CELEX: 62016TJ0325
Konkurenca
Upravni postopek
Sklep o odreditvi pregleda
Sorazmernost
Neobstoj samovoljnosti
Obveznost obrazložitve
Dovolj resni indici
Pravna varnost
Legitimno pričakovanje
Pravica do spoštovanja zasebnega življenja
Pravica do obrambe

Dejansko stanje
Tožeča stranka, České dráhy, a.s., je delniška družba. Ta družba je češki nacionalni železniški prevoznik in je v lasti češke države. Ima prevladujoči položaj zlasti na trgih opravljanja storitev prevoza oseb in opravljanja storitev upravljanja železniške infrastrukture v Češki republiki.
Postopek pred češkim organom za konkurenco
Dva druga prevoznika, RegioJet a.s. in LEO Express a.s., sta v letih 2011 in 2012 začela ponujati storitve železniškega prevoza oseb na progi med Prago (Češka republika) in Ostravo, mestom, ki je na severovzhodu Češke republike.
Od leta 2011 je ravnanje tožeče stranke, za katero se sumi, da zlorablja svoj prevladujoči položaj tako, da ponuja svoje storitve železniškega prevoza oseb z izgubo in po plenilskih cenah na progi Praga–Ostrava, predmet preiskave, ki jo vodi češki organ za konkurenco, Úřad pro ochranu hospodářské soutěže (urad za varstvo konkurence, Češka republika).
Češki organ za konkurenco je 24. januarja 2012 po predhodni preiskavi uvedel upravni postopek zoper tožečo stranko na podlagi člena 11(1) zákon č. 143/2001 Sb. o ochraně hospodářské soutěže (zakon št. 143/2001 o varstvu konkurence).
Češki organ za konkurenco je 25. januarja 2012 opravil pregled v prostorih tožeče stranke.
Preiskava, ki jo je vodil češki organ za konkurenco, je ob sprejetju sklepa, ki je predmet te tožbe, še vedno potekala.
Postopek pred češkimi sodišči
Na dan, ki ni opredeljen, sta konkurenta tožeče stranke, družbi RegioJet in LEO Express, zoper njo vložila tožbe pri čeških sodiščih zaradi povrnitve škode, ki naj bi jima jo povzročilo domnevno protikonkurenčno ravnanje tožeče stranke na progi Praga–Ostrava.
Městský soud v Praze (okrožno sodišče v Pragi, Češka republika) je s sodbo z dne 10. decembra 2015 zavrnilo tožbo družbe LEO Express. Ta je zoper to sodbo vložila pritožbo pri Vrchní soud v Praze (višje sodišče v Pragi, Češka republika). Na dan sprejetja sklepa, ki je predmet te tožbe, je ta postopek še vedno tekel.
Na ta dan Městský soud v Praze (okrožno sodišče v Pragi) še ni odločilo o tožbi družbe RegioJet.
Preiskava Komisije
Evropska komisija je 18. aprila 2016 sprejela Sklep C(2016) 2417 final v zvezi s postopkom izvajanja člena 20(4) Uredbe št. 1/2003, ki je naslovljen na tožečo stranko in vse družbe, ki jih ta neposredno ali posredno obvladuje, s katerim jim je bilo odrejeno, naj se podredijo pregledu (zadeva AT.40156 – Falcon) (v nadaljevanju: izpodbijani sklep).
V točkah od 2 do 9 obrazložitve izpodbijanega sklepa je navedeno:
„(2)
Evropska komisija (v nadaljevanju: Komisija) je prejela informacije, iz katerih je razvidno, da ima [tožeča stranka] prevladujoč položaj v smislu člena 102 PDEU, med drugim na trgih opravljanja storitev prevoza oseb in opravljanja storitev upravljanja železniške infrastrukture v Češki republiki.
(3)
Komisija ima podatke, ki kažejo na to, da bi [tožeča stranka] lahko imela cene, ki so nižje od stroškov (predatory pricing) na nekaterih železniških povezavah, zlasti (vendar ne izključno) na progi Praga–Ostrava. To ravnanje bi lahko bilo del strategije [tožeče stranke], ki je v nasprotju s pravili o konkurenci, in to zaradi varstva njenega položaja na trgu opravljanja storitev prevoza oseb in zaradi omejitve razvoja konkurence na trgu.
(4)
Komisija je pridobila informacije, ki kažejo, da je morala biti očitana kršitev storjena že vsaj leta 2011, ko je začel zasebni konkurent opravljati storitve na progi Praga–Ostrava, ali celo prej in da se nadaljuje.
(5)
Prej navedeno ravnanje, če bi bil njegov obstoj dokazan, pomeni eno ali več kršitev člena 102 PDEU.
(6)
Te zatrjevane kršitve naj bi bile storjene v največji tajnosti. Obstoječa dokumentacija o zatrjevanih kršitvah naj bi bila omejena na minimum in naj bi bila hranjena na krajih in v obliki, ki olajšujejo njeno skrivanje, shranjevanje ali uničenje v primeru zahtev za informacije ali najavljenih pregledov.
(7)
Da bi Komisija ugotovila vse upoštevne okoliščine v zvezi z morebitnimi kršitvami in okoliščine, v katerih do njih prihaja, je treba opraviti inšpekcijski pregled v prostorih [tožeče stranke] na podlagi člena 20 Uredbe št. 1/2003. Da bi se zagotovila učinkovitost tega pregleda, se mora ta opraviti, ne da bi bilo podjetje, osumljeno kršitev, predhodno obveščeno.
(8)
Zato je treba sprejeti sklep v skladu s členom 20(4) Uredbe št. 1/2003, s katerim je [tožeča stranka] pozvana, naj se podredi pregledu, in ji ta sklep sporočiti neposredno pred pregledom.
(9)
Komisija se zaveda, da je organ države članice, pristojen za konkurenco, Úřad pro ochranu hospodářské soutěže (v nadaljevanju: ÚOHS), uvedel upravni postopek glede iste kršitve in je leta 2012 opravil pregled prostorov [tožeče stranke]. Komisija je preučila zadevni spis ÚOHS.“
Člen 1 izpodbijanega sklepa v prvem odstavku določa:
„S tem sklepom se [tožeči stranki], skupaj z vsemi družbami, ki jih neposredno ali posredno obvladuje, odredi, naj se podredi pregledu v zvezi s svojo morebitno udeležbo pri kršitvi člena 102 PDEU na področju opravljanja storitev železniškega prevoza oseb v Češki republiki. Kršitev vključuje zlasti cene pod stroški, ki bi lahko omejevale dostop tretjih strank na trgu ali njihov razvoj na trgu storitev železniškega prevoza oseb, kot tudi vsako strategijo, ki ima enak učinek.“
V skladu s členom 2 izpodbijanega sklepa bi se „[p]regled [moral] začeti 26. aprila 2016 ali malo po tem datumu“.
Člen 3 izpodbijanega sklepa določa, da „je naslovnik tega sklepa [tožeča stranka], skupaj z vsemi družbami, ki jih neposredno ali posredno obvladuje[; sklep se [tožeči stranki] sporoči neposredno pred pregledom v skladu s členom 297(2) PDEU“.
Pregled je potekal od 26. do 29. aprila 2016.
Postopek in predlogi strank
Tožeča stranka je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča to tožbo vložila 24. junija 2016.
V skladu s členom 89 Poslovnika Splošnega sodišča je to Komisijo pozvalo, naj predloži nekatere dokumente. Komisija je to zahtevo izpolnila v za to določenem roku.
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijani sklep razglasi za ničen;
–
Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
tožbo zavrne;
–
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Pravo
Tožeča stranka v podporo tožbi navaja šest tožbenih razlogov, in sicer:
–
samovoljnost in nesorazmernost izpodbijanega sklepa in zadevnega pregleda (prvi tožbeni razlog);
–
kršitev obveznosti obrazložitve (drugi tožbeni razlog);
–
neobstoj dovolj resnih indicev, ki bi upravičevali sprejetje izpodbijanega sklepa in izvedbo pregleda (tretji tožbeni razlog);
–
neobstoj vpliva na trgovino med državami članicami in prevladujočega položaja tožeče stranke na notranjem trgu ali na njegovem znatnem delu (četrti tožbeni razlog);
–
kršitev načel pravne varnosti in varstva legitimnih pričakovanj (peti tožbeni razlog);
–
kršitev pravic, ki jih zagotavljata člena 7 in 48 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) ter člena 6 in 8 Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju: EKČP) (šesti tožbeni razlog).
Uvodoma je treba poudariti, da čeprav je s to tožbo izpodbijani akt sklep o odreditvi zadevnega pregleda in čeprav se vsi tožbeni razlogi, ki jih navaja tožeča stranka, nanašajo izključno na razglasitev ničnosti tega sklepa, pa se nekatere pripombe in nekateri argumenti, ki jih je ta podala v okviru pisnega postopka, nanašajo na potek pregleda, ki ga je Komisija opravila z izvršitvijo tega sklepa. O tem priča tudi način, na katerega je tožeča stranka naslovila prvi in tretji razlog za razglasitev ničnosti.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso način, na katerega je odločba, s katero je odrejen pregled, uporabljena, ne vpliva na zakonitost te odločbe (glej sodbo z dne 6. septembra 2013, Deutsche Bahn in drugi/Komisija,
T‑289/11, T‑290/11 in T‑521/11
,
EU:T:2013:404
, točka
in navedena sodna praksa) in da se torej podjetje v utemeljitev predlogov za razglasitev ničnosti zoper akt, na podlagi katerega je Komisija opravila preverjanje, ne more sklicevati na nezakonitost, ki naj bi bila podana pri izvajanju postopkov tega preverjanja (glej sodbo z dne 17. septembra 2007, Akzo Nobel Chemicals in Akcros Chemicals/Komisija,
T‑125/03 in T‑253/03
,
EU:T:2007:287
, točka
in navedena sodna praksa).
Vendar je tožeča stranka na obravnavi pojasnila, da se v utemeljitev svojih predlogov za razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa ni poskušala sklicevati na nezakonitost, ki naj bi bila podana pri izvajanju postopkov preverjanja. Pripombe in trditve glede izvedbe zadevnega pregleda naj bi bile namenjene zgolj temu, da služijo kot „pomoč za tolmačenje“ cilja, na katerem temelji izpodbijani sklep.
V tem smislu je torej treba presoditi te pripombe in trditve pri preučitvi razlogov za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe.
Poleg tega bi bilo treba ta preizkus začeti z analizo drugega in tretjega tožbenega razloga, saj lahko ta analiza vpliva na analizo drugih tožbenih razlogov.
Drugi in tretji tožbeni razlog: kršitev obveznosti obrazložitve in neobstoj dovolj resnih indicev za sum kršitve pravil o konkurenci
Tožeča stranka s tretjim tožbenim razlogom Komisiji najprej očita, da se v izpodbijanem sklepu ni sklicevala na noben dokaz, ki bi omogočal sum kršitve pravil o konkurenci.
V vsakem primeru je tožeča stranka prepričana, da Komisija ob sprejetju izpodbijanega sklepa ni mogla imeti resnih dokazov (niti posrednih), ki bi omogočali sum kršitve pravil o konkurenci. Nasprotno, dokazi, zbrani v okviru postopka pred češkim organom za konkurenco, med njimi strokovno mnenje M. Krabca z dne 16. decembra 2013 in mnenje Univerzita Pardubice (univerza v Pardubicah, Češka republika) z dne 25. avgusta 2015, naj bi govorili v prid neobstoju protikonkurenčnega ravnanja tožeče stranke. Poleg tega isti dokazi kažejo, da so cene tožeče stranke v povprečju ostale višje od cen njenih konkurentov in da so bili njeni prihodki na progi Praga–Ostrava vedno višji od variabilnih stroškov. Neobstoj dovolj resnih indicev naj bi potrjeval razvoj položaja na progi Praga–Ostrava, za katerega je značilna visoka raven konkurence. Po mnenju tožeče stranke je torej zelo verjetno, da je izpodbijani sklep temeljil izključno na pritožbi, ki naj bi jo vložil eden izmed konkurenčnih prevoznikov, ne pa na ustrezni preveritvi resničnosti dejstev.
V zvezi s tem tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj vsebinsko preveri indice, s katerimi je Komisija razpolagala ob sprejetju izpodbijanega sklepa, in presodi, v kolikšnem obsegu je preučila spis češkega organa za konkurenco.
Tožeča stranka z drugim tožbenim razlogom trdi, da je izpodbijani sklep pomanjkljivo obrazložen ter da razmejuje cilj in namen pregleda preveč na široko, tako da se ta nanaša praktično na katero koli ravnanje tožeče stranke v sektorju železniškega prevoza oseb v Češki republiki.
Predmet pregleda naj bi bil namreč preširoko razmejen z ozemeljskega, časovnega in vsebinskega vidika. Z ozemeljskega vidika naj bi se točka 3 obrazložitve izpodbijanega sklepa nanašala na morebitno kršitev, storjeno zlasti na progi Praga–Ostrava, vendar pa se nanjo ne omejuje. Kar zadeva časovno razmejitev, naj bi se uporabljena formulacija gotovo nanašala na začetek preiskovanega ravnanja v letu 2011, vendar naj ne bi izključevala tega, da Komisija preišče tudi pretekla obdobja in tudi katero koli poznejše obdobje. Z vsebinskega vidika pa naj bi bilo v členu 1 izpodbijanega sklepa navedeno, da kršitev, glede katere je podan sum, „zlasti vključuje“ uporabo cen pod stroški, tako da se nanaša tudi na vsako drugo obliko kršitve člena 102 PDEU. Poleg tega naj Komisija ne bi opredelila upoštevnega trga.
Dalje, v izpodbijanem sklepu niso konkretno opisana dejanja in domneve, ki jih Komisija namerava preveriti, niti v njem niso navedeni indici, ki upravičujejo njen sum (v zvezi s tem zadnjim očitkom glej točko 26 zgoraj).
Tako naj bi izpodbijani sklep Komisiji omogočil, da „lovi informacije“ in da se ne zanima zgolj za dokumente, ki zadevajo prihod konkurenčnih prevoznikov na progo Praga–Ostrava, temveč tudi za druge dokumente. Na te dokumente, ki so bili zaseženi pri zadevnem pregledu (Falcon), vendar nimajo zveze s progo Praga–Ostrava, naj bi se Komisija namreč oprla za odreditev drugega pregleda (Twins), ki je predmet zadeve, vpisane pod opravilno številko T‑621/16, České dráhy/Komisija.
Komisija predlaga, naj se ta tožbena razloga zavrneta.
Najprej je treba opozoriti, da je zahteva po varstvu pred samovoljnimi ali nesorazmernimi posegi javnih organov na področje zasebne dejavnosti fizične ali pravne osebe splošno načelo prava Evropske unije (glej sodbo z dne 25. novembra 2014, Orange/Komisija,
T‑402/13
,
EU:T:2014:991
, točka
in navedena sodna praksa).
Zaradi spoštovanja tega splošnega načela pa mora biti odločba o pregledu namenjena zbiranju dokumentacije, ki je potrebna za preverjanje obstoja in obsega posameznih dejanskih in pravnih položajev, o katerih Komisija že ima informacije, ki vsebujejo dovolj resne indice za sum kršitve pravil o konkurenci (glej sodbo z dne 25. novembra 2014, Orange/Komisija,
T‑402/13
,
EU:T:2014:991
, točka
in navedena sodna praksa).
Z drugimi besedami, razpolaganje z dovolj resnimi indici za sum kršitve pravil o konkurenci je nujen pogoj za to, da lahko Komisija odredi pregled na podlagi člena 20(4) Uredbe (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov [101] in [102 PDEU] (
UL 2003, L 1, str. 1
).
Poleg tega ob upoštevanju navedenega splošnega načela besedilo odločbe, s katero je odrejen pregled, ne sme presegati obsega kršitve, glede katere je podan sum na podlagi takih indicev.
Načeloma pa velja, da Komisija naslovniku takšnega sklepa ni zavezana sporočiti vseh informacij, s katerimi razpolaga glede domnevnih kršitev, niti natančno omejiti zadevnega trga, niti natančno pravno opredeliti te kršitve, niti navesti obdobja, v katerem naj bi bile storjene te kršitve (glej v tem smislu sodbo z dne 6. septembra 2013, Deutsche Bahn in drugi/Komisija,
T‑289/11, T‑290/11 in T‑521/11
,
EU:T:2013:404
, točka
in navedena sodna praksa).
Vendar pa mora Komisija kar najbolj natančno navesti domneve, ki jih namerava preveriti, in sicer to, kaj se išče, in elemente, na katere se mora nanašati pregled. Zaradi tega mora Komisija v sklep o pregledu vključiti opis bistvenih značilnosti domnevne kršitve, pri čemer določi domnevni upoštevni trg in naravo domnevnih omejitev konkurence, pojasnila glede tega, kako naj bi bilo podjetje, kjer naj bi se opravil pregled, vpleteno v kršitev, in pojasnila glede pooblastil preiskovalcev Unije (glej sodbo z dne 6. septembra 2013, Deutsche Bahn in drugi/Komisija,
T‑289/11, T‑290/11 in T‑521/11
,
EU:T:2013:404
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
Poleg tega preveč kratka, nejasna in generična ter z nekaterih vidikov dvoumna obrazložitev ne more izpolniti zahtev po obrazložitvi iz člena 18(3) Uredbe št. 1/2003 za utemeljitev zahteve za informacije, do katere je prišlo več kot dve leti po prvih pregledih, medtem ko je Komisija že naslovila več zahtev za informacije podjetjem, osumljenim udeležbe pri kršitvi, in to več mesecev po odločbi o uvedbi postopka, in je bil zadevni sklep torej sprejet na dan, ko je Komisija že imela informacije, ki bi ji omogočale, da bolj natančno navede sume kršitev s strani zadevnih podjetij (glej v tem smislu sodbo z dne 10. marca 2016, HeidelbergCement/Komisija,
C‑247/14 P
,
EU:C:2016:149
, točka
).
V vsakem primeru, ker obrazložitev odločbe o pregledu razmeji področje pooblastil, ki jih imajo uslužbenci Komisije (glej v tem smislu sodbo z dne 18. junija 2015, Deutsche Bahn in drugi/Komisija,
C‑583/13 P
,
EU:C:2015:404
, točka
), splošno načelo, navedeno v točki 34 zgoraj, nasprotuje temu, da se v odločbi o pregledu uporabijo formulacije, ki razširjajo to področje prek tega, kar izhaja iz dovolj resnih indicev, ki jih ima Komisija na datum sprejetja takega sklepa.
Ob uporabi tega splošnega načela je namreč Splošno sodišče razglasilo ničnost sklepa, ki je bil obravnavan v zadevi, v kateri je bila izrečena sodba z dne 14. novembra 2012, Nexans France in Nexans/Komisija (
T‑135/09
,
EU:T:2012:596
), in sicer v delu, v katerem se je ta sklep nanašal na električne kable, razen na podmorske in podzemne visokonapetostne električne kable, ter na material, povezan s temi drugimi kabli, potem ko je ugotovilo, da je na dan sprejetja te odločbe Komisija sicer razpolagala z dovolj resnimi indici za odreditev pregleda, ki se nanaša na podmorske in podzemne visokonapetostne električne kable ter na material, povezan s temi kabli, vendar pa ni imela dovolj resnih indicev za odreditev pregleda, ki se nanaša na vse električne kable in na material, povezan z njimi (glej v tem smislu sodbo z dne 14. novembra 2012, Nexans France in Nexans/Komisija,
T‑135/09
,
EU:T:2012:596
, točke od 91 do 94).
V obravnavani zadevi je treba torej ugotoviti, prvič, ali je imela Komisija dovolj resne indice za sum kršitve pravil o konkurenci s strani tožeče stranke in, drugič, ali je obseg pregleda, ki je razmejen z izpodbijanim sklepom, omejen na kršitev, ki jo je Komisija na podlagi takih indicev lahko sumila.
V zvezi s tem tožeča stranka Komisiji predvsem očita, da v izpodbijanem sklepu ni naveden noben konkreten dokaz, ki bi lahko bil podlaga za sum protikonkurenčnega ravnanja, ki se ji pripisuje.
Čeprav mora Komisija, da bi izkazala upravičenost pregleda v sklepu, s katerim je odrejen pregled, podrobno navesti, da ima na voljo elemente in zanesljive materialne indice, zaradi katerih sumi kršitev, ki je je osumljeno podjetje, na katero se nanaša pregled (glej sodbo z dne 6. septembra 2013, Deutsche Bahn in drugi/Komisija,
T‑289/11, T‑290/11 in T‑521/11
,
EU:T:2013:404
, točka
in navedena sodna praksa), pa ji ni mogoče naložiti, da v predhodni preiskovalni fazi poleg domnev kršitve, ki jih namerava preveriti, navede indice, torej elemente, ki so jo privedli do tega, da sklepa o kršitvi člena 102 PDEU. Taka obveznost bi namreč ogrozila ravnotežje, ki ga je sodna praksa vzpostavila med varstvom učinkovitosti preiskave in varstvom pravice zadevnega podjetja do obrambe (sodba z dne 25. novembra 2014, Orange/Komisija,
T‑402/13
,
EU:T:2014:991
, točka
).
Po eni strani se namreč predhodna preiskovalna faza začne, ko Komisija pri izvajanju pooblastil, ki so ji podeljena s členoma 18 in 20 Uredbe št. 1/2003, sprejme ukrepe, ki zajemajo očitek storitve kršitve in imajo pomembne posledice za položaj osumljenih podjetij. Po drugi strani je zadevno podjetje šele na začetku upravne kontradiktorne faze z obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah obveščeno o vseh bistvenih podatkih, na katere se Komisija opira v tej fazi postopka, in o tem, da ima to podjetje pravico do vpogleda v spis, da se zagotovi učinkovito izvajanje njegove pravice do obrambe. Zato lahko ta stranka šele po tem, ko je poslano obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, v celoti uveljavlja pravico do obrambe. Namreč, če bi se zgoraj omenjene pravice raztezale na obdobje pred poslanim obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah, bi bila učinkovitost preiskave Komisije ogrožena, ker bi zadevno podjetje lahko že v predhodni preiskovalni fazi Komisije izvedelo, s katerimi podatki je Komisija že seznanjena in katere podatke je torej še mogoče skriti (sodba z dne 25. novembra 2014, Orange/Komisija,
T‑402/13
,
EU:T:2014:991
, točka
in navedena sodna praksa).
Zato Komisiji ni mogoče očitati, da je v izpodbijanem sklepu zgolj ugotovila, da ima podatke, ki kažejo, „da bi [tožeča stranka] lahko imela cene, ki so nižje od stroškov (predatory pricing) na nekaterih železniških povezavah, zlasti (vendar ne izključno) na progi Praga–Ostrava“, in da „je morala biti očitana kršitev storjena že vsaj leta 2011, ko je začel zasebni konkurent opravljati storitve na progi Praga–Ostrava, ali celo prej in da se nadaljuje.“
Ko mora sodišče Unije, kot v tej zadevi, opraviti nadzor nad sklepom o pregledu, da preveri, ali ta ne pomeni samovoljne odločitve, se mora prepričati o obstoju dovolj resnih indicev, ki omogočajo sum kršitve pravil o konkurenci s strani zadevnega podjetja (glej v tem smislu sodbo z dne 14. novembra 2012, Nexans France in Nexans/Komisija,
T‑135/09
,
EU:T:2012:596
, točka
in navedena sodna praksa).
V zvezi s tem iz sodne prakse izhaja, da mora sodišče Unije vsaj takrat, ko podjetje, ki je naslovnik odločbe, sprejete na podlagi člena 20(4) Uredbe št. 1/2003, predložiti nekatere elemente, ki omogočajo dvom o zadostni resnosti indicev, ki jih je imela na voljo Komisija za sprejetje tega sklepa, preučiti te indice in preveriti, ali so dovolj resni (sodba z dne 14. novembra 2012, Nexans France in Nexans/Komisija,
T‑135/09
,
EU:T:2012:596
, točka
).
Vendar preverjanje obstoja dovolj resnih indicev, ki jih ima Komisija in ki omogočajo sum kršitve pravil o konkurenci pred sprejetjem sklepa o pregledu, ni edino sredstvo, ki Splošnemu sodišču omogoča, da se prepriča o neobstoju samovoljnosti tega sklepa (sodba z dne 25. novembra 2014, Orange/Komisija,
T‑402/13
,
EU:T:2014:991
, točka
).
Nadzor nad obrazložitvijo sklepa sodišču namreč prav tako omogoča skrbeti za spoštovanje načela varstva pred samovoljnimi ali nesorazmernimi posegi, saj navedena obrazložitev omogoča prepoznati upravičenost nameravanega ukrepanja znotraj zadevnih podjetij (glej sodbo z dne 25. novembra 2014, Orange/Komisija,
T‑402/13
,
EU:T:2014:991
, točka
in navedena sodna praksa). Splošno sodišče lahko ugotovi neobstoj samovoljnosti sklepa o pregledu, ne da bi bilo treba materialno preveriti vsebino indicev, ki jih je imela Komisija ob sprejetju tega sklepa, če oceni, da so domneve, ki jih namerava zadnjenavedena preveriti, in elementi, na katere se mora nanašati pregled, določeni dovolj natančno (sodba z dne 25. novembra 2014, Orange/Komisija,
T‑402/13
,
EU:T:2014:991
, točka
).
V obravnavani zadevi je Komisija v izpodbijanem sklepu navedla:
–
prvič, da ima „podatke, ki kažejo na to, da bi [tožeča stranka] lahko imela cene, ki so nižje od stroškov (predatory pricing), na nekaterih železniških povezavah, zlasti (vendar ne izključno) na progi Praga–Ostrava“ (točka 3 obrazložitve izpodbijanega sklepa);
–
drugič, da je prejela „informacije, ki kažejo, da je morala biti očitana kršitev storjena že vsaj leta 2011, ko je začel zasebni konkurent opravljati storitve na progi Praga–Ostrava, ali celo prej“ (točka 4 obrazložitve izpodbijanega sklepa);
–
tretjič, da kršitev člena 102 PDEU, na katero se nanaša izpodbijani sklep, „vključuje zlasti cene pod stroški, ki bi lahko omejevale dostop tretjih strank do trga ali njihov razvoj na trgu storitev železniškega prevoza oseb“ (člen 1 izpodbijanega sklepa).
Tako izpodbijani sklep v področje zadevnega pregleda ne vključuje le morebitne kršitve člena 102 PDEU, ki obsega uporabo plenilskih cen na progi Praga–Ostrava od leta 2011, temveč tudi druge oblike kršitev člena 102 PDEU, druge proge v Češki republiki kot progo Praga–Ostrava in obdobje pred letom 2011.
Vendar na podlagi same obrazložitve izpodbijanega sklepa ni mogoče sklepati, da je imela Komisija ob sprejetju tega sklepa dejansko dovolj resne indice, ki omogočajo sum kršitve člena 102 PDEU, kot je opisana v točki 53 zgoraj.
V teh okoliščinah je treba na prvem mestu in glede na druge upoštevne elemente preveriti, ali je Komisija ob sprejetju izpodbijanega sklepa imela dovolj resne indice za sum kršitve člena 102 PDEU, in sicer plenilske cene na progi Praga–Ostrava od leta 2011.
Na drugem mestu je treba preizkusiti, ali je Komisija ob sprejetju izpodbijanega sklepa imela dovolj resne indice za druge oblike kršitve člena 102 PDEU, na drugih progah in za obdobje pred letom 2011.
Domnevna uporaba plenilskih cen na progi Praga–Ostrava od leta 2011
Komisija je v svojem odgovoru na tožbo opredelila tri sklope informacij, zaradi katerih je sprejela izpodbijani sklep: informacije, prejete od pritožnika, informacije, pridobljene od javno dostopnih virov, in spis češkega organa za konkurenco, v katerem je strokovno mnenje univerze v Pardubicah.
Kar zadeva tretji sklop informacij, je Komisija zlasti citirala točke od 128 do 130 in od 155 do 157 strokovnega mnenja univerze v Pardubicah. V teh točkah strokovnega mnenja naj bi bilo zlasti ugotovljeno, da na podlagi predloženih informacij (glej točko 3 strokovnega mnenja) ni mogoče skleniti, da bi številke v zvezi z zadevnimi stroški pravilno odražale stanje. V strokovnem mnenju naj bi bilo opozorjeno tudi na možnost izkrivljanja podatkov tožeče stranke.
Kar zadeva točke strokovnega mnenja univerze v Pardubicah, ki jih je navedla Komisija, tožeča stranka trdi zlasti, da so pridržki, ki so navedeni v teh točkah, le obrobni. Šlo naj bi za standardne dikcije, s katerimi si strokovnjaki običajno zagotovijo, da njihovo mnenje ne bo izpodbojno in da bo njihova potencialna odgovornost izključena.
Najprej je treba poudariti, da iz spisa v tej zadevi izhaja, da češki organ za konkurenco preiskuje možno uporabo plenilskih cen s strani tožeče stranke na progi Praga–Ostrava od leta 2011, in sicer isto ravnanje, na katero se v glavnem nanaša izpodbijani sklep.
Iz navedenega spisa prav tako izhaja, da je med preiskavo češki organ za konkurenco zbral več tisoč strani dokazov, ki jih je v glavnem pridobil od tožeče stranke in konkurenčnih prevoznikov (RegioJet in LEO Express).
V zvezi s strokovnim mnenjem univerze v Pardubicah je treba navesti, prvič, da je v točkah od 128 do 130 tega strokovnega mnenja, na katere se sklicuje Komisija in ki so pod naslovom „Prenos stroškov med različne naročnike železniškega prometa“, navedeno:
–
„[
zaupno
]“,
–
„[
zaupno
]“,
–
„[
zaupno
]“.
Drugič, v točkah od 155 do 157 strokovnega mnenja univerze v Pardubicah, na katere se ravno tako sklicuje Komisija in so pod naslovom „Opredelitev nekaterih protislovij v pripombah [tožeče stranke]“, je navedeno:
–
„[
zaupno
]“,
–
„[
zaupno
]“ v zvezi s tem se v strokovnem mnenju povzema ta citat: „[
zaupno
]“.
Tretjič, v točkah od 158 do 161 strokovnega mnenja univerze v Pardubicah pod naslovom „Protislovja v stališčih tožeče stranke, ki se nanašajo na delež variabilnih in fiksnih stroškov“, je navedeno, da „[
zaupno
]“ in da „[
zaupno
]“.
Ugotoviti je treba, da zgoraj navedene ugotovitve – v nasprotju s trditvijo tožeče stranke, v skladu s katero gre le za običajne dikcije, s katerimi želijo strokovnjaki zagotoviti, da njihovo strokovno mnenje ne bo izpodbojno in da bo njihova morebitna odgovornost izključena – kažejo, četudi posredno, da je imela Komisija tehtne razloge za sum, da je tožeča stranska kršila člen 102 PDEU, in da je zato upravičeno odredila zadevni pregled.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da za utemeljitev pregledov ni nujno, da so informacije, ki jih ima Komisija, take, da bi brez razumnega dvoma dokazovale obstoj kršitve, ugotovljene v izpodbijanem sklepu. Ta dokazni standard se namreč zahteva pri odločbah Komisije, v katerih ta ugotovi obstoj kršitev in naloži globe. Za sprejetje sklepa o pregledu v smislu člena 20(4) Uredbe št. 1/2003 namreč zadostuje, da razpolaga z zanesljivimi materialnimi elementi in indici, ki so jo privedli do suma o obstoju kršitve (glej v tem smislu sodbi z dne 14. marca 2014, Cementos Portland Valderrivas/Komisija,
T‑296/11
,
EU:T:2014:121
, točka
, in z dne 29. februarja 2016, EGL in drugi/Komisija,
T‑251/12
, neobjavljena,
EU:T:2016:114
, točka
).
Glede na zgoraj navedene elemente je razvidno, da je imela Komisija na voljo take indice.
Poleg tega, tudi ob predpostavki, da je trditev tožeče stranke, da dokazi, ki jih je zbral češki organ za konkurenco, izkazujejo, da so bili njeni prihodki na progi Praga–Ostrava vedno večji od variabilnih stroškov, utemeljena, zadošča opozoriti, da so v skladu z ustaljeno sodno prakso v nasprotju s členom 102 PDEU tudi cene, ki so nižje od povprečja celotnih stroškov, ki zajemajo fiksne in variabilne stroške, vendar višje od povprečja variabilnih stroškov, če so določene v okviru načrta, katerega cilj je izločitev konkurenta (glej v tem smislu sodbo z dne 3. julija 1991, AKZO/Komisija,
C‑62/86
,
EU:C:1991:286
, točka
).
Nazadnje, kar zadeva trditev tožeče stranke, da neobstoj dovolj resnih indicev potrjuje tudi razvoj dogodkov na progi Praga–Ostrava, za katero je značilna visoka raven konkurence, Komisija pravilno poudarja, da dejstvo, da strategija podjetja, ki ima prevladujoči položaj, ni dosegla pričakovanega uspeha, ne pomeni, da plenilsko ravnanje ni povzročilo izkrivljanja konkurence.
Glede na zgoraj navedeno je treba zavrniti očitek, da ni bilo dovolj resnih indicev za sum, da je tožeča stranka kršila člen 102 PDEU z uporabo plenilskih cen na progi Praga–Ostrava od leta 2011.
Ker pa se preiskava, ki jo vodi češki organ za konkurenco, nanaša le na domnevno uporabo plenilskih cen na progi Praga–Ostrava od leta 2011, te ugotovitve zgolj na tej podlagi ni mogoče prenesti na druge oblike kršitve člena 102 PDEU, na druge proge kot na progo Praga–Ostrava ali na obdobje pred letom 2011.
Zato je torej treba zdaj preučiti indice, ki jih je v zvezi s tem imela Komisija, ob upoštevanju njenega odgovora na ukrepe procesnega vodstva.
Druge oblike kršitev člena 102 PDEU, druge povezave kot proga Praga–Ostrava in obdobje pred letom 2011
–
Druge oblike kršitev člena 102 PDEU
Prvič, Komisija je v odgovoru na omenjene ukrepe procesnega vodstva priznala, da ni imela indicev, ki bi omogočali sum o drugih oblikah kršitve člena 102 PDEU.
Drugič, poudarila je, da mora v skladu z ustaljeno sodno prakso, kadar uporablja člena 102 PDEU, preučiti poslovno strategijo družbe, ki je predmet preiskave, ki bi lahko kazala na obstoj namena ali načrta izločitve konkurence.
Tožeča stranka je v svojih pripombah na odgovor Komisije na ukrepe procesnega vodstva izpodbijala to zadnjo argumentacijo. Dejstvo, da je Komisija dolžna preučiti njeno poslovno strategijo, naj v nobenem primeru ne bi upravičevalo razširitve predmeta zadevne preiskave na oblike kršitve pravil o konkurenci, za katere ni imela dovolj resnih indicev.
Glede tega je iz sodne prakse razvidno, da se je za presojo zakonitosti cenovne politike, ki jo uporabi prevladujoče podjetje, načeloma treba sklicevati na cenovna merila, ki temeljijo na stroških, ki jih ima prevladujoče podjetje, in na njegovo strategijo (glej sodbo z dne 17. februarja 2011, TeliaSonera Sverige,
C‑52/09
,
EU:C:2011:83
, točka
in navedena sodna praksa).
Poleg tega iz sodne prakse izhaja, da so v nasprotju s členom 102 PDEU tudi cene, ki so nižje od povprečja celotnih stroškov, ki zajemajo fiksne in variabilne stroške, vendar so višje od povprečja variabilnih stroškov, če so določene v okviru načrta, katerega cilj je izločiti konkurenta (sodba z dne 3. julija 1991, AKZO proti Komisiji,
C‑62/86
,
EU:C:1991:286
, točka
).
Zato, če ima Komisija dovolj resne indice za sum kršitve člena 102 PDEU, in sicer da je prišlo do uporabe plenilskih cen, se njena preiskava lahko nanaša na strategijo zadevnega podjetja. Poleg tega Komisija v členu 1, prvi odstavek, izpodbijanega sklepa sledi temu razlogovanju tako, da navaja, da se pregled poleg uporabe cen pod stroški, ki lahko omejijo dostop tretjih do trga ali njihov razvoj na trgu storitev železniškega prevoza oseb, nanaša tudi na „vsako strategijo, ki ima enak učinek“. Poleg tega elementa tožeča stranka ni nikoli izpodbijala.
Nasprotno pa tožeča stranka upravičeno trdi, da to razlogovanje ne more biti tehten razlog za razširitev predmeta zadevnega pregleda na druge oblike kršitve.
Ob upoštevanju splošnega načela, navedenega v točki 34 zgoraj, to isto razlogovanje namreč ne more upravičiti besedila člena 1 izpodbijane odločbe, v skladu s katerim kršitev „vključuje zlasti“ cene pod stroški, zaradi česar je lahko v okvir zadevnega pregleda vključena katera koli druga oblika kršitve člena 102 PDEU, čeprav Komisija v zvezi s tem ne razpolaga z nobenim indicem.
–
Druge povezave kot proga Praga–Ostrava
V zvezi s tem je Komisija v odgovoru na ukrepe procesnega vodstva, ki jih je sprejelo Splošno sodišče, predložila dve pritožbi z dne 17. oktobra 2014 in z dne 1. marca 2016, ki naj bi ji ju poslala družba LEO Express.
Ti pritožbi naj bi vsebovali indice glede proge Praga–Košice, pri čemer so Košice mesto, ki je na vzhodu Slovaške republike. Poleg tega naj bi pritožba z dne 1. marca 2016 vsebovala indice v zvezi dvema drugima notranjima povezavama, in sicer Ostrava–Kolín in Olomouc–Kolín.
Po drugi strani je Komisija vztrajala pri dejstvu, da je bilo mogoče tudi iz dokumentov, ki se ne nanašajo na progo Praga–Ostrava, izluščiti elemente, ki so koristni za preiskavo obstoja protikonkurenčnih ravnanj glede te proge, saj se nanašajo na stroške drugih železniških povezav in so zato vzorec za običajno porazdelitev stroškov med različne povezave.
Tožeča stranka je v svojih pripombah na odgovor Komisije na ukrepe procesnega vodstva te dokaze izpodbijala. Meni, da dokumenti, ki jih je predložila Komisija, ne vsebujejo nobenega indica, ki bi omogočal sum o njenem protikonkurenčnem ravnanju na progi Praga–Košice. Kar zadeva povezave Ostrava–Kolín in Olomouc–Kolín, trdi, da so te povezave dejansko sestavni del proge Praga–Ostrava.
Prvič, treba je poudariti, da čeprav obe pritožbi vsebujeta informacije glede proge Praga–Košice, te informacije niso dovolj resen indic, na podlagi katerega bi bilo mogoče sumiti uporabo plenilskih cen tudi na tej progi. V njih je le navedeno, da naj bi tožeča stranka izrabila svoj prevladujoči položaj z odločitvijo o ponovni uvedbi vlakov SC Pendolino na tej progi, in sicer v odgovor na podobne namene družbe LEO Express, čeprav je te vlake na tej isti progi nehala uporabljati zaradi njihove omejene zasedenosti.
V zvezi s tem je treba poudariti, da je Komisija priznala, da je imela indice le za sum kršitve z uporabo plenilskih cen.
Tudi ob predpostavki, da bi zadevne informacije lahko posredno nakazovale uporabo plenilskih cen tudi na progi Praga–Košice, pa bi bilo dejstvo, da je bila ta proga vključena v predmet pregleda Falcon, v vsakem primeru nezdružljivo s členom 1 izpodbijanega sklepa, ki omejuje njegov predmet na ozemlje Češke republike.
Drugič, kar zadeva progi Ostrava–Kolín in Olomouc–Kolín, zadošča ugotovitev, da sta ti, kot navaja tožeča stranka, sestavni del proge Praga–Ostrava. Namreč, mesti Kolín in Olomouc sta na progi Praga–Ostrava med tema mestoma. Iz tega sledi, da sta progi Ostrava–Kolín in Olomouc–Kolín že zajeti z besedilom izpodbijanega sklepa, ki se izrecno nanaša na progo Praga–Ostrava.
Ugotoviti je torej treba, da Komisija ni imela dovolj resnih indicev za sum, da tožeča stranka zaračunava plenilske cene na drugih povezavah kot na progi Praga–Ostrava.
Poleg tega Komisija vsaj implicitno sama potrjuje to ugotovitev, ko poudarja pomen informacij o drugih povezavah za preučitev primera proge Praga–Ostrava.
Tudi če se predpostavi, da je to razlogovanje utemeljeno, to Komisiji nikakor ne omogoča, da v izpodbijanem sklepu ugotovi, da je imela informacije, ki kažejo na to, da je tožeča stranka zaračunavala plenilske cene „na nekaterih železniških povezavah, zlasti (vendar ne izključno) na progi Praga–Ostrava“, čeprav je imela dovolj resne indice samo glede te zadnjenavedene povezave.
–
Obdobje pred letom 2011
V zvezi s tem iz spisa izhaja, da je prvi konkurent tožeče stranke, RegioJet, začel opravljati prevoze na progi Praga–Ostrava šele septembra 2011 in da je šele od takrat češki organ za konkurenco preiskoval domnevno zlorabo tožeče stranke na tej progi.
Vendar je v odgovor na ukrepe procesnega vodstva, ki jih je sprejelo Splošno sodišče, Komisija predložila dokument z dne 4. oktobra 2010.
Tožeča stranka meni, da ta dokument, in sicer pritožba družbe RegioJet, ne vsebuje nobenega upoštevnega elementa. Šlo naj bi namreč le za špekulacije te družbe.
Kljub temu je treba ugotoviti, da je dokument, ki ga je predložila Komisija, sicer samo pritožba, ki jo je vložil konkurent tožeče stranke, vendar pa je ta dosledna in se za obdobje pred 2011 nanaša na isto ravnanje kot tisto, za katero je imela Komisija od leta 2011 dovolj resne indice.
Poleg tega, čeprav je res, da je prva konkurentka tožeče stranke, družba RegioJet, progo Praga–Ostrava začela uporabljati šele leta 2011, druga konkurentka, družba LEO Express, pa šele v letu 2012, to samo po sebi ne izključuje možnosti zlorabe s strani tožeče stranke pred tem datumom. Razumno je namreč mogoče domnevati, da podjetje, ki ima prevladujoči položaj, zato da se sooči z novimi konkurenti, ne čaka na vstop konkurence na zadevni trg, temveč ukrepa že pred tem vstopom, zato da ga prepreči ali oteži.
V teh okoliščinah je Komisija v izpodbijanem sklepu lahko navedla obdobje „vsaj od leta 2011“ kot verjetno obdobje kršitve, glede katere je podan sum.
–
Vmesna ugotovitev
Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba ugotoviti, da ob sprejetju izpodbijanega sklepa Komisija ni imela dovolj resnih indicev za sum kršitve člena 102 PDEU s strani tožeče stranke, ki bi bila v drugi obliki, kot je domnevno zaračunavanje plenilskih cen, ali ki bi zadevala druge povezave kot progo Praga–Ostrava. Nasprotno pa je upravičeno kot verjetno obdobje zadevne kršitve navedla obdobje, ki se je začelo „vsaj“ leta 2011.
Ugotovitev glede drugega in tretjega tožbenega razloga
V teh okoliščinah je treba delno sprejeti drugi in tretji tožbeni razlog ter izpodbijani sklep razglasiti za ničen v delu, v katerem zadeva domnevno kršitev člena 102 PDEU na drugih povezavah kot na progi Praga–Ostrava in druge oblike kršitve kot za domnevno zaračunavanje plenilskih cen.
Glede na te ugotovitve je treba zdaj preučiti druge tožbene razloge.
Prvi tožbeni razlog: samovoljnost in nesorazmernost izpodbijanega sklepa
Tožeča stranka trdi, da izpodbijani sklep pomeni samovoljni in nesorazmerni poseg.
V zvezi s tem tožeča stranka najprej navaja, da je imela Komisija na voljo več tisoč strani dokazov iz postopka pred češkim organom za konkurenco. Poleg tega naj bi ta organ že sam izvedel nenapovedan pregled na sedežu tožeče stranke. Tožeča stranka naj bi tudi maksimalno pomagala temu organu ves čas upravnega postopka, ki ga je vodil. Zato naj bi bilo dejansko stanje, ki je odločilno za preiskavo, ki jo je vodila Komisija, podrobno opisano v spisu tega organa in Komisija ni mogla pričakovati, da bi z zadevnim pregledom pridobila dodatne upoštevne dokaze.
Tožeča stranka, dalje, meni, da je mogoče enak rezultat doseči manj invazivno, na primer z zahtevo za informacije.
Poleg tega tožeča stranka poudarja, da je zadevno ravnanje že predmet dveh sodnih postopkov, ki sta jih sprožila dva konkurenta, in sicer družbi RegioJet in LEO Express.
Nazadnje, z izpodbijano odločbo naj bi se kršilo načelo sorazmernosti, ker je bil predmet pregleda opredeljen preširoko.
Komisija predlaga, naj se ta tožbeni razlog zavrne.
Najprej je treba zavrniti prvi del tega tožbenega razloga, ki se nanaša na samovoljnost izpodbijanega sklepa.
Namreč, iz sodne prakse izhaja, da je sklep o pregledu samovoljen le, kadar je sprejet ob neobstoju vsakršne dejanske okoliščine, ki bi lahko upravičevala pregled. To ni podano, kadar je namen sklepa zbrati dokumentacijo, ki je potrebna za preverjanje obstoja in obsega posameznih dejanskih in pravnih položajev, o katerih Komisija že ima dovolj resne indice za sum kršitve pravil o konkurenci s strani zadevnega podjetja (glej v tem smislu sodbo z dne 14. novembra 2012, Nexans France in Nexans/Komisija,
T‑135/09
,
EU:T:2012:596
, točka
in navedena sodna praksa).
Vendar iz preizkusa drugega in tretjega tožbenega razloga izhaja, prvič, da je Komisija imela dovolj resne indice za sum kršitve člena 102 PDEU, in sicer uporaba plenilskih cen na progi Praga–Ostrava vsaj od leta 2011 in, drugič, da je izpodbijani sklep treba razglasiti za ničen v delu, v katerem se nanaša na druge oblike kršitve člena 102 PDEU in druge povezave, in to zaradi neobstoja dovolj resnih indicev v zvezi s tem.
V teh okoliščinah izpodbijani sklep ni samovoljen.
Prvi del prvega tožbenega razloga je treba zato zavrniti.
Kar zadeva drugi del prvega pritožbenega razloga, ki se nanaša na nesorazmernost izpodbijanega sklepa, je treba opozoriti, da v skladu z načelom sorazmernosti vsebina in oblika ukrepov Unije ne smeta preseči tistega, kar je potrebno za dosego ciljev Pogodbe (člen 5(4) PEU).
Tako to načelo zahteva, naj akti Unije ne prestopijo meje tistega, kar je primerno in potrebno za uresničitev želenega cilja, pri čemer velja, da se je treba takrat, ko je mogoče izbrati med več primernimi ukrepi, zateči k tistemu, ki je najmanj omejujoč, in da povzročene nevšečnosti ne smejo biti čezmerne glede na zastavljene cilje (glej sodbo z dne 6. septembra 2013, Deutsche Bahn in drugi/Komisija,
T‑289/11, T‑290/11 in T‑521/11
,
EU:T:2013:404
, točka
in navedena sodna praksa).
Vendar pa izbira Komisije med pregledom na podlagi pooblastila oziroma zahtevo za informacije in pregledom, odrejenim s sklepom, ni odvisna od okoliščin, kot so posebna resnost položaja, izredna nujnost ali potreba po absolutni diskretnosti, ampak od potrebe po ustrezni preiskavi glede na posebnosti posamičnega primera. Zato kadar je namen sklepa o pregledu le, da Komisija zbere vse elemente, potrebne za presojo morebitnega obstoja kršitve Pogodbe, tak sklep ne krši načela sorazmernosti (glej v tem smislu sodbo z dne 6. septembra 2013, Deutsche Bahn in drugi/Komisija,
T‑289/11, T‑290/11 in T‑521/11
,
EU:T:2013:404
, točka
in navedena sodna praksa).
Načeloma je Komisija pristojna, da presodi, ali je neki podatek nujen za to, da se dokaže kršitev pravil o konkurenci, in čeprav že razpolaga z indici in celo dokazi o obstoju kršitve, lahko legitimno presodi, da je treba odrediti dodatne preiskave, ki ji omogočajo boljšo opredelitev kršitve ali njenega trajanja (glej sodbo z dne 6. septembra 2013, Deutsche Bahn in drugi/Komisija,
T‑289/11, T‑290/11 in T‑521/11
,
EU:T:2013:404
, točka
in navedena sodna praksa).
Torej ni mogoče sprejeti trditve tožeče stranke, da bi morala Komisija ob spoštovanju načela sorazmernosti uporabiti manj invazivna sredstva, kot je na primer zahteva za informacije na podlagi člena 18 Uredbe št. 1/2003, in to še toliko bolj, ker je v okoliščinah te zadeve presoja ravnanja tožeče stranke očitno odvisna od informacij, ki zagotovo ne bi bile prostovoljno posredovane Komisiji in do katerih ta ne bi mogla priti drugače kot s pregledom (glej v tem smislu sodbi z dne 8. marca 2007, France Télécom/Komisija,
T‑340/04
,
EU:T:2007:81
, točki
in
, in z dne 12. julija 2007, CB/Komisija,
T‑266/03
, neobjavljena,
EU:T:2007:223
, točka
).
Poleg tega je, ker izpodbijani sklep temelji deloma na podatkih iz spisa češkega organa za konkurenco, ki preiskuje isto ravnanje tožeče stranke in ki je tej poslal več zahtev za informacije, verjetno, da so v spisu tega organa že vse informacije, ki jih je bilo mogoče pridobiti po tej poti.
Glede na sodno prakso, navedeno zlasti v točki 115, ravno tako ne more uspeti trditev tožeče stranke, da bi se morala Komisija zadovoljiti z informacijami iz spisa češkega organa za konkurenco.
Kar zadeva trditev, da naj bi bila tožeča stranka za isto ravnanje že predmet upravnih preiskav in dveh sodnih postopkov na nacionalni ravni, zadošča opozoriti, da v skladu s sodno prakso iz določb Uredbe št. 1/2003 ni mogoče sklepati, da je Komisiji, kadar nacionalni organ za konkurenco začne preiskovati konkretna dejstva, takoj preprečeno, da zadevo začne obravnavati ali da v zvezi z njo opravi predhodno analizo. Nasprotno, ta dva organa lahko vsaj v predhodnih fazah, kot so preiskave, vzporedno delujeta, Komisija pa ohrani možnost uvedbe postopka zaradi sprejetja sklepa, čeprav nacionalni organ zadevo že obravnava.
A fortiori
mora Komisija imeti tudi možnost, da začne pregled, saj je sklep o odreditvi pregleda le pripravljalni akt v zvezi z vsebinsko obravnavo zadeve, ki ne zajema formalne uvedbe postopka v smislu člena 11(6) Uredbe št. 1/2003 (glej v tem smislu sodbo z dne 8. marca 2007, France Télécom/Komisija,
T‑340/04
,
EU:T:2007:81
, točka
in navedena sodna praksa). To načelo je bilo priznano v primerih, v katerih nacionalni organ za konkurenco izvaja člena 101 ali 102 PDEU. Še toliko bolj velja v primerih, v katerih preiskava, ki jo vodi nacionalni organ za konkurenco, temelji le na nacionalnem pravu. V tem primeru je tako.
Ravno tako iz ustaljene sodne prakse izhaja, da Komisija, da bi lahko izpolnila naloge, ki ji jih daje Pogodba, ni vezana na odločbo, ki jo je izdalo nacionalno sodišče v zvezi z izvajanjem členov 101(1) PDEU in 102 PDEU. Komisija lahko torej kadar koli sprejme posamične sklepe za izvajanje členov 101 PDEU in 102 PDEU, tudi kadar je sporazum ali ravnanje že predmet odločbe nacionalnega sodišča in kadar je sklep, ki ga namerava sprejeti Komisija, v nasprotju z navedeno sodno odločbo (glej sodbo z dne 6. septembra 2013, Deutsche Bahn in drugi/Komisija,
T‑289/11, T‑290/11 in T‑521/11
,
EU:T:2013:404
, točka
in navedena sodna praksa).
Zato tudi postopki v teku pred češkimi sodišči ne morejo preprečiti Komisiji, da izvede nenapovedan pregled, kot je ta, ki je odrejen z izpodbijanim sklepom.
Kar poleg tega zadeva odločbo Městský soud v Praze (okrožno sodišče v Pragi) z dne 10. decembra 2015, navedeno v točki 8 zgoraj, je treba poudariti, da izpodbijani sklep ni v nasprotju s to odločbo. Městský soud v Praze (okrožno sodišče v Pragi) je namreč s svojo odločbo zavrnilo odškodninsko tožbo, ki jo je proti tožeči stranki vložila družba LEO Express, ker ta družba ni dokazala vzročne zveze med nastalo škodo in domnevnim protikonkurenčnim ravnanjem tožeče stranke. Po tej ugotovitvi pa ni bilo več treba obravnavati vprašanja protikonkurenčnosti ravnanja tožeče stranke, zato tega Městský soud v Praze (okrožno sodišče v Pragi) ni storilo.
Kar zadeva trditev tožeče stranke, ki se nanaša na sodbo z dne 25. novembra 2014, Orange/Komisija (
T‑402/13
,
EU:T:2014:991
), v kateri je Splošno sodišče menilo, da preučitev spisa nacionalnega organa za konkurenco ne pomeni alternative uporabi ukrepa pregleda, ker navedeni organ ni izvedel nobenega pregleda v prostorih zadevnega podjetja in je bila njegova odločitev torej sprejeta le na podlagi informacij, ki jih je prostovoljno predložilo to podjetje, je treba ugotoviti, da je Splošno sodišče tako ugotovitev podalo, da bi obšlo dejstvo, da se je v tisti zadevi Komisija odločila za ukrep pregleda, ne da bi predhodno preverila informacije, ki bi jih nacionalni organ za konkurenco lahko pridobil glede podobnih ravnanj (glej v tem smislu sodbo z dne 25. novembra 2014, Orange/Komisija,
T‑402/13
,
EU:T:2014:991
, točki
in
). V obravnavani zadevi pa Splošno sodišče ugotavlja, da je Komisija pregledala spis češkega organa za konkurenco in je izpodbijani sklep sprejela šele po tej preučitvi.
Nazadnje, kar zadeva očitek, ki se nanaša na dejstvo, da je bil predmet zadevnega pregleda v izpodbijanem sklepu opredeljen preširoko, je treba ugotoviti, da je bil že obravnavan v okviru drugega in tretjega tožbenega razloga ter da je bilo po koncu te obravnave ugotovljeno, da je treba izpodbijani sklep razglasiti za ničen v delu, v katerem se nanaša na katero koli drugo progo kot na progo Praga–Ostrava in v katerem se nanaša na katero koli drugo ravnanje kot na domnevno uporabo plenilskih cen.
Po drugi strani pa je Splošno sodišče, kar zadeva besedilo izpodbijanega sklepa, v katerem je navedeno obdobje, v katerem naj bi bila storjena kršitev, „vsaj od leta 2011“, v okviru preizkusa drugega in tretjega tožbenega razloga ugotovilo, da je imela Komisija indice ne le za obdobje od leta 2011, temveč tudi za obdobje pred letom 2011.
Poleg tega iz sodne prakse izhaja, da Komisija ni dolžna navesti obdobja, v katerem naj bi bila kršitev storjena (glej v tem smislu sodbo z dne 6. septembra 2013, Deutsche Bahn in drugi/Komisija,
T‑289/11, T‑290/11 in T‑521/11
,
EU:T:2013:404
, točka
in navedena sodna praksa).
V teh okoliščinah se za izpodbijani sklep ne more šteti, da je nesorazmeren, ker je bil predmet pregleda v njem določen preširoko.
Zato je treba tudi drugi del prvega tožbenega razloga in torej ta tožbeni razlog v celoti zavrniti.
Četrti tožbeni razlog: neobstoj vpliva na trgovino med državami članicami in neobstoj prevladujočega položaja tožeče stranke na notranjem trgu ali njegovem znatnem delu.
Po mnenju tožeče stranke Komisija ni bila pristojna za sprejetje izpodbijanega sklepa in za izvedbo pregleda. Proga Praga–Ostrava, dolžine 356 km, je namreč zanemarljiva na ravni evropskega železniškega omrežja, zato domnevno protikonkurenčno ravnanje tožeče stranke ne more občutno vplivati na trgovino med državami članicami. Poleg tega naj tožeča stranka ne bi imela prevladujočega položaja na notranjem trgu ali njegovem znatnem delu. Glede na obrobno pomembnost železniškega prevoza na progi Praga–Ostrava na ravni Evrope, tega prevoza ni mogoče šteti za znatni del notranjega trga.
Tožeča stranka dodaja, da ta tožbeni razlog dopolnjuje drugi tožbeni razlog in obratno, zlasti kar zadeva geografski obseg zadevnega pregleda.
Komisija predlaga, naj se ta tožbeni razlog zavrne.
Člen 102 PDEU določa, da je kot nezdružljiva z notranjim trgom prepovedana vsaka zloraba prevladujočega položaja enega ali več podjetij na notranjem trgu ali njegovem znatnem delu, kolikor bi lahko prizadela trgovino med državami članicami.
V zvezi s tem je treba najprej spomniti, da je pogoj, v skladu s katerim je protikonkurenčni sporazum ali ravnanje prepovedano, če bi lahko prizadelo trgovino med državami članicami, namenjen določitvi veljave prava Unije v razmerju do prava držav članic. Če sporazum ali ravnanje lahko prizadene trgovino med državami članicami, je namreč sprememba konkurence, ki jo povzroči ta sporazum ali to ravnanje, zajeta s prepovedmi prava Unije, medtem ko se zanj v nasprotnem primeru ne uporabljajo (glej v tem smislu sodbo z dne 13. julija 1966, Consten in Grundig/Komisija,
56/64 in 58/64
,
EU:C:1966:41
, str. 495).
Konkretneje, že iz naslova Uredbe št. 1/2003 je razvidno, da je namen pooblastil, podeljenih Komisiji s to uredbo, izvajanje pravil o konkurenci, določenih v členih 101 PDEU in 102 PDEU. S tema določbama so prepovedana nekatera ravnanja podjetij, če bi lahko prizadela trgovino med državami članicami in katerih cilj oziroma posledica je preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence na notranjem trgu. Torej lahko Komisija svoja pooblastila za pregled uporabi le za razkrivanje takih ravnanj (sodba z dne 14. novembra 2012, Nexans France in Nexans/Komisija,
T‑135/09
,
EU:T:2012:596
, točka
).
Glede na to sodno prakso torej Komisija napačno trdi, da se pogoj, da je protikonkurenčni sporazum ali ravnanje prepovedano, če lahko prizadene trgovino med državami članicami, nanaša le na vsebino, in sicer na presojo zakonitosti morebitne končne odločbe Komisije, in da torej ne spada v okvir sodnega nadzora nad izpodbijano odločbo.
Zato je treba preučiti, ali je ta pogoj (v nadaljevanju: prvi pogoj) izpolnjen v zvezi z domnevno kršitvijo, ob upoštevanju ugotovitve ob preučitvi drugega in tretjega tožbenega razloga, v skladu s katero Komisija ni imela dovolj resnih indicev za sum kršitve pravil o konkurenci na drugih povezavah kot na progi Praga–Ostrava.
Poleg tega je treba glede na to, da je kršitev, ki jo v tej zadevi sumi Komisija, kršitev člena 102 PDEU, preučiti tudi pogoj, da je prepovedano zlorabljati prevladujoči položaj na notranjem trgu ali njegovem znatnem delu (v nadaljevanju: drugi pogoj).
Kar zadeva prvi pogoj, je treba najprej opozoriti, da čeprav je res, da ravnanja, katerih učinki so lokalizirani znotraj ozemlja ene same države članice, spadajo na področje nacionalnega pravnega reda, in ne prava Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 31. maja 1979, Hugin Kassaregister in Hugin Cash Registers proti Komisiji,
22/78
,
EU:C:1979:138
, točka
), to ne spremeni dejstva, da kadar imetnik prevladujočega položaja konkurentom zapre dostop do trga, ni pomembno, ali je bilo to ravnanje storjeno na ozemlju ene same države članice, ker ima lahko vplive na trgovinske tokove in na konkurenco na notranjem trgu (sodba z dne 9. novembra 1983, Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin/Komisija,
322/81
,
EU:C:1983:313
, točka
).
Poleg tega člen 102 PDEU ne zahteva, da se dokaže, da je zloraba znatno prizadela trgovino med državami članicami, temveč zahteva, da se dokaže, da bi to ravnanje lahko imelo tak učinek (sodba z dne 9. novembra 1983, Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin/Komisija,
322/81
,
EU:C:1983:313
, točka
).
Za to, da bi lahko sklep, sporazum ali ravnanje prizadeli trgovino med državami članicami, mora biti namreč na podlagi vseh objektivnih pravnih ali dejanskih elementov z zadostno verjetnostjo mogoče predvideti, da bi neposredno ali posredno, dejansko ali potencialno vplivali na trgovinske tokove med državami članicami, in to tako, da bi bila lahko podana skrb, da bi lahko ovirali uresničitev enotnega trga med državami članicami (glej sodbo z dne 16. aprila 2015, Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej in Telefonia Dialog,
C‑3/14
,
EU:C:2015:232
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi med strankami ni sporno, prvič, da je proga Praga–Ostrava ena od glavnih v Češki republiki zlasti zato, ker ni neposredne avtoceste med Prago in Ostravo, ki je mesto, situirano deset kilometrov od poljske meje in nekaj deset kilometrov od slovaške meje, drugič, da konkurenčni prevozniki, dejavni na progi Praga–Ostrava, poslujejo tudi v drugih državah članicah, zlasti v Slovaški republiki, in tretjič, da je proga Praga–Ostrava del povezav konkurenčnih prevoznikov zlasti proti tej državi članici.
Ugotoviti je treba, da ima v takih okoliščinah protikonkurenčno ravnanje, kot je to, ki ga v tem primeru sumi Komisija, očitno lahko posledice za trgovinske tokove in za konkurenco na notranjem trgu. Takšna zloraba namreč lahko vpliva na ekonomski položaj konkurenčnih prevoznikov, ki so dejavni v več državah članicah, in torej lahko vpliva na konkurenco ne le na progi Praga–Ostrava v Češki republiki, temveč vsaj posredno na širši ravni v Srednji Evropi, zlasti na Slovaškem.
Res je sicer, da če bi bila kršitev, glede katere je podan sum, kot nakazuje tožeča stranka, omejena na odsek med Choceňom (Češka republika) in Brandýsom nad Orlicí (Češka republika), dolžine 5 km, ki je del proge Praga–Ostrava, bi bil njen vpliv na trgovino med državami členicami verjetno neznaten. Kršitev, glede katere je podan sum, pa ni omejena na ta odsek. Pokriva celotno progo Praga–Ostrava, dolžine 356 km.
Iz tega sledi, da je prvi pogoj izpolnjen.
V zvezi z drugim pogojem je dovolj navesti, da med strankama ni sporno, da ima tožeča stranka prevladujoč položaj v smislu člena 102 PDEU, zlasti na trgih opravljanja storitev prevoza oseb ter opravljanja storitev upravljanja železniške infrastrukture v Češki republiki (točka 2 obrazložitve izpodbijane odločbe).
V sodni praksi pa se drugi pogoj šteje za izpolnjen, tudi kadar je prevladujoči položaj zadevnega podjetja omejen na regijo znotraj države članice (glej v tem smislu sodbo z dne 25. oktobra 2001, Ambulanz Glöckner,
C‑475/99
,
EU:C:2001:577
, točka
) ali na pristanišče (glej v tem smislu sodbo z dne 10. decembra 1991, Merci convenzionali porto di Genova,
C‑179/90
,
EU:C:1991:464
, točka
).
A fortiori
je treba ta pogoj šteti za izpolnjen v primeru, v katerem prevladujoči položaj zadevnega podjetja pokriva celotno ozemlje države članice, kot je Češka republika.
Poleg tega se tožeča stranka moti, ko izhaja iz ideje, da je železniški prevoz na progi Praga–Ostrava tisti, ki mora predstavljati znaten del notranjega trga. Za to, da bi se člen 102 PDEU uporabljal, morata biti namreč kumulativno izpolnjena dva ločena pogoja. Po eni strani, zloraba mora biti taka, da lahko prizadene trgovino med državami članicami. Po drugi strani, storilec zlorabe mora imeti prevladujoči položaj na notranjem trgu ali njegovem znatnem delu. Iz tega izhaja, da se člen 102 PDEU uporablja tudi v primeru, v katerem podjetje, ki ima prevladujoč položaj na notranjem trgu ali njegovem znatnem delu, ta prevladujoči položaj zlorablja le na segmentu trga, ki sam ne pomeni znatnega dela notranjega trga, vendar pod pogojem, da lahko ta zloraba prizadene trgovino med državami članicami. Iz zgoraj navedenega pa izhaja, da je ta zadnji pogoj v obravnavani zadevi izpolnjen.
Drugi pogoj je torej ravno tako izpolnjen.
Četrti tožbeni razlog je treba zato zavrniti.
Peti tožbeni razlog: kršitev načel pravne varnosti in varstva legitimnih pričakovanj
Tožeča stranka trdi, da ima zaradi dejstva, da češki organ za varstvo konkurence preiskuje isto ravnanje od leta 2011, legitimno pričakovanje, da bo preiskavo vodil le ta organ.
To legitimno pričakovanje naj bi podkrepilo besedilo Obvestila Komisije o sodelovanju v okviru mreže organov, pristojnih za konkurenco (
UL 2004, C 101, str. 43
) in to, da je bila Komisija popolnoma nedejavna med letom 2013, ko je prejela pritožbo, zaradi katere je sprejela izpodbijani sklep, in letom 2016, ko je izvedla zadevni pregled.
Komisija te trditve zavrača.
V zvezi s tem iz določb Uredbe št. 1/2003 ni mogoče sklepati, da je Komisiji takoj, ko nacionalni organ za konkurenco začne preiskovati konkretno dejanje, preprečeno, da zadevo začne obravnavati ali da v zvezi z njo opravi predhodno analizo. Nasprotno, ta organa lahko vsaj v predhodnih fazah, kot so preiskave, delujeta vzporedno, Komisija pa ohrani možnost, da uvede postopek zaradi sprejetja odločbe, čeprav nacionalni organ zadevo že obravnava.
A fortiori
mora imeti Komisija tudi možnost izvedbe pregleda, saj odločba o odreditvi pregleda pomeni le pripravljalni akt za vsebinsko obravnavo zadeve, ki ne pomeni formalne uvedbe postopka v smislu člena 11(6) Uredbe št. 1/2003 (glej v tem smislu sodbo z dne 8. marca 2007, France Télécom/Komisija,
T‑340/04
,
EU:T:2007:81
, točka
in navedena sodna praksa).
Poleg tega iz ustaljene sodne prakse izhaja, da Komisija načeloma ni vezana na odločbo, ki jo je izdalo nacionalno sodišče ali nacionalni organ v okviru izvajanja člena 101(1) PDEU in člena 102 PDEU. Komisija torej lahko kadar koli sprejme posamične odločbe za izvajanje členov 101 PDEU in 102 PDEU, tudi kadar je sporazum ali ravnanje že predmet odločbe nacionalnega sodišča in kadar je odločba, ki jo namerava sprejeti Komisija, v nasprotju z navedeno sodno odločbo (glej sodbo z dne 25. novembra 2014, Orange/Komisija,
T‑402/13
,
EU:T:2014:991
, točka
in navedena sodna praksa).
Zato preiskava češkega organa za konkurenco v nobenem primeru ne more biti podlaga za nastanek legitimnih pričakovanj pri tožeči stranki, da Komisija ne bo posredovala.
Poleg tega je treba poudariti, da češki organ za konkurenco svoje preiskave ne vodi na podlagi prava Unije, ampak na podlagi nacionalnega prava.
V zvezi z dejstvom, da naj bi Komisija izpodbijani sklep sprejela šele leta 2016, medtem ko naj bi češki organ za konkurenco vodil svojo preiskavo od leta 2011 in naj bi Komisija glede istega ravnanja tožeče stranke prejela pritožbo v letu 2013, ta ne izpodbije ugotovitve, da se v tem primeru tožeča stranka ne more sklicevati na legitimna pričakovanja.
V zvezi s tem zadošča opozoriti, da ima Komisija pravico, da lahko pritožbam, ki so ji predložene, pripiše različno stopnjo prioritete (glej sodbo z dne 14. septembra 2016, Trajektna luka Split/Komisija,
T‑57/15
, neobjavljena,
EU:T:2016:470
, točka
in navedena sodna praksa).
V zvezi z obvestilom Komisije o sodelovanju v okviru mreže organov, pristojnih za konkurenco, je treba poudariti, kot je to storila Komisija, da se uporablja le v primeru, da nacionalni organ za konkurenco uporablja člena 101 ali 102 PDEU. V obravnavanem primeru pa ni tako. Zato tožeča stranka tudi na podlagi tega obvestila ni mogla imeti legitimnih pričakovanj.
Zato je treba peti pritožbeni razlog zavrniti.
Šesti tožbeni razlog: kršitev pravice do spoštovanja zasebnega življenja in pravice do obrambe
Tožeča stranka meni, da poseganje v pravico, zagotovljeno s členom 7 Listine in členom 8 EKČP, z izpodbijanim sklepom ne izpolnjuje nobenega od treh pogojev, da bi se lahko štelo za upravičeno. Tako naj to ne bi bilo določeno z zakonom, ne bi naj uresničevalo legitimnega cilja, zlasti zaradi neobstoja dovolj resnih indicev, ki omogočajo sum kršitve pravil o konkurenci s strani tožeče stranke, in naj bi bilo potrebno v demokratični družbi, zlasti glede na preiskavo, ki jo vodi češki organ za konkurenco, in dva sodna postopka v teku.
Poleg tega naj bi bilo z izpodbijanim sklepom poseženo v pravico, ki je zagotovljena s členom 48 Listine in členom 6 EKČP, zlasti pravico tožeče stranke, da je natančno obveščena o naravi in razlogu obtožbe zoper njo. Glede narave obtožbe naj bi bila namreč izpodbijana odločba formulirana preširoko, glede razlogov za obtožbo pa naj ne bi vsebovala konkretnih elementov.
Komisija predlaga, naj se ta tožbeni razlog zavrne.
Prvi del šestega tožbenega razloga: kršitev člena 7 Listine in člena 8 EKČP
V skladu s členom 7 Listine ima vsakdo pravico do spoštovanja svojega zasebnega in družinskega življenja, stanovanja ter komunikacij.
V zvezi s tem člen 52, paragraphe 1 Listine določa, da mora biti kakršno koli omejevanje uresničevanja pravic in svoboščin, ki jih priznava ta listina, predpisano z zakonom in spoštovati bistveno vsebino teh pravic in svoboščin. Poleg tega so ob upoštevanju načela sorazmernosti omejitve dovoljene samo, če so potrebne in če dejansko ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, ali če so potrebne zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih.
Glede člena 8 EKČP člen 52(3) Listine določa, da „kolikor ta listina vsebuje pravice, ki ustrezajo pravicam, zagotovljenim z [EKČP], sta vsebina in obseg teh pravic enaka vsebini in obsegu pravic, ki ju določa navedena konvencija“.
Poleg tega Pojasnila k Listini (
UL 2007, C 303, str. 17
) v zvezi s členom 7 Listine določajo naslednje:
„V skladu s členom 52(3) sta pomen in obseg te pravice enaka kot v ustreznem členu EKČP. Zaradi tega so omejitve, ki se lahko za to pravico legitimno uvedejo, enake tistim, ki jih dovoljuje 8. člen EKČP: […] (2) Javna oblast se ne sme vmešavati v izvrševanje te pravice, razen če je to določeno z zakonom in nujno v demokratični družbi zaradi državne varnosti, javne varnosti ali ekonomske blaginje države, zato da se prepreči nered ali zločin, da se zavaruje zdravje ali morala ali da se zavarujejo pravice in svoboščine drugih ljudi.“
Ker iz sodne prakse izhaja, da izvajanje preiskovalnih pooblastil, ki jih ima Komisija na podlagi člena 20(4) Uredbe št. 1/2003, pri podjetju pomeni očiten poseg v pravico tega podjetja do spoštovanja zasebnega življenja, doma in dopisovanja (sodba z dne 6. septembra 2013, Deutsche Bahn in drugi/Komisija,
T‑289/11, T‑290/11 in T‑521/11
,
EU:T:2013:404
, točka
), je treba preučiti, ali izpodbijani sklep izpolnjuje pogoje iz člena 52(1) Listine in iz člena 8(2) EKČP.
V skladu s temi pogoji mora biti omejitev najprej predpisana z zakonom. Zadevni ukrep mora torej imeti pravno podlago (glej po analogiji sodbo z dne 28. maja 2013, Trabelsi in drugi/Svet,
T‑187/11
,
EU:T:2013:273
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru je iz obrazložitve izpodbijanega sklepa razvidno, da je bil sprejet na podlagi člena 20(4) Uredbe št. 1/2003, kar je določba, ki dejansko predpisuje pristojnost Komisije, da s sklepom odredi pregled, ki se mu morajo podjetja in podjetniška združenja podrediti.
Pogoj, v skladu s katerim mora biti poseganje v pravico do spoštovanja zasebnega življenja „predpisano z zakonom“, je torej izpolnjen.
Dalje, v zvezi s pogojem, v skladu s katerim so ob upoštevanju načela sorazmernosti omejitve dovoljene samo, če so potrebne in če dejansko ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, ali če so potrebne zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih, iz sodne prakse izhaja, da je namen pooblastil, ki jih Komisiji podeljuje člen 20 Uredbe št. 1/2003, ta, da se ji omogoči izpolnjevanje naloge, ki ji je zaupana s Pogodbama, in sicer da pazi na spoštovanje pravil konkurence na notranjem trgu. Namen teh pravil je preprečiti izkrivljanje konkurence v škodo splošnega interesa, posameznih podjetij in potrošnikov. Izvajanje pooblastil, ki jih Komisiji daje Uredba št. 1/2003, prispeva k ohranitvi konkurenčnega režima, ki se želi doseči s Pogodbama in katerega spoštovanje je za podjetja obvezno. V teh okoliščinah torej ni mogoče trditi, da Uredba št. 1/2003 s tem, da Komisiji daje pooblastila, da opravi preverjanja brez predhodnega obvestila, posega v pravico, določeno v členu 7 Listine in členu 8 EKČP (glej v tem smislu sodbo z dne 26. junija 1980, National Panasonic/Komisija,
136/79
,
EU:C:1980:169
, točka
).
Zato ob upoštevanju presoje drugih razlogov iz te tožbe, na katere se v tem kontekstu sklicuje tožeča stranka, tudi izpodbijani sklep, ki je bil sprejet na podlagi Uredbe št. 1/2003, ustreza ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija.
Nazadnje, kar zadeva vprašanje, ali izpodbijani sklep presega to, kar je potrebno za doseganje cilja, navedenega v točki 173 zgoraj, zadošča opozoriti, da je bilo to vprašanje že analizirano v okviru preučitve prvega tožbenega razloga. Po koncu te presoje pa je bilo ob upoštevanju rezultata presoje drugega in tretjega tožbenega razloga ugotovljeno, da je bil izpodbijani sklep sprejet ob spoštovanju načela sorazmernosti.
V teh okoliščinah je treba prvi del šestega tožbenega razloga, ki se nanaša na kršitev člena 7 Listine in člena 8 EKČP, zavrniti.
Drugi del šestega tožbenega razloga: kršitev člena 48 Listine in člena 6 EKČP
V skladu s členom 48(2) Listine je „[v]sakemu obdolžencu zagotovljena pravica do obrambe“.
V zvezi s členom 6 EKČP je v Pojasnilih k Listini navedeno:
„Člen 48 je enak drugemu in tretjemu odstavku 6. člena EKČP […]. V skladu s členom 52(3) ima ta pravica enak pomen in področje uporabe kot pravica, zagotovljena z EKČP.“
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je upravni postopek na podlagi Uredbe št. 1/2003, ki poteka pred Komisijo, razdeljen na dve ločeni in zaporedni fazi, od katerih ima vsaka svojo notranjo logiko, in sicer na predhodno preiskovalno fazo na eni strani in kontradiktorno fazo na drugi strani. Namen predhodne preiskovalne faze, med katero Komisija izvaja pooblastila za preiskavo iz Uredbe št. 1/2003 in ki traja do sprejetja obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, je Komisiji omogočiti, da zbere vse upoštevne informacije, ki potrjujejo obstoj kršitve pravil o konkurenci ali pa ga zavračajo, ter sprejme prvo stališče o usmeritvi in tudi o nadaljevanju postopka. Po drugi strani pa mora kontradiktorna faza, ki traja od obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah do sprejetja dokončne odločbe, Komisiji omogočiti, da se dokončno opredeli do očitane kršitve (glej sodbo z dne 8. julija 2008, AC-Treuhand/Komisija,
T‑99/04
, ZOdl.,
EU:T:2008:256
, točka
in navedena sodna praksa).
Po eni strani je Sodišče glede predhodne preiskovalne faze navedlo, da se ta začne, ko Komisija pri izvajanju pooblastil, ki so ji podeljena s členoma 18 in 20 Uredbe št. 1/2003, sprejme ukrepe, ki zajemajo očitek storitve kršitve in imajo pomembne posledice za položaj osumljenih podjetij. Po drugi strani iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je zadevno podjetje šele na začetku upravne kontradiktorne faze z obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah obveščeno o vseh bistvenih podatkih, na katere se Komisija opira v tej fazi postopka, in da ima to podjetje pravico do vpogleda v spis, da se zagotovi dejansko izvajanje njegove pravice do obrambe. Zato lahko zadevno podjetje šele po tem, ko je poslano obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, v celoti uveljavlja pravico do obrambe. Namreč, če bi se zgoraj omenjene pravice raztezale na obdobje pred poslanim obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah, bi bila učinkovitost preiskave Komisije ogrožena, ker bi zadevno podjetje lahko že v predhodni preiskovalni fazi izvedelo, s katerimi podatki je Komisija že seznanjena in katere podatke ji je torej še mogoče skriti (glej sodbo z dne 8. julija 2008, AC-Treuhand/Komisija,
T‑99/04
,
EU:T:2008:256
, točka
in navedena sodna praksa).
Res je, da preiskovalni ukrepi, ki jih Komisija sprejme v predhodni preiskovalni fazi, zlasti ukrepi pregleda in zahteve za informacije na podlagi členov 18 in 20 Uredbe št. 1/2003, po svoji naravi vključujejo očitek kršitve in imajo pomembne posledice za položaj osumljenih podjetij (sodba z dne 8. julija 2008, AC-Treuhand/Komisija,
T‑99/04
,
EU:T:2008:256
, točka
). Namreč, čeprav zadevno podjetje s formalnega vidika v predhodni preiskovalni fazi nima statusa „obdolženca“, začetka preiskave zoper njega, zlasti s sprejetjem preiskovalnega ukrepa, ki se nanaša nanj, z vsebinskega vidika praviloma ni mogoče ločiti od obstoja suma in posledično implicitnega očitka, ki upravičuje sprejetje tega ukrepa (sodba z dne 8. julija 2008, AC-Treuhand/Komisija,
T‑99/04
,
EU:T:2008:256
, točka
). Zato je treba preprečiti, da bi bila pravica do obrambe nepopravljivo kršena v tej fazi upravnega postopka, ker so sprejeti pripravljalni ukrepi lahko odločilni za zagotovitev dokazov o nezakonitosti ravnanja podjetij, za katero morajo odgovarjati (glej sodbo z dne 8. julija 2008, AC-Treuhand/Komisija,
T‑99/04
,
EU:T:2008:256
, točka
in navedena sodna praksa). Iz tega izhaja, da mora Komisija zadevno podjetje v fazi prvega ukrepa, sprejetega v zvezi z njo, obvestiti o predmetu in namenu preiskave, ki poteka. V zvezi s tem mora obrazložitev temu podjetju zlasti omogočiti, da razume namen in tudi predmet te preiskave, kar pomeni, da je treba navesti domnevne kršitve in v tem okviru dejstvo, da je lahko predmet očitkov, povezanih s to morebitno kršitvijo, tako da lahko sprejme ukrepe, ki se mu zdijo potrebni za svojo oprostitev, in tako pripravi obrambo v kontradiktorni fazi upravnega postopka (sodba z dne 8. julija 2008, AC-Treuhand/Komisija,
T‑99/04
,
EU:T:2008:256
, točka
).
Vendar je treba glede na preučitev drugega in tretjega tožbenega razloga, v okviru katere je bilo ugotovljeno, da je treba izpodbijani sklep razglasiti za ničen v delu, v katerem se nanaša na druge povezave kot na progo Praga–Ostrava in v katerem se nanaša na drugo ravnanje kot na domnevno uporabo cen pod stroški, ugotoviti, da glede ostalega obrazložitev izpodbijanega sklepa izpolnjuje zahteve, ki izhajajo iz Uredbe št. 1/2003 in sodne prakse.
V teh okoliščinah je treba za izpodbijani sklep, ki se umešča v okvir predhodne preiskovalne faze upravnega postopka, ki je določen z Uredbo št. 1/2003, šteti, da je bil sprejet ob spoštovanju pravice tožeče stranke do obrambe.
Drugi del šestega tožbenega razloga, ki se nanaša na kršitev člena 48 Listine in člena 6 EKČP, je torej prav tako treba zavrniti.
Šesti tožbeni razlog je zato treba zavrniti.
Iz vsega prej navedenega izhaja, da je treba, prvič, izpodbijani sklep razglasiti za ničen v delu, v katerem se nanaša na druge povezave kot na progo Praga–Ostrava in na drugo ravnanje kot na domnevno uporabo cen pod stroški, in drugič, v preostalem tožbo zavrniti.
Stroški
V skladu s členom 134(3) Poslovnika vsaka stranka nosi svoje stroške, če vsaka uspe samo deloma. Vendar lahko Splošno sodišče, če se zdi to glede na okoliščine obravnavane zadeve upravičeno, odloči, da ena stranka poleg svojih stroškov nosi tudi del stroškov druge stranke.
Ker je treba v obravnavanem primeru izpodbijani sklep delno razglasiti za ničen, Splošno sodišče ocenjuje, da je treba odločiti, da vsaka stranka nosi svoje stroške.

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat),
razsodilo:

1.
Sklep Komisije C(2016) 2417 final z dne 18. aprila 2016 v zvezi s postopkom izvajanja člena 20(4) Uredbe (ES) št. 1/2003, naslovljen na družbo České dráhy a.s. in na vsa podjetja, ki jih ta neposredno ali posredno obvladuje, s katerim jim je bilo odrejeno, naj se podredijo pregledu (zadeva AT.40156 – Falcon) se razglasi za ničen v delu, v katerem se nanaša na druge povezave kot na progo Praga–Ostrava in na drugo ravnanje kot na domnevno uporabo cen pod stroški.

2.
V preostalem se tožba zavrne.

3.
Vsaka stranka nosi svoje stroške.

Collins
Barents
Passer
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 20. junija 2018.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: češčina.
(
)	Točka 99 tega besedila je bila jezikovno spremenjena po prvotni objavi na spletu.