CELEX: 62015CJ0587
Előzetes döntéshozatal
Gépjármű‑felelősségbiztosítás
Olyan gépjárművek 2006‑ban bekövetkezett balesete, amelyek szokásos üzembentartási helye eltérő tagállamok területén található
A tagállamok nemzeti biztosító irodái tanácsának belső szabályzata
A Bíróság hatáskörének hiánya
2009/103/EK irányelv
Időbeli hatálytalanság
72/166/EGK, 84/5/EGK és 2000/26/EK irányelv
Tárgyi hatálytalanság
Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikke
Alkalmazhatatlanság
Az uniós jog végrehajtásának hiánya

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az alábbiak értelmezésére irányul:
—
a 72/166/EGK tanácsi irányelvnek a gépjármű‑felelősségbiztosítás ellenőrzésére vonatkozó alkalmazásáról szóló, 2003. július 28‑i 2003/564/EK bizottsági határozat mellékletéhez függelékként csatolt, az Európai Gazdasági Térség tagállamai és más társult államok Nemzeti Irodái között a 2002. május 30‑i megállapodással elfogadott az Irodák Tanácsának belső szabályzata (
HL 2003. L 192., 23. o.
; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 6. kötet, 55. o.; a továbbiakban: általános rendelet) 3. cikke (4) bekezdése, 5. cikke (1) és (4) bekezdése, 6. cikke (1) bekezdése, valamint 10. cikke;
—
a gépjármű‑felelősségbiztosításról és a biztosítási kötelezettség ellenőrzéséről szóló, 2009. szeptember 16‑i 2009/103/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (
HL 2009. L 263., 11. o.
) 2. cikkének, 10. cikkének (1) és (4) bekezdése, valamint 24. cikkének (2) bekezdése;
—
Az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta) 47. cikke.
E kérelmet a Lietuvos Respublikos transporto priemonių draudikų biuras (litván gépjármű‑biztosító iroda, a továbbiakban: B iroda) és
Gintaras
Dockevičius, valamint
Jurgita
Dockevičienė litván állampolgárok között azon kártérítés iránti kereset tárgyában folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő, amellyel a B iroda azt kívánja elérni, hogy az alapügy alpereseit, akik nem teljesítették gépjármű‑felelősségbiztosítási kötelezettségüket, amikor részesei voltak egy Németországban történt közúti balesetnek, kötelezzék arra, hogy térítsék vissza számára a német nemzeti biztosító irodának (a továbbiakban: A iroda) fizetett összegeket az ezen iroda által az említett balesetben részes másik félnek kártérítés címén fizetett összegek visszatérítése jogcímén.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 2005. május 11‑i 2005/14/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (
HL 2005. L 149., 14. o.
) módosított, a tagállamok gépjármű‑felelősségbiztosításra és a biztosítási kötelezettség ellenőrzésére vonatkozó jogszabályainak közelítéséről szóló, 1972. április 24‑i 72/166/EGK tanácsi irányelv (
HL 1972. L 103., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 10. o.; a továbbiakban: 72/166 irányelv) 2. cikke értelmében:
„(1)   A tagállamok tartózkodnak olyan gépjárművek felelősségbiztosításának ellenőrzésétől, amelyeket egy másik tagállam területén tartanak rendszerint üzemben, vagy amelyeket egy harmadik országban tartanak rendszerint üzemben, és amelyek egy másik tagállam területéről lépnek területükre. Mindazonáltal a tagállamok végezhetnek a biztosításra vonatkozó, nem rendszeres ellenőrzést, feltéve, hogy ez nem megkülönböztető jellegű, és olyan ellenőrzés részeként végzik, amely nem irányul kizárólag a biztosításra.
(2)   Az egyik tagállam területén nyilvántartásba vett gépjárműveket illetően ezen irányelv rendelkezései a 3. és 4. cikk kivételével hatályba lépnek:
—
azt követően, hogy a kilenc Nemzeti Iroda megállapodást kötött, amelynek értelmében mindegyik Nemzeti Iroda garantálja, hogy a kötelező biztosításra vonatkozó saját hazai törvényeinek megfelelően kiegyenlíti azokat a kárigényeket, amelyek a területén azon járművek által okozott balesetek miatt keletkeznek, amelyek üzembentartási helye egy másik tagállam területén található, függetlenül attól, hogy a járműveknek van‑e biztosításuk;
—
attól a naptól kezdődően, amelyet a Bizottság határoz meg azt követően, hogy a tagállamokkal szorosan együttműködve az egyezmény létrejöttéről megbizonyosodott;
—
az egyezmény hatályának időtartamára.
A 2005/14 irányelvvel módosított, a tagállamok gépjármű‑felelősségbiztosításra vonatkozó jogszabályainak közelítéséről szóló, 1983. december 30‑i 84/5/EGK második tanácsi irányelv (
HL 1984. L 8., 17. o.
; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 7. kötet, 3. o.; a továbbiakban: 84/5 irányelv) 1. cikkének (4) és (7) bekezdése ekként rendelkezik:
„(4)
Valamennyi tagállam létrehoz vagy felhatalmaz egy szervet, amelynek a feladata, hogy legalább azon biztosítási kötelezettség mértékéig kártérítést nyújtson, amely egy azonosítatlan gépjármű, vagy az (1) bekezdésben meghatározott biztosítási kötelezettségnek eleget nem tevő gépjármű által okozott anyagi kár vagy személyi sérülés következtében keletkezett.
Az első albekezdés nem érinti a tagállamoknak azt a jogát, amelynek értelmében eldönthetik, hogy a szerv által biztosított kártérítés kiegészítő vagy nem kiegészítő jellegű, illetve amelynek értelmében rendelkezhetnek a kárigények rendezésének megosztásáról a szerv, a balesetért felelős személy vagy személyek, valamint egyéb olyan biztosítók vagy társadalombiztosítási szervek között, amelyek ugyanazon baleset vonatkozásában kötelesek kártérítést nyújtani a károsult részére. A tagállamok azonban nem engedhetik meg, hogy a szerv a kártérítés kifizetését attól a feltételtől tegye függővé, hogy a károsult bármely módon igazolja, hogy a felelős személy nem képes kártérítést fizetni, vagy azt megtagadja.
[…]
(7)
Minden tagállam a saját törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseit alkalmazza az e szerv által fizetendő kártérítésre, a károsult számára előnyösebb egyéb gyakorlat sérelme nélkül.
A gépjármű‑felelősségbiztosításra vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről, valamint a 73/239/EGK és a 88/357/EGK tanácsi irányelv módosításáról szóló, 2000. május 16‑i 2000/26/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (
HL 2000. L 181., 65. o.
; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 3. kötet, 331. o.) 1. cikke (1) bekezdésének első albekezdése előírja:
„Ezen irányelv célja, hogy különleges intézkedéseket állapítson meg a balesetből származó bármilyen anyagi kár vagy sérülés tekintetében kártérítésre jogosult károsult felekre vonatkozóan, ha a baleset nem a károsult fél lakóhelye szerinti tagállamban történt, és olyan gépjármű okozta, amely egy tagállamban rendelkezik biztosítással, és amelyet általában egy tagállamban tartanak üzemben.”
Ezen irányelv 6. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében:
„(1)   Valamennyi tagállam létrehoz vagy kijelöl egy kártérítési testületet, amely felelős a károsult felek kártérítéséért az 1. cikkben említett esetekben.
A károsult felek akkor nyújthatják be kárigényüket a lakóhelyük szerinti tagállam kártérítési testületének:
a)
ha az attól az időponttól számított három hónapon belül, amikor a károsult fél benyújtotta kárigényét a balesetet okozó gépjármű biztosítóintézetének vagy annak kárrendezési megbízottjának, a biztosítóintézet vagy annak kárrendezési megbízottja nem adott indokolással ellátott választ a kárigény pontjaira; vagy
b)
ha a biztosítóintézet elmulasztotta a kárrendezési megbízott kijelölését a 4. cikk (1) bekezdésének megfelelően a károsult fél lakóhelye szerinti államban. Ebben az esetben a károsult felek nem nyújthatják be kárigényüket a kártérítési testületnek, ha azt már közvetlenül a balesetet okozó gépjármű biztosítóintézetnek benyújtották, és a benyújtástól számított három hónapon belül indokolással ellátott választ kaptak.
A károsult felek azonban nem nyújthatnak be kárigényt a kártérítési testületnek, ha pert indítottak közvetlenül a biztosítóintézet ellen.
A kártérítési testület attól az időponttól számított két hónapon belül intézkedik, amikor a károsult fél benyújtotta hozzá kárigényét, de megszünteti az intézkedést, ha a biztosítóintézet vagy annak kárrendezési megbízottja időközben indokolással ellátott választ ad a kárigényre.
A kártérítési testület haladéktalanul tájékoztatja:
a)
a balesetet okozó gépjármű biztosítóintézetét vagy annak kárrendezési megbízottját;
b)
annak a tagállamnak a kártérítési testületét, ahol a biztosítóintézet kiállította a kötvényt;
c)
a balesetet okozó személyt, ha ismert,
hogy a károsult fél hozzá benyújtotta kárigényét, és hogy arra a testület a benyújtástól számított két hónapon belül válaszolni fog.
Ez az intézkedés nem érinti a tagállamok jogait arra vonatkozóan, hogy a testület által nyújtott kártérítést másodlagosnak tekintik, vagy sem, és hogy rendelkezzenek a kárigények kielégítéséről a testület és a balesetet okozó személy (személyek), valamint más biztosítóintézetek vagy szociális biztonsági szervek között, amelyek ugyanazon baleset folytán kötelezhetők a károsult fél kártérítésére. A tagállamok azonban nem engedhetik meg, hogy a testület a kártérítés kifizetését bármilyen más feltételhez kösse, mint amiket ez az irányelv megállapít, különösen, hogy a károsult félnek bármilyen módon bizonyítania kelljen, hogy a felelős személy képtelen vagy nem hajlandó fizetni.
(2)   A kártérítési testület, amely kártérítésben részesítette a károsult felet az annak lakóhelye szerinti tagállamban, jogosult a kártérítésként kifizetett összeg visszaigénylésére annak a tagállamnak a kártérítési testületétől, ahol a biztosítóintézet fióktelepe kiállította a kötvényt.
A károsult fél ezután az utóbbi testületre engedményezi a balesetet okozó személlyel vagy annak biztosítóintézetével szemben őt megillető igényt, amennyiben a károsult fél lakóhelye szerinti tagállam kártérítési testülete kártérítést nyújtott az elszenvedett anyagi kár vagy sérülés után. Valamennyi tagállam köteles elismerni a bármely más tagállam által előírt hasonló engedményezést.”
A 2009/103 irányelv egységes szerkezetbe foglalta a gépjárműhasználattal kapcsolatos polgári jogi kötelező felelősségbiztosításra vonatkozó előző irányelveket, és következésképpen 30. cikkének értelmében hatályon kívül helyezte ezeket, 2009. október 27‑i hatállyal. Az ezen irányelv II. mellékletében foglalt megfelelési táblázat értelmében a 72/166 irányelv 2. cikkének (2) bekezdése a 2009/103 irányelv 2. cikkének, a 84/5 irányelv 1. cikkének (4) és (7) bekezdése a 2009/103 irányelv 10. cikke (1) és (4) bekezdésének, a 2000/26 irányelv 6. cikkének (2) bekezdése pedig a 2009/103 irányelv 24. cikke (2) bekezdésének felel meg.
A belső szabályzat
A belső szabályzat 3. cikkének (1) bekezdése ekképp rendelkezik:
„Amikor egy iroda értesül egy, az illetékessége szerinti ország területén történt balesetről, amelynek másik országból származó jármű is részese, az iroda a formális kártérítési igény benyújtásának megvárása nélkül megkezdi a baleset körülményeinek kivizsgálását. A balesetről mielőbb értesíti a zöldkártyát vagy a biztosítási kötvényt kibocsátó biztosítót vagy – adott esetben – az érintett irodát. Az irodának azonban nem róható fel ennek elmulasztása.
Amennyiben a vizsgálat során az iroda értesül a balesetben részes jármű biztosítójának azonosításáról és arról, hogy ennek a biztosítónak a 4. cikk rendelkezéseivel összhangban jóváhagyott kapcsolattartója van, az információt további eljárás céljából azonnal továbbítja a kapcsolattartónak.”
A belső szabályzat 3. cikkének (4) bekezdése előírja:
„Az iroda minden kártérítési igényt teljesen önállóan kezel, a baleset helye szerinti országban alkalmazandó, a felelősségre, a károsult személyek kártérítésére, valamint a kötelező biztosításra vonatkozó jogi és szabályozó rendelkezésekkel összhangban, és a zöldkártyát vagy a biztosítási kötvényt kibocsátó biztosító, illetve adott esetben az illetékes iroda érdekének megfelelően.
Az iroda kizárólagos hatáskörrel rendelkezik a baleset helye szerinti országban alkalmazandó jogszabályok értelmezésével kapcsolatos minden kérdésben – még akkor is, ha az egy másik országban érvényes jogi rendelkezésekre vonatkozik –, valamint a kártérítési igény rendezésében. Ez utóbbi rendelkezésre tekintettel a végső határozat meghozatala előtt az iroda, kifejezett kérésre, tájékoztatja a biztosítót vagy az érintett irodát.”
A belső szabályzat 5. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„Amikor valamely iroda vagy az általa erre a célra kijelölt ügynök az egyazon balesetből származó valamennyi kártérítési igényt rendezett, legkésőbb a károsult személy részére történt legutolsó kifizetéstől számított egy éven belül faxon vagy e‑mailen megküldi a zöldkártyát vagy a biztosítási kötvényt kibocsátó iroda tagjának vagy – adott esetben – az érintett irodának a visszatérítési igényt, amelyben megjelöli:
1.1.
a károsult személyek részére békés úton történő rendezés vagy bírósági végzés alapján kifizetett összegeket;
1.2.
azokat az összegeket, amelyeket az egyes kártérítési igények kezelése és rendezése során külső szolgáltatásokra költöttek, valamint minden olyan költséget, amely kifejezetten valamely peres eljárás során merült fel, és amelyet hasonló körülmények között egy, a baleset helye szerinti országban letelepedett biztosító is megtéríthetett volna;
1.3.
az Irodák Tanácsa által elfogadott szabályok szerint kiszámított, az egyéb költségek fedezésére szolgáló kezelési díjat.
Ha az ugyanazon balesetből eredő kártérítési igényeket elutasítják, illetve ezek rendezése során nem kerül sor kártérítés kifizetésére, az 5. cikk (1) bekezdésének 2. pontjában jelzett összegekre, valamint az Irodák Tanácsa által az 5. cikk (1) bekezdésének 3. pontjával összhangban megállapított minimális kezelési díjra nyújtható be követelés.”
A belső szabályzat 5. cikkének (4) bekezdése értelmében:
„Az igazoló okmányokat, beleértve annak objektív bizonyítékát, hogy a károsult személyeknek a kártérítést kifizették, kérés esetén azonnal, visszatérítést nem késleltetve el kell küldeni.”
A belső szabályzat 6. cikkének (1) bekezdése ekképp rendelkezik:
„Minden iroda garantálja, hogy tagjai visszatérítenek bármely összeget, amelyet a baleset helye szerinti ország irodája vagy az általa e célra kijelölt ügynök az 5. cikk rendelkezéseivel összhangban követel.
Ha valamely tag (biztosító) elmulasztja az 5. cikkben meghatározott két hónapon belül megfizetni a követelt összeget, az iroda, amelyhez e tag tartozik, maga fizeti meg a visszatérítést az alábbiakban leírt feltételek szerint, a baleset helye szerinti ország irodájától vagy a célra kijelölt ügynöktől kapott, garancia igénybevételére irányuló felhívást követően.
A garanciát nyújtó irodának egy hónapon belül kell teljesítenie a kifizetést. Ezen időszak elteltével automatikusan köteles az esedékes összeg után a garancia igénybevételére irányuló felhívás keltétől az átutalás kedvezményezett bankjához történő beérkezéséig tartó időszakra évi 12%‑os késedelmi kamatot fizetni.
A garanciaigényt faxon vagy e‑mailen kell elküldeni az 5. cikk szerinti visszatérítési igény postázásától számított 12 hónapon belül. Ezen időszak leteltével, a késedelmi kamatra irányuló igény sérelme nélkül, amelynek megfizetésére kötelezhető, a garanciát nyújtó iroda kötelezettsége a tagtól követelt összegre, plusz évi 12%‑os, 12 hónapra számított kamatra korlátozódik.
A garanciaigény nem fogadható el, ha azt a visszatérítési igény postázásától számított, több mint két év után nyújtották be.”
A belső szabályzat 10. cikke előírja:
„Azon irodáknak, amelyekre e szakasz rendelkezései vonatkoznak, a teljes viszonosság alapján garantálniuk kell minden olyan összeg visszatérítését, amelynek kifizetéséről e szabályzat rendelkezik, bármely olyan balesetből adódóan, amely azon országok területén rendszerint üzemben tartott jármű részvételével következik be, ahol ezen irodák valamelyike illetékességgel rendelkezik, függetlenül attól, hogy a jármű biztosítva volt, vagy sem.”
A litván jog
A 2004. március 5‑i Transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės privalomojo draudimo įstatymasnak (a kötelező gépjármű‑felelősségbiztosításról szóló törvény; Žin., 2004., 46–1498. sz.) az alapeljárás tényállása megvalósulása idején hatályos változata 17. cikkének (4) bekezdése ekképp rendelkezett:
A [B iroda] megtéríti az Európai Unió valamely más tagállamában okozott kárt az Európai Unió említett tagállamának (amely nemzeti irodája aláírta a belső szabályzatot) jogszabályai szerint, amennyiben a felelős személy, aki gépjárművét szokásosan a Litván Köztársaság területén tartja üzemben, nem rendelkezik kötelező gépjármű‑felelősségbiztosítással. […] A [B iroda] a belső szabályzatban szereplő követelményeknek megfelelően más esetekben is kártérítést fizet.
E törvény 23. cikkének (5) bekezdése előírta:
„Az Európai Unió valamely másik tagállamának kártérítési szerve által igényelt összeg megtérítését követően az iroda jogosult a kártérítésként kifizetett összeg megtérítését kérni a biztosítással nem rendelkező felelős személytől vagy a felelős személy biztosítójától.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
2006. július 20‑án közúti baleset történt Németországban, amelynek során a J. Dockevičienė tulajdonát képező, és G. Dockevičius által vezetett gépjármű a K. Floros németországi lakóhellyel rendelkező német állampolgár által vezetett gépjárművel ütközött. A J. Dockevičienė által vezetett gépjármű nem felelt meg a kötelező gépjármű‑felelősségbiztosítás követelményének.
A majna‑frankfurti (Németország) rendőrség által készített baleseti jegyzőkönyv szerint a baleset helyszínén nem lehetett megállapítani a baleset körülményeit és okait. Mindkét gépjárművezetőt a baleset károsultjának minősítették, és őket a közúti közlekedés rendjéről szóló törvénykönyv megsértésével vádolták, amely szabálysértésért 35, illetve 60 euró bírságot szabta ki K. Florosszal, illetve G. Dockevičiusszal szemben. Az említett jegyzőkönyv értelmében ugyanis megállapítást nyert, hogy K. Floros vezetés közben nem tartotta meg a követési távolságot, amikor egy fékező gépjárműnek ütközött, G. Dockevičius pedig a megkövetelt különös óvatosságot elmulasztva tolatott.
Mivel a K. Floros által az A irodához benyújtott kártérítés iránti kérelmet ez az iroda elutasította, K. Floros arra irányuló keresetet nyújtott be a Landgericht Frankfurthoz (majna‑frankfurti körzeti bíróság, Németország), hogy az említett irodát kötelezzék arra, hogy fizessen meg számára 4095 eurót az említett baleset során elszenvedett károk jogcímén.
2010. december 27‑i mulasztási ítéletében a Landgericht Frankfurt (majna‑frankfurti körzeti bíróság, Németország) elutasította e keresetet, mivel azt megalapozatlannak és bizonyítékokkal alá nem támasztottnak találta. 2011. augusztus 8‑án e bíróság tanácsban ítélkezve megerősítette ezt az ítéletet.
2012. január 31‑én az Oberlandesgericht Frankfurt (frankfurti felsőbb regionális bíróság, Németország) felszólította az A irodát, valamint K. Florost, hogy peren kívül egyezzenek meg ez utóbbi igényének kielégítésében.
Ezt követően az A iroda a követelt összegen felül 3643,71 euró összeget fizetett K. Florosnak eljárási költségek jogcímén, és 8352,96 euró halmozott összeg visszatérítése iránti kérelmet nyújtott be a B irodához.
A B iroda eleget tett az A iroda kérelmének, és az alapügy alpereseitől ezen összeg megtérítését követelte. Mivel ez utóbbiak nem tettek eleget e követelésnek, a B iroda keresetet nyújtott be a Marijampolės rajono apylinkės teismashoz (marijampolėi körzeti bíróság, Litvánia), amelyben azt kérte, hogy az alapügy alpereseit kötelezzék arra, hogy térítsék meg számára az említett összeget.
2014. május 5‑i ítéletében a Marijampolės rajono apylinkės teismas (marijampolėi körzeti bíróság) helyt adott e keresetnek, megállapítva, hogy egyedül az A iroda rendelkezett hatáskörrel a baleset helye szerinti országban hatályos jogszabályok értelmezésével kapcsolatos valamennyi kérdés és az igény rendezésével kapcsolatos kérdések eldöntéséhez. Következésképpen, mivel a B iroda visszkeresetet indított az elszenvedett kárért felelős személy ellen, és mivel ez utóbbi vitatja a baleset helye szerinti állam jogszabályai szerinti felelősségét, az alperesnek kellett bizonyítékot szolgáltatnia a védekezésképpen előadott állítások és érvek alátámasztására.
2014. október 7‑én a Kauno apygardos teismas (kaunasi regionális bíróság, Litvánia) helyt adott az alapügy alperesei által az említett ítélettel szemben benyújtott fellebbezésnek, hatályon kívül helyezte ezt az ítéletet, és elutasította a B iroda keresetét. A fellebbviteli bíróság megállapította, hogy azon tényre figyelemmel, hogy a kárért felelős személy nem vett részt a biztosítási irodák közötti jogviszonyban és nem fogadta el a kár összegét, a B iroda által arra vonatkozóan közölt információ, miszerint az A iroda kártérítést fizetett a károsultnak, önmagában nem tekinthető elégségesnek, és olyannak, mint amely hitelt érdemlően lehetővé teszi a kár megállapítását.
A fellebbviteli bíróság azt is kiemelte, hogy az ilyen eljárásokban a kár összegét és az okozati összefüggést a visszkeresetet indító félnek kell bizonyítania. E bíróság szerint a belső szabályzat kizárólag a nemzeti biztosítási irodák közötti jogviszonyt szabályozza, és a nemzeti biztosítási irodák, valamint harmadik felek közötti jogviszonyokban közvetlenül nem alkalmazható. Sem a kötelező gépjármű‑felelősségbiztosításról szóló törvény, sem pedig a 2009/103 irányelv nem írja elő, hogy az érintett tagállam nemzeti biztosító irodája, miután a másik tagállam nemzeti biztosítási irodájának megtérítette ez utóbbi által fizetett összegeket, a károkozótól ezen összeget megalapozottságának mérlegelése nélkül követelhetné.
Miután a B iroda fellebbezést nyújtott be a Kauno apygardos teismas (kaunasi regionális bíróság) 2014. október 7‑én hozott ítéletével szemben, a Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Litvánia legfelsőbb bírósága) rámutatott, hogy ez az ítélet lényegében megfelel saját ítélkezési gyakorlatának, különösen a tekintetben, hogy az érintett tagállam nemzeti biztosító irodájára hárítja a balesetben részes személy magatartása és a bekövetkezett kár közötti okozati összefüggés bizonyításának terhét.
Mindazonáltal a B iroda azt állította, hogy a belső szabályzat nem csak a biztosító irodák közötti jogviszonyokat szabályozza, hanem az ezen irodák és a harmadik személyek közötti jogviszonyokat is. Következésképpen, mivel a B iroda e szabályzatnak megfelelően megtérítette az A irodának az általa kifizetett összegeket, az alapügy alperesei kötelesek visszatéríteni számára ezen összegeket. E körülmények között rájuk hárul a bizonyítás terhe, különösen az említett okozati összefüggés hiányában. Ez nem érinti az alapügy alpereseinek védelemhez való jogát, tekintve, hogy beavatkozhattak volna és érvényesíthették volna e jogukat a – jelen ügyben – Németországban lefolytatott jogvitákban.
A kérdést előterjesztő bíróság kétségeit fejezi ki ezen érvelés megalapozottságát illetően, és először is azt emeli ki, hogy a jelen ügyben semmiféle olyan kötelezettség nem hárult az A irodára a tekintetben, hogy tájékoztassa az alapügy alpereseit a balesettel kapcsolatos nemperes eljárásról. Ugyanis sem a 2009/103 irányelv, sem pedig a belső szabályzat nem ír elő kifejezetten ilyen tájékoztatási mechanizmust, illetve annak szabályait.
Ezt követően G. Dockevičius továbbra is vitatta, hogy fennállt volna polgári jogi felelőssége a baleset tényéért, és az ügy irataiban szereplő adatok nem teszik lehetővé ellentétes értelmű következtetés levonását. Végül, a K. Floros számára kifizetett kártérítésre egy peren kívüli megállapodás eredményeképpen került sor, amelyben G. Dockevičius nem vett részt, és felelőssége nem került megállapításra.
A kérdést előterjesztő bíróság tehát azt kérdezi, hogy G. Dockevičius milyen feltételek mellett tekintető felelősnek a B iroda által kifizetett kiadásokért.
E körülmények között a Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Litvánia legfelsőbb bírósága) felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)
A 2009/103 irányelv 2. cikkét, 10. cikkének (1) és (4) bekezdését, valamint 24. cikkének (2) bekezdését, továbbá a belső szabályzat 3. cikkének (4) bekezdését, 5. cikkének (1) és (4) bekezdését, 6. cikkének (1) bekezdését és 10. cikkét, valamint a Charta 47. cikkét (együttesen vagy külön‑külön, de az említett rendelkezések sérelme nélkül) úgy kell‑e értelmezni, hogy ha:
—
valamely nemzeti biztosítási iroda (A iroda) kártérítést fizet annak a károsultnak, aki ezen iroda letelepedési helye szerinti tagállamban szenvedett közúti balesetet, mivel a károkozásért felelős másik tagállambeli állampolgár, nem rendelkezett felelősségbiztosítással;
—
e kártérítés miatt átszállnak a károsult jogai A irodára, amely a kárrendezés során felmerült költségek megtérítését kéri a felelős személy származási országában lévő nemzeti biztosítási irodától (B iroda);
—
a B iroda független vizsgálat lefolytatása vagy további információ kérése nélkül teljesíti az A iroda megtérítésre irányuló kérését;
—
a B iroda bírósági eljárást indít az alperesek (a felelős személy és a gépjármű tulajdonosa) ellen a nála felmerült költségek megtérítésére,
akkor az említett eljárások felperese (B iroda) az alperessel (a felelős személy és a gépjármű tulajdonosa) szembeni igényt alapozhatja kizárólag arra, hogy az A irodának megfizette a költségeket, és a felperes egyáltalán nem köteles bizonyítani, hogy az alperes/felelős személy polgári jogi felelősségének megállapításához szükséges feltételek (vétkesség, jogellenes cselekmény, okozati összefüggés és a kár összege) teljesültek, és nem köteles bizonyítani, hogy a károsult kártérítése során a külföldi jogot megfelelően alkalmazták?
2)
A 2009/103 irányelv 24. cikke (1) bekezdésének ötödik albekezdése c) pontját és a belső szabályzat 3. cikkének (1) és (4) bekezdését (együttesen vagy külön‑külön, de az említett rendelkezések sérelme nélkül) úgy kell‑e értelmezni, miszerint az A iroda valamely károsult által elszenvedett kár megtérítésére vonatkozó végleges határozatának meghozatala előtt köteles világos és érthető módon (egyebek mellett a tájékoztatás nyelvére is tekintettel) tájékoztatni a felelős személyt és a gépjármű tulajdonosát (amennyiben a kettő nem ugyanaz) a kárigények rendezésének megkezdéséről és előrehaladásáról, és elegendő időt kell biztosítani, hogy az illető megjegyzést fűzzön a kártérítésről és/vagy a kártérítés összegéről meghozandó határozathoz, vagy az ellen kifogást emeljen?
3)
Amennyiben az első kérdésre nemleges válasz adandó (vagyis az alperesek [a felelős személy és a gépjármű tulajdonosa] kérheti a felperest [B iroda] bizonyíték bemutatására, illetőleg kifogást emelhet vagy kifejezheti kétségeit egyebek mellett a közúti baleset körülményeivel, a felelős személy polgári jogi felelősségére vonatkozó szabályozási rendszer alkalmazásával, a kár összegével és annak kiszámítási módjával szemben), a 2009/103 irányelv 2. cikkét, 10. cikkének (1) bekezdését és 24. cikkének (2) bekezdését, valamint a belső szabályzat 3. cikke (4) bekezdésének második albekezdését (együttesen vagy külön‑külön, de az említett rendelkezések sérelme nélkül) úgy kell‑e értelmezni, miszerint függetlenül attól, hogy B iroda a végleges határozat meghozatala előtt nem kérte A irodát, hogy nyújtson tájékoztatást a közúti baleset helyszíne szerinti országban alkalmazandó jogszabályok értelmezéséről és a kárrendezésről, A irodának minden esetben tájékoztatnia kell a fentiekről B irodát, amennyiben ez utóbbi ezt később kéri, valamint minden másról, ami B iroda számára az alperesekkel (a felelős személlyel és a gépjármű tulajdonosával) szembeni kártérítési igényét megalapozza?
4)
Amennyiben a második kérdésre igenlő válasz adandó (vagyis A iroda köteles tájékoztatni a felelős személyt és a gépjármű tulajdonosát a kárrendezési eljárásról, és lehetőséget kell biztosítania, hogy a felelősséget vagy a kár nagyságát illetően kifogást emeljen), milyen következményekkel jár A iroda részéről a tájékoztatási kötelezettségének elmulasztása:
a)
a B iroda azon kötelezettségére, hogy teljesítse az A iroda megtérítésre irányuló kérését;
b)
a felelős személynek és a gépjármű tulajdonosának azon kötelezettségére, hogy B iroda részére megtérítse az ezen irodánál felmerült költségeket?
5)
A belső szabályzat 5. cikkének (1) bekezdését és 10. cikkét úgy kell‑e értelmezni, miszerint A iroda által a károsultnak fizetett kártérítés összegét az A iroda által viselt vissza nem térítendő kockázatnak kell tekinteni (kivéve, ha B iroda viseli ezt a kockázatot), és nem pedig az ugyanazon közúti balesetben érintett másik személy vagyoni kötelezettségének, tekintettel főként a jelen ügy körülményeire:
—
a kártérítési szerv (A iroda) eredetileg elutasította a károsult kártérítési igényét;
—
a károsult emiatt kártérítési keresetet indított;
—
az A irodával szemben indított keresetet az alsóbb szintű bíróságok mint megalapozatlant és kellőképpen nem bizonyítottat elutasították;
—
a károsult és A iroda csak egy magasabb szintű bíróságon jutott peren kívüli megegyezésre, amikor e bíróság figyelmeztetett arra, hogy peren kívüli megegyezés hiányában az ügyet ismételt vizsgálatra vissza kell utalni;
—
az A iroda a peren kívüli megegyezésről szóló döntését lényegében azzal indokolta, hogy így megelőzhetők az elhúzódó pereskedés miatt felmerülő további költségek;
—
jelen eljárások során egy bíróság sem állapította meg a közúti balesetben részes alperes felelősségét (vétkességét)?”
A Bíróság előtti eljárás
2016. július 25‑i levelében a Bíróság megküldte a kérdést előterjesztő bíróság számára az 1987. október 6‑iDemouche és társai ítélet (
152/83
,
EU:C:1987:421
) német, angol és francia nyelvű változatát, mivel ezt az ítéletet nem fordították le litván nyelvre, és azt a kérdést tette fel, hogy a kérdést előterjesztő bíróság, tekintettel az említett ítélet 17–21. pontjára, fenn kívánja‑e tartani előzetes döntéshozatal iránti kérelmét.
2016. szeptember 20‑i levelében a kérdést előterjesztő bíróság kifejezte a kérelem fenntartására irányuló szándékát.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Kérdéseivel – amelyeket célszerű együttesen vizsgálni – a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy úgy kell‑e értelmezni a belső szabályzat 3. cikkének (4) bekezdését, 5. cikkének (1) és (4) bekezdését, 6. cikkének (1) bekezdését és 10. cikkét, valamint a 2009/103 irányelv 2. cikkét, 10. cikkének (1) és (4) bekezdését, valamint 24. cikkének (2) bekezdését, és/vagy a Charta 47. cikkét, hogy azokkal a jelen ügyben ellentétesek az e bíróság ítélkezési gyakorlatából eredő azon következmények, miszerint – lényegében – a kártérítés iránti kereset tekintetében a B irodára hárul az alapügy felpereseinek a 2006. július 20‑án bekövetkezett balesetért való polgári jogi felelőssége fennállását alátámasztó bizonyítékok összességére vonatkozó bizonyítási teher.
Először is, mivel a kérdést előterjesztő bíróság a belső szabályzat értelmezését kéri a Bíróságtól, emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 267. cikk értelmében a Bíróság előzetes döntés meghozatalára a Szerződések, valamint az uniós intézmények, szervek vagy hivatalok jogi aktusainak érvényessége és értelmezése tekintetében rendelkezik hatáskörrel.
Márpedig a Bíróság az említett rendeletnél korábbi, hasonló jellegű aktusokat illetően már megállapította, hogy azok nem minősíthetők az uniós intézmények, szervek vagy hivatalok jogi aktusainak (lásd ebben az értelemben: 1987. október 6‑iDemouche és társai ítélet,
152/83
,
EU:C:1987:421
,
19.
pont, 1992. november 12‑iFournier ítélet,
C‑73/89
,
EU:C:1992:431
,
22.
és
23.
pont).
A Bíróság ugyanis kiemelte, hogy ezeket az aktusokat anélkül véglegesítették és kötötték meg magánjogi szervezetek, hogy ezek megkötésében bármely uniós intézmény vagy szerv részt vett volna (lásd ebben az értelemben: 1987. október 6‑iDemouche és társai ítélet,
152/83
,
EU:C:1987:421
,
18.
és
19.
pont).
Ezenfelül a Bíróság az említett aktusok jellegének relevanciája vonatkozásában már elutasította azon körülményeket, miszerint, először is, azok megkötése a 72/166 irányelv hatálybalépésének feltételeként került előírásra, másodsorban, hogy ezen irányelv alkalmazhatóságát a szóban forgó aktusok időbeli hatályához kötötték, harmadsorban, hogy a Bizottság egy ajánlásában, valamint ezt követő határozataiban megállapította ezen aktusoknak az említett irányelv követelményeivel való összeegyeztethetőségét, negyedsorban pedig, hogy az említett aktusokat a Bizottság határozataihoz csatolták, és azokat együtt tették közzé az
Európai Unió Hivatalos Lapjában
(lásd ebben az értelemben: 1987. október 6‑iDemouche és társai ítélet,
152/83
,
EU:C:1987:421
,
19.
és
20.
pont).
Márpedig meg kell állapítani, hogy ugyanezek a megállapítások a belső szabályzatra is érvényesek, amelyet magánjogi szervezetek véglegesítettek és kötöttek meg anélkül, hogy bármely uniós intézmény, szerv vagy szervezet részt vett volna e folyamatban.
Következésképpen a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel ahhoz, hogy előzetes döntést hozzon a kérdést előterjesztő bíróság azon kérdéseiről, amelyek a belső szabályzat értelmezésére vonatkoznak.
Másodsorban, mivel a kérdést előterjesztő bíróság a 2009/103 irányelv rendelkezéseinek értelmezését kéri a Bíróságtól, egyfelől meg kell állapítani, hogy az időbeli hatálya okán nem alkalmazható az alapeljárásra, mind hatálybalépésének időpontját, mind pedig az említett jogvita alapjául szolgáló baleset bekövetkeztének időpontját tekintve.
Másfelől, mivel K. Floros a Németországban található A irodához nyújtotta be kérelmét, tehát nem a 84/5 irányelv 1. cikkének (4) és (7) bekezdése szerint illetékes szervezethez, hanem a zöldkártya rendszerbe tartozó irodához, nyilvánvaló, hogy az alapeljárás az említett rendszerben, és nem – a többek között – a 72/166, a 84/5 és a 2000/26 irányelv által létrehozott rendszerbe tartozik.
Ráadásul, mivel a 2000/26 irányelv 6. cikke – 1. cikke (1) bekezdése első albekezdésének megfelelően – kizárólag a szóban forgó baleset bekövetkeztének helye szerinti tagállamtól eltérő tagállamban lakóhellyel rendelkező károsultakra vonatkozik, és mivel az alapügy alapjául szolgáló baleset a K. Floros lakóhelye szerinti tagállamban következett be, e rendelkezés semmi esetre sem alkalmazható az alapeljárásra. Ugyanez érvényes a 72/166 irányelv 2. cikkét illetően is, amely csak annyiban kapcsolódik e jogvitához, hogy a belső szabályzatra utal, amelynek értelmezésére a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel.
Harmadsorban, e feltételek mellett, az alapeljárás semmiféle uniós jogot nem hajt végre a Charta 51. cikkének (1) bekezdése értelmében, ily módon annak 47. cikke sem alkalmazható az alapeljárásra.
A fenti megfontolásokra figyelemmel az előterjesztett kérdésekre a következőképpen kell válaszolni:
—
A Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel előzetes döntés meghozatalára a kérdést előterjesztő bíróság azon kérdései tekintetében, amelyek a belső szabályzat értelmezésére vonatkoznak.
—
Mivel a 2009/103 irányelv időbeli hatálya okán nem alkalmazható az alapeljárásra,
—
mivel tárgyi hatályuk okán a 72/166, 84/5 és 2000/26 irányelvek nem alkalmazhatók e jogvitára, és, következésképpen
—
mivel a Charta 47. cikke, 51. cikkének (1) bekezdése értelmében vett uniós jog végrehajtása hiányában nem alkalmazható az említett jogvitára,
az említett irányelveket és a Charta 47. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azokkal a jelen ügyben nem ellentétesek a kérdést előterjesztő bíróság ítélkezési gyakorlatából eredő azon következmények, miszerint a kártérítés iránti kereset tekintetében a B irodára hárul az alapügy felpereseinek a 2006. július 20‑án bekövetkezett balesetért való polgári jogi felelőssége fennállását alátámasztó bizonyítékok összességére vonatkozó bizonyítási teher.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:

A Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel előzetes döntés meghozatalára a kérdést előterjesztő bíróság azon kérdései tekintetében, amelyek a 72/166/EGK tanácsi irányelvnek a gépjármű‑felelősségbiztosítás ellenőrzésére vonatkozó alkalmazásáról szóló, 2003. július 28‑i 2003/564/EK bizottsági határozat mellékletéhez függelékként csatolt, az Európai Gazdasági Térség tagállamai és más társult államok Nemzeti Irodái között a 2002. május 30‑i megállapodással elfogadott, az Irodák Tanácsának belső szabályzata értelmezésére vonatkoznak.

—
Mivel a gépjármű‑felelősségbiztosításról és a biztosítási kötelezettség ellenőrzéséről szóló, 2009. szeptember 16‑i 2009/103/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv időbeli hatálya okán nem alkalmazható az alapeljárásra,

—
mivel a 2005. május 11‑i 2005/14/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított, a tagállamok gépjármű‑felelősségbiztosításra és a biztosítási kötelezettség ellenőrzésére vonatkozó jogszabályainak közelítéséről szóló, 1972. április 24‑i 72/166/EGK tanácsi irányelv, a 2005/14 irányelvvel módosított, a tagállamok gépjármű‑felelősségbiztosításra vonatkozó jogszabályainak közelítéséről szóló, 1983. december 30‑i 84/5/EGK tanácsi irányelv, valamint a gépjármű‑felelősségbiztosításra vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről, valamint a 73/239/EGK és a 88/357/EGK tanácsi irányelv módosításáról szóló, 2000. május 16‑i 2000/26/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv tárgyi hatálya okán nem alkalmazható e jogvitára, és következésképpen,

—
mivel az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikke, 51. cikkének (1) bekezdése értelmében vett uniós jog végrehajtása hiányában sem alkalmazható az említett jogvitára,

az említett irányelveket és a Charta 47. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azokkal a jelen ügyben nem ellentétesek a kérdést előterjesztő bíróság ítélkezési gyakorlatából eredő azon következmények, miszerint a kártérítés iránti kereset tekintetében a Lietuvos Respublikos transporto priemonių draudikų biurasra (litván gépjármű‑biztosító iroda) hárul az alapügy felpereseinek a 2006. július 20‑án bekövetkezett balesetért való polgári jogi felelőssége fennállását alátámasztó bizonyítékok összességére vonatkozó bizonyítási teher.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: litván.