta (ks. vastaavasti tuomio 5.7.2011, Edwin v. SMHV,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
,
ja
kohta; tuomio 14.12.2011, Völkl v. SMHV – Marker Völkl (VÖLKL),
T‑504/09
,
EU:T:2011:739
,
kohta ja tuomio 29.3.2012, You-Q v. SMHV – Apple Corps (BEATLE),
T‑369/10
, ei julkaistu,
EU:T:2012:177
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin ollen ensimmäinen kanneperuste on hyväksyttävä ja tämän seurauksena riidanalainen päätös on kumottava siltä osin kuin siinä hylättiin kantajan väite, ilman, että kantajan esittämiä muita kanneperusteita on tarpeen tutkia.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska EUIPO on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan kantajan oikeudenkäyntikulut tämän vaatimusten mukaisesti.

Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (seitsemäs jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Euroopan unionin teollisoikeuksien viraston (EUIPO) viidennen valituslautakunnan 19.12.2014 tekemä päätös (asia R 1207/2014-5) kumotaan.

2)
EUIPO velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, mukaan luettuna Puma SE:n oikeudenkäyntikulut.

Van der Woude
Wiszniewska-Białecka
Ulloa Rubio
Julistettiin Luxemburgissa 9 päivänä syyskuuta 2016.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.