CELEX: 62021CJ0243
Ennakkoratkaisupyyntö
Televiestintä
Direktiivi 2002/19/EY (käyttöoikeusdirektiivi)
8 artiklan 3 kohta
Direktiivi 2014/61/EU
1 artiklan 3 ja 4 kohta sekä 3 artiklan 5 kohta
Kansallisen sääntelyviranomaisen toimivalta asettaa ennakolta ehtoja, jotka koskevat sellaisen verkon ylläpitäjän, jolla ei ole huomattavaa markkinavoimaa, fyysisen infrastruktuurin käyttöoikeutta
Käyttöoikeudesta ei ole riitaa

Ennakkoratkaisupyyntö koskee sähköisten viestintäverkkojen ja niiden liitännäistoimintojen käyttöoikeuksista ja yhteenliittämisestä 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/19/EY (käyttöoikeusdirektiivi) (
EYVL 2002, L 108, s. 7
), sellaisena kuin se on muutettuna 25.11.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/140/EY (
EUVL 2009, L 337, s. 37
) (jäljempänä käyttöoikeusdirektiivi), 8 artiklan 3 kohdan, luettuna yhdessä toimenpiteistä nopeiden sähköisten viestintäverkkojen käyttöönoton kustannusten vähentämiseksi 15.5.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/61/EU (
EUVL 2014, L 155, s. 1
) 1 artiklan 3 ja 4 kohdan sekä 3 artiklan 5 kohdan kanssa, tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä TOYA sp. z o.o. ja Polska Izba Informatyki i Telekomunikacji (Puolan tietotekniikka- ja televiestintäkamari, Puola) ja toisaalta Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej (sähköisen viestinnän viraston pääjohtaja, Puola) (jäljempänä UKE:n pääjohtaja) ja jossa on kyse UKE:n pääjohtajan 11.9.2018 tekemästä päätöksestä, jolla TOYAlle asetettiin ennakolta ehtoja, jotka koskevat sen fyysisen infrastruktuurin käyttöoikeuden edellytyksiä (jäljempänä riidanalainen päätös).
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Käyttöoikeusdirektiivi
Käyttöoikeusdirektiivin 1 artiklan, jonka otsikko oli ”Soveltamisala ja tavoite”, 1 kohdan sanamuoto oli seuraava:
”[Sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä 7.3.2002 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston] direktiivissä 2002/21/EY (puitedirektiivi) [(
EYVL 2002, L 108, s. 33
)] säädetyn järjestelmän mukaisesti tällä direktiivillä yhdenmukaistetaan tapa, jolla jäsenvaltiot sääntelevät sähköisten viestintäverkkojen ja niihin liittyvien toimintojen käyttöoikeuksia ja yhteenliittämistä. Tavoitteena on luoda verkkojen ja palvelujen tarjoajien välisiä suhteita koskeva sisämarkkinoiden periaatteiden mukainen sääntelyjärjestelmä, joka johtaa kestävään kilpailuun ja sähköisten viestintäpalvelujen yhteentoimivuuteen sekä tuo kuluttajille hyötyjä.”
Käyttöoikeusdirektiivin 5 artiklan, jonka otsikko oli ”Kansallisten sääntelyviranomaisten toimivaltuudet ja tehtävät käyttöoikeuden ja yhteenliittämisen osalta”, 1 ja 3 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”1.   Kansallisten sääntelyviranomaisten on direktiivin 2002/21/EY (puitedirektiivi) 8 artiklassa säädettyihin tavoitteisiin pyrkiessään edistettävä tämän direktiivin säännösten mukaisia riittäviä käyttöoikeuksia ja yhteenliittämistä sekä palvelujen yhteentoimivuutta, ja tarvittaessa varmistettava ne täyttäen tehtävänsä tavalla, joka edistää tehokkuutta, kestävää kilpailua, tehokkaita investointeja ja innovointia ja antaa mahdollisimman suuren hyödyn loppukäyttäjille.
Kansallisten sääntelyviranomaisten on, tämän kuitenkaan rajoittamatta toimenpiteitä, joita voidaan 8 artiklan nojalla toteuttaa sellaisten yritysten osalta, joilla on huomattava markkinavoima, voitava erityisesti:
a)
jos se on välttämätöntä päästä päähän ‑liitettävyyden varmistamiseksi, asettaa velvollisuuksia yrityksille, joiden määräämisvallassa ovat yhteydet loppukäyttäjiin, mukaan lukien perustelluissa tapauksissa velvollisuus liittää verkkonsa yhteen, mikäli tätä ei ole vielä tehty,
a b)
perustelluissa tapauksissa ja siinä määrin kuin se on välttämätöntä asettaa yrityksille, joiden määräämisvallassa ovat yhteydet loppukäyttäjiin, velvollisuus tehdä palveluistaan yhteentoimivia,
b)
jos se on välttämätöntä sen varmistamiseksi, että jäsenvaltion määrittelemät digitaaliset radio- ja televisiolähetykset saatetaan loppukäyttäjän saataville, asettaa operaattoreille velvollisuus tarjota käyttöoikeutta muihin liitteessä I olevassa II osassa tarkoitettuihin toimintoihin oikeudenmukaisin, kohtuullisin ja syrjimättömin ehdoin.
– –
3.   Edellä 1 kohdassa mainittujen käyttöoikeuksien ja yhteenliittämisen osalta jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansallisella sääntelyviranomaisella on toimivalta puuttua asiaan omasta aloitteestaan mikäli tämä on perusteltua direktiivin 2002/21/EY (puitedirektiivi) 8 artiklan sisältämien tavoitteiden turvaamiseksi sekä tämän direktiivin säännöksiä ja direktiivin 2002/21/EY (puitedirektiivi) 6, 7, 20 ja 21 artiklassa tarkoitettuja menettelyjä noudattaen.”
Käyttöoikeusdirektiivin 8 artiklan, jonka otsikko oli ”Velvollisuuksien asettaminen, muuttaminen tai poistaminen”, 1–3 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansallisilla sääntelyviranomaisilla on toimivalta asettaa 9–13 a artiklassa määritellyt velvollisuudet.
2.   Jos operaattorilla on direktiivin 2002/21/EY (puitedirektiivi) 16 artiklan mukaisesti suoritetun markkina-analyysin perusteella määritelty olevan huomattava markkinavoima tietyillä markkinoilla, kansallisten sääntelyviranomaisten on asetettava tarpeen mukaan tämän direktiivin 9–13 a artiklassa säädetyt velvollisuudet.
3.   Kansalliset sääntelyviranomaiset eivät voi asettaa 9–13 a artiklassa tarkoitettuja velvollisuuksia operaattoreille, joita ei ole määritelty 2 kohdan mukaisesti, sanotun kuitenkaan rajoittamatta:
–
5 artiklan 1 kohdan ja 6 artiklan säännösten noudattamista,
–
direktiivin 2002/21/EY (puitedirektiivi) 12 ja 13 artiklan säännösten, [sähköisiä viestintäverkkoja ja ‑palveluja koskevista valtuutuksista 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston] direktiivin 2002/20/EY (valtuutusdirektiivi) [(
EYVL 2002, L 108, s. 21
)] liitteessä olevassa B osassa esitetyn ehdon 7 sellaisena kuin sitä sovelletaan kyseisen direktiivin 6 artiklan 1 kohdan mukaisesti, ja [yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen alalla 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston] direktiivin 2002/22/EY (yleispalveludirektiivi) [(
EYVL 2002, L 108, s. 51
)] 27, 28 ja 30 artiklan säännösten tai henkilötietojen käsittelystä ja yksityisyyden suojasta sähköisen viestinnän alalla 12 päivänä heinäkuuta 2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/58/EY (sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivi) [(
EYVL 2002, L 201, s. 37
)] asiaankuuluvien säännösten noudattamista, jotka sisältävät sellaisia yrityksiä koskevia velvollisuuksia, joilla ei ole määritelty olevan huomattavaa markkinavoimaa, tai
–
tarvetta noudattaa kansainvälisiä sitoumuksia
– –”
Puitedirektiivi
Direktiivin 2002/21, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/140 (jäljempänä puitedirektiivi), 8 artiklassa, jonka otsikko oli ”Yleiset tavoitteet ja sääntelyperiaatteet”, säädettiin seuraavaa:
1.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansalliset sääntelyviranomaiset toteuttavat tässä direktiivissä ja erityisdirektiiveissä määriteltyjä sääntelytehtäviään hoitaessaan kaikki aiheelliset toimenpiteet, joilla pyritään 2, 3 ja 4 kohdassa säädettyihin tavoitteisiin. Toimenpiteiden on oltava oikeasuhteisia näihin tavoitteisiin nähden.
– –
2.   Kansallisten sääntelyviranomaisten on edistettävä kilpailua sähköisten viestintäverkkojen, sähköisten viestintäpalvelujen ja niiden liitännäistoimintojen ja ‑palvelujen tarjoamisessa – –
– –
3.   Kansallisten sääntelyviranomaisten on osaltaan vaikutettava sisämarkkinoiden kehittymiseen – –
– –
4.   Kansallisten sääntelyviranomaisten on edistettävä Euroopan unionin kansalaisten etuja – –
– –
5.   Kansallisten sääntelyviranomaisten on 2, 3 ja 4 kohdassa tarkoitettuihin poliittisiin tavoitteisiin pyrkiessään sovellettava puolueettomia, avoimia, syrjimättömiä ja oikeasuhteisia sääntelyperiaatteita – –
– –”
Puitedirektiivin 12 artiklassa, jonka otsikko oli ”Rinnakkain sijoittaminen ja verkkoelementtien ja niihin liittyvien toimintojen yhteiskäyttö sähköisten viestintäverkkojen tarjoajien osalta”, säädettiin seuraavaa:
”1.   Jos sähköisiä viestintäverkkoja tarjoavalla yrityksellä on kansallisen lainsäädännön nojalla oikeus asentaa järjestelmiä julkisessa tai yksityisessä omistuksessa olevan omaisuuden yhteyteen tai mahdollisuus käyttää omaisuuden pakkolunastus- tai käyttöönottomenettelyä, kansallisten sääntelyviranomaisten on voitava suhteellisuusperiaate täysimääräisesti huomioon ottaen määrätä tällaisten järjestelmien tai tällaisen omaisuuden yhteiskäytöstä, mukaan luettuina rakennukset, rakennusten sisääntulot, rakennusten kaapelointi, mastot, antennit, tornit ja muut tukirakennelmat, kaapelikanavat, tyhjät putket, kaapelikaivot ja jakomot.
2.   Jäsenvaltiot voivat vaatia, että 1 kohdassa tarkoitettujen oikeudenhaltijoiden on myönnettävä järjestelmien tai omaisuuden yhteiskäyttömahdollisuus (fyysinen rinnakkain sijoittaminen mukaan luettuna) tai toteutettava julkisten töiden yhteensovittamista helpottavia toimenpiteitä ympäristön, kansanterveyden ja yleisen turvallisuuden suojelemiseksi tai kaupunkisuunnittelun ja maankäytön tavoitteiden toteuttamiseksi ja vasta sellaisen asianmukaisen julkisen kuulemisvaiheen jälkeen, jonka aikana kaikille asianomaisille osapuolille on annettava mahdollisuus esittää näkemyksensä. Tällaiset yhteiskäyttö- ja yhteensovittamisjärjestelyt voivat sisältää sääntöjä, jotka koskevat järjestelmien tai omaisuuden yhteiskäytöstä aiheutuvien kustannusten jakamista.
3.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansallisilla viranomaisilla on sellaisen asianmukaisen julkisen kuulemisvaiheen jälkeen, jonka aikana kaikille asianomaisille osapuolille annetaan mahdollisuus esittää näkemyksensä, myös valtuudet asettaa 1 kohdassa tarkoitetuille oikeudenhaltijoille ja/tai kaapeloinnin omistajalle velvollisuus rakennuksen sisäisen tai ensimmäiseen rakennuksen ulkopuolella sijaitsevaan keskittimeen tai jakelupisteeseen rajoittuvan kaapeloinnin yhteiskäyttöön, jos tämä on perusteltua siksi, että tämänkaltaisen infrastruktuurin päällekkäisyys olisi taloudellisesti tehotonta tai fyysisesti mahdotonta toteuttaa. Tällaiset yhteiskäyttö- ja yhteensovittamisjärjestelyt voivat sisältää sääntöjä, jotka koskevat järjestelmien tai omaisuuden yhteiskäytöstä aiheutuvien kustannusten jakamista tarvittaessa riskiin suhteutettuna.
4.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että toimivaltaiset kansalliset viranomaiset voivat vaatia yrityksiä toimittamaan tarvittavat tiedot, jotta kyseiset viranomaiset voivat yhdessä kansallisten sääntelyviranomaisten kanssa laatia yksityiskohtaisen luettelon 1 kohdassa mainittujen järjestelmien luonteesta, saatavuudesta ja maantieteellisestä sijainnista ja saattaa sen asianosaisten saataville.
5.   Kansallisen sääntelyviranomaisen tämän artiklan mukaisesti toteuttamien toimenpiteiden on oltava puolueettomia, avoimia, syrjimättömiä ja oikeasuhteisia. Toimenpiteet on tarvittaessa toteutettava koordinoidusti paikallisviranomaisten kanssa.”
Direktiivi 2014/61
Direktiivin 2014/61 johdanto-osan 9, 11 ja 12 perustelukappaleen sanamuoto on seuraava:
”(9)
Toimenpiteiden, joiden tavoitteena on tehostaa olemassa olevien infrastruktuurien käyttöä ja vähentää uusien rakennusteknisten töiden kustannuksia ja esteitä, on määrä edesauttaa merkittävästi nopeiden sähköisten viestintäverkkojen nopeaa ja laajaa käyttöönottoa samalla, kun huolehditaan toimivasta kilpailusta, aiheuttamatta kielteisiä vaikutuksia olemassa olevan julkisen infrastruktuurin varmuudelle, turvallisuudelle ja sujuvalle toiminnalle.
– –
(11)
Tässä direktiivissä on tarkoitus määritellä koko unionissa sovellettavat vähimmäisoikeudet ja ‑velvoitteet, jotta voidaan helpottaa nopeiden sähköisten viestintäverkkojen käyttöönottoa ja toimialojen välistä koordinointia. Toissijaisuusperiaatteen mukaisesti siinä vahvistettavat vähimmäistasoa vastaavat tasavertaiset toimintaedellytykset eivät saisi rajoittaa kansallisella ja paikallisella tasolla tällä hetkellä sovellettavia parhaita käytäntöjä ja toimenpiteitä, joihin liittyy yksityiskohtaisempia säännöksiä ja edellytyksiä sekä lisätoimenpiteitä mainittujen oikeuksien ja velvoitteiden täydentämiseksi.
(12)
Lex specialis ‑periaatteen mukaan tapauksissa, joissa sovelletaan yksityiskohtaisempia sääntelytoimenpiteitä unionin oikeuden mukaisesti, niiden olisi oltava etusijalla tässä direktiivissä säädettyihin vähimmäisoikeuksiin ja ‑velvoitteisiin nähden. Sen vuoksi tämä direktiivi ei saisi rajoittaa – – direktiivissä 2002/21/EY sekä – – direktiivissä 2002/19/EY, – – direktiivissä 2002/20/EY, – – direktiivissä 2002/22/EY ja [kilpailusta sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen markkinoilla 16.9.2002 annetussa komission] direktiivissä 2002/77/EY [(
EYVL 2002, L 249, s. 21
)] esitetyn unionin sähköisen viestinnän sääntelyjärjestelmän soveltamista, mukaan lukien tuon sääntelyjärjestelmän nojalla toteutetut kansalliset toimenpiteet, kuten erityiset symmetriset ja epäsymmetriset sääntelytoimenpiteet.”
Direktiivin 2014/61 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Kohde ja soveltamisala”, säädetään seuraavaa:
”1.   Tämän direktiivin tarkoituksena on helpottaa nopeiden sähköisten viestintäverkkojen käyttöönottoa ja kannustaa siihen edistämällä olemassa olevan fyysisen infrastruktuurin yhteiskäyttöä ja mahdollistamalla uuden fyysisen infrastruktuurin tehokkaampi käyttöönotto, jotta tällaiset verkot voidaan ottaa käyttöön alhaisemmin kustannuksin.
2.   Tällä direktiivillä vahvistetaan rakennusteknisiä töitä ja fyysistä infrastruktuuria koskevat vähimmäisvaatimukset jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämiseksi näitä aloja kokevien tiettyjen näkökohtien osalta.
3.   Edellä 1 kohdassa tarkoitetun tavoitteen saavuttamiseksi paremmin jäsenvaltiot voivat pitää voimassa tai ottaa käyttöön unionin lainsäädännön mukaisia toimenpiteitä, joilla ylitetään tässä direktiivissä vahvistetut vähimmäisvaatimukset.
4.   Jos jokin tämän direktiivin säännös on ristiriidassa direktiivin 2002/21/EY, direktiivin 2002/19/EY, direktiivin 2002/20/EY, direktiivin 2002/22/EY tai direktiivin 2002/77/EY säännöksen kanssa, näiden direktiivien asiaan liittyvät säännökset ovat ensisijaisia.”
Direktiivin 2014/61 2 artiklan, jonka otsikko on ”Määritelmät”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä sovelletaan direktiivissä 2002/21/EY annettuja määritelmiä.
Lisäksi tässä direktiivissä tarkoitetaan
1)   ’verkon ylläpitäjällä’ yleisiä viestintäverkkoja tarjoavaa tai niiden tarjoamiseen luvan saanutta yritystä sekä yritystä, joka tarjoaa käyttöön fyysistä infrastruktuuria, joka on tarkoitettu seuraavien tarjoamiseen:
a)
seuraavien tuottaminen, kuljettaminen tai jakelu:
i)
kaasu,
ii)
sähkö, mukaan lukien julkinen valaistus,
iii)
lämpö,
iv)
vesi, mukaan lukien jäte- ja viemäriveden poisjohtaminen tai käsittely sekä sadevesijärjestelmät;
b)
liikennepalvelut, mukaan lukien rautatiet, maantiet, satamat ja lentoasemat”.
Direktiivin 2014/61 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Olemassa olevan fyysisen infrastruktuurin käyttöoikeus”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että jokaisella verkon ylläpitäjällä on oikeus tarjota sähköisiä viestintäverkkoja tarjoaville tai niiden tarjoamiseen luvan saaneille yrityksille käyttöoikeuksia fyysiseen infrastruktuuriinsa nopeiden sähköisten viestintäverkkojen elementtien käyttöönottoa varten. Vastavuoroisesti jäsenvaltiot voivat säätää yleisten viestintäverkkojen operaattorien oikeudesta tarjota käyttöoikeuksia fyysiseen infrastruktuuriinsa muiden verkkojen kuin sähköisten viestintäverkkojen käyttöönottoa varten.
2.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että yleisiä viestintäverkkoja tarjoavan tai niiden tarjoamiseen luvan saaneen yrityksen kirjallisesta pyynnöstä millä tahansa verkon ylläpitäjällä on velvollisuus täyttää kaikki fyysisen infrastruktuurinsa käyttöoikeutta koskevat kohtuulliset pyynnöt oikeudenmukaisin ja kohtuullisin ehdoin ja edellytyksin, hinta mukaan lukien, nopeiden sähköisten viestintäverkkojen elementtien käyttöönottoa varten. Tällaisessa kirjallisessa pyynnössä on määriteltävä hankkeen elementit, joiden osalta käyttöoikeutta pyydetään, mukaan lukien tarkka aikataulu.
– –
4.   Jos käyttöoikeus evätään tai erityisistä ehdoista ja edellytyksistä, hinta mukaan lukien, ei päästä yhteisymmärrykseen kahden kuukauden kuluessa käyttöoikeutta koskevan pyynnön vastaanottopäivästä, jäsenvaltioiden on varmistettava, että kumpi tahansa osapuoli voi saattaa asian toimivaltaisen kansallisen riitojenratkaisuelimen käsiteltäväksi.
5.   Jäsenvaltioiden on edellytettävä, että edellä 4 kohdassa tarkoitettu kansallinen riitojenratkaisuelin antaa suhteellisuusperiaatteen täysimääräisesti huomioon ottaen sitovan päätöksen 4 kohdassa tarkoitetun riidan ratkaisemiseksi, mukaan lukien tarvittaessa oikeudenmukaisten ja kohtuullisten ehtojen ja edellytysten, hinta mukaan lukien, vahvistaminen.
Kansallisen riitojenratkaisuelimen on ratkaistava riita mahdollisimman lyhyessä ajassa ja joka tapauksessa poikkeuksellisia olosuhteita lukuun ottamatta neljän kuukauden kuluessa täydellisen pyynnön vastaanottopäivästä, sanotun kuitenkaan rajoittamatta osapuolten mahdollisuutta saattaa asia tuomioistuimen ratkaistavaksi.
Jos riita koskee sähköisen viestintäverkon tarjoajan infrastruktuurin käyttöoikeutta ja kansallinen riitojenratkaisuelin on kansallinen sääntelyviranomainen, sen on tarvittaessa otettava huomioon direktiivin 2002/21/EY 8 artiklassa esitetyt tavoitteet. Riitojenratkaisuelimen mahdollisesti määrittämän hinnan osalta on varmistettava, että käyttöoikeuden tarjoajalla on tosiasiallinen mahdollisuus kattaa kustannuksensa, ja siinä on otettava huomioon pyydetyn käyttöoikeuden vaikutus käyttöoikeuden tarjoajan liiketoimintasuunnitelmaan, mukaan lukien käyttöoikeuspyynnön saaneen verkon ylläpitäjän tekemät investoinnit erityisesti nopeiden sähköisten viestintäpalvelujen tarjoamiseen käytettäviin fyysisiin infrastruktuureihin.
– –”
Direktiivi (EU) 2018/1972
Eurooppalaisesta sähköisen viestinnän säännöstöstä 11.12.2018 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2018/1972 (
EUVL 2018, L 321, s. 36
) 124 ja 125 artiklan mukaan käyttöoikeus- ja puitedirektiivi kumottiin 21.12.2020, jolloin direktiivin 2018/1972 täytäntöönpanolle varattu määräaika päättyi.
Puolan oikeus
Telepalvelujen ja verkkojen kehittämisen tukemisesta 7.5.2010 annetun lain (ustawa o wspieraniu rozwoju usług i sieci telekomunikacyjnych, jäljempänä kehittämisen tukemisesta annettu laki) 17 §:n 1 ja 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.   Verkon ylläpitäjän on annettava televiestintäyrityksille käyttöoikeus fyysiseen infrastruktuuriin, sen jakaminen mukaan luettuna, nopean televiestintäverkon käyttöönottoa varten.
2.   Käyttöoikeus fyysiseen infrastruktuurin on maksullinen, elleivät sopimuspuolet muuta sovi.”
Kehittämisen tukemisesta annetun lain 18 §:n 1–3 ja 6 momentin sanamuoto on seuraava:
”1.   Sopimuspuolet määrittävät fyysistä infrastruktuuria koskevan käyttöoikeuden edellytykset, yhteistyön tekniset, operatiiviset ja taloudelliset edellytykset mukaan luettuina, käyttöoikeudesta fyysiseen infrastruktuuriin laadittavassa sopimuksessa, joka on tehtävä kirjallisesti, ja ellei sopimusta ole tehty kirjallisesti, se on pätemätön.
2.   UKE:n pääjohtaja voi pyytää verkon ylläpitäjää toimittamaan tietoja fyysistä infrastruktuuria koskevan käyttöoikeuden edellytyksistä.
3.   Kun verkon ylläpitäjä on toimittanut tiedot fyysistä infrastruktuuria koskevan käyttöoikeuden edellytyksistä, UKE:n pääjohtaja toimien 22 §:n 1–3 momentissa asetettujen kriteerien mukaisesti voi päätöksellä vahvistaa edellytykset käyttöoikeuden antamiselle fyysiseen infrastruktuuriin. – –
– –
6.   Verkon ylläpitäjän, jolle on osoitettu päätös fyysistä infrastruktuuria koskevan käyttöoikeuden edellytysten määrittämisestä, on tehtävä 1 momentissa tarkoitetut sopimukset edellytyksin, jotka eivät ole epäedullisempia kuin kyseisessä päätöksessä vahvistetut edellytykset.”
Kehittämisen tukemisesta annetun lain 22 §:n 1 ja 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.   UKE:n pääjohtaja tekee päätöksen käyttöoikeudesta fyysiseen infrastruktuuriin 60 päivän kuluessa tällaista käyttöoikeutta koskevan pyynnön esittämisestä ottaen huomioon erityisesti tarpeen varmistaa käyttöoikeuden syrjimättömät ja oikeasuhteiset edellytykset.
2.   Tehdessään päätöstä televiestintäyrityksen käyttöoikeudesta fyysiseen infrastruktuuriin UKE:n pääjohtaja varmistaa, että tällaisesta käyttöoikeudesta perittävät maksut mahdollistavat kyseiselle yritykselle aiheutuvien kustannusten kattamisen, ottaen huomioon erityisesti direktiivin [2002/21] 8 artiklassa vahvistetut tavoitteet ja fyysistä infrastruktuuria koskevan käyttöoikeuden vaikutuksen kyseisen televiestintäyrityksen liiketoimintasuunnitelmaan ja etenkin investointeihin, jotka se on tehnyt nopeisiin televiestintäverkkoihin.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
TOYA on puolalainen televiestintäyritys ja verkon ylläpitäjä.
UKE:n pääjohtaja teki riidanalaisen päätöksen 11.9.2018 sellaisen hallinnollisen menettelyn jälkeen, jonka yhteydessä TOYAa pyydettiin toimittamaan tietoja sen fyysistä infrastruktuuria, joka muodostuu kaapelikanavista ja rakennuksissa olevista televiestinnässä käytettävistä kaapelikanavista, koskevan käyttöoikeuden edellytyksistä.
Kyseinen päätös perustuu muun muassa kehittämisen tukemisesta annetun lain 18 §:n 3 momenttiin, luettuna yhdessä kyseisen lain 17 §:n kanssa. Päätöksessä määritellään edellytykset käyttöoikeudelle TOYAn fyysiseen infrastruktuuriin kaapelikanavien ja rakennuksissa olevien televiestinnässä käytettävien kaapelikanavien osalta. Riidanalaisen päätöksen mukaan TOYAn on myös varmistettava, että sillä on valmius tehdä puite- ja erityissopimuksia ja hyväksyä sen fyysistä infrastruktuuria koskevat käyttöoikeuspyynnöt edellä mainittujen käyttöoikeutta koskevien edellytysten mukaisesti.
UKE:n pääjohtaja täsmentää riidanalaisessa päätöksessä, että kehittämisen tukemisesta annetun lain 18 ja 22 §:n nojalla se voi varmistaa, että televiestintäyritykset saavat fyysiseen infrastruktuuriin käyttöoikeuden, johon sisältyy kyseisen infrastruktuurin jakaminen, nopean televiestintäverkon käyttöönottoa varten.
Hän korostaa, että riidanalainen päätös on direktiivissä 2014/61 määriteltyjen niiden tavoitteiden mukainen, jotka koskevat infrastruktuurin jakamiseen liittyviä hyötyjä ja tarvetta poistaa esteet, jotka johtavat olemassa olevien voimavarojen tehottomaan käyttöön.
Hän toteaa, että riidanalaisella päätöksellä edistetään kaapelikanavien ja rakennuksissa olevien televiestinnässä käytettävien kaapelikanavien käyttöön asettamiseen liittyvien määräaikojen, menettelyjen ja markkinahintojen yhdenmukaistamista. Päätös johtaa näin ollen kaikkien operaattorien yhdenvertaiseen kohteluun, auttaa vähentämään fyysisen infrastruktuurin käyttöoikeutta käyttävien televiestintäyritysten infrastruktuurin hankintakustannuksia ja mahdollistaa laajemman oikeuden käyttää kaapelikanavia.
UKE:n pääjohtaja toteaa lisäksi, että hyväksyttyjen käyttöoikeuden edellytysten yleisluonteisuus ilmenee siitä, että niitä voidaan soveltaa sellaisessa yhteenliittämistä koskevassa yhteistyössä, jota televiestintäyritykset, joilla on erilaiset liiketoimintaprofiilit ja erilaajuinen toiminta, tekevät. TOYAlla on myös edelleen mahdollisuus määrittää puitesopimustensa sisältö, jotta ne olisivat TOYAn toimintasääntöjen mukaisia.
Riidanalaisessa päätöksessä todetaan sen oikeasuhteisuuden osalta, että edellytyksiä käyttöoikeudelle TOYAn fyysiseen infrastruktuuriin ei ollut mahdollista määrittää muulla tavoin kuin hallinnollisella päätöksellä. Riidanalaisessa päätöksessä täsmennetään myös, että UKE:n pääjohtajan mukaan päätöksessä vahvistetut käyttöoikeutta koskevat säännöt eivät ole TOYAn kannalta liian rajoittavia, vaikka ne vaikuttavat TOYAn omistusoikeuteen ja niissä otetaan asianmukaisesti huomioon sen oikeudet ja edut.
Riidanalaisessa päätöksessä todetaan myös, että kehittämisen tukemisesta annetun lain säännöksissä, jotka koskevat edellytyksiä, joiden täyttyessä UKE:n pääjohtaja voi tehdä päätöksiä fyysistä infrastruktuuria koskevan käyttöoikeuden edellytysten määrittämisestä, ei viitata omistetun infrastruktuurin laajuuteen eikä niiden riitojen määrään, joita infrastruktuurin käyttöoikeutta koskevasta kysymyksestä aiheutuu.
Päätöksessä UKE:n pääjohtaja toteaa tältä osin, että hän otti huomioon sen, että TOYAlla oli velvollisuus kohdella yrityksiä yhdenvertaisesti kehittämisen tukemisesta annetun lain 17 §:ssä tarkoitetun käyttöoikeuspyynnön yhteydessä, ja että – ottaen huomioon tarve varmistaa käyttöoikeuden edellytysten oikeasuhteisuus – hän päätti vahvistaa kyseiset edellytykset toteuttamalla riittäviä toimia, jotka ovat samanaikaisesti vähimmäistoimia, kyseisen käyttöoikeuden tavoitteen varmistamiseksi.
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että riidanalaisen päätöksen ohella UKE:n pääjohtaja teki pitkälti samanlaisia päätöksiä kuuden muun televiestintäoperaattorin osalta.
TOYA riitautti riidanalaisen päätöksen ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa eli Sąd Okręgowy w Warszawiessa (Varsovan alueellinen tuomioistuin, Puola). TOYA katsoo, että direktiivin 2014/61 3 artiklan 2 ja 5 kohdan sekä 1 artiklan 4 kohdan samoin kuin sen johdanto-osan 12 perustelukappaleen nojalla, luettuina yhdessä käyttöoikeusdirektiivin 8 artiklan 2 ja 3 kohdan ja puitedirektiivin 8 artiklan 5 kohdan f alakohdan kanssa, kansallinen sääntelyviranomainen voi edellyttää ainoastaan sellaisia operaattoreita, joilla on huomattava markkinavoima tietyillä markkinoilla, soveltamaan ennakolta annettua viitetarjousta. Sen mukaan riidanalainen päätös on unionin oikeuden vastainen, koska sen toteamiseksi, että TOYAlla on huomattava markkinavoima, ei ole tehty mitään markkina-analyysia, eikä käyttöoikeudesta TOYAn fyysiseen infrastruktuuriin ole myöskään ollut riitaa direktiivin 2014/61 3 artiklan 5 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on epävarma riidanalaisen päätöksen ja kehittämisen tukemisesta annetun lain 18 §:n 3 momentin, johon päätös perustuu, tulkinnan yhteensopivuudesta asian kannalta merkityksellisten unionin oikeuden säännösten ja etenkin direktiivin 2014/61 1 artiklan 3 ja 4 kohdan ja 3 artiklan 5 kohdan sekä käyttöoikeusdirektiivin 8 artiklan 3 kohdan kanssa, koska UKE:n pääjohtaja asettaa kyseisellä päätöksellä TOYAlle ennakolta sääntelyvelvollisuuksia, jotka koskevat käyttöoikeutta tämän fyysiseen infrastruktuuriin, vaikka käyttöoikeudesta ei ole aiheutunut riitoja ja vaikka ei ole osoitettu, että TOYAlla on huomattava markkinavoima.
Lisäksi, koska käyttöoikeusdirektiivi ja puitedirektiivi kumottiin ja korvattiin direktiivillä 2018/1972, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, mitä unionin direktiivejä käsiteltävässä asiassa sovelletaan.
Tässä tilanteessa Sąd Okręgowy w Warszawie päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko [käyttöoikeusdirektiivin] 8 artiklan 3 kohtaa, tulkittuna yhdessä [direktiivin 2014/61] 3 artiklan 5 kohdan ja 1 artiklan 3 ja 4 kohdan kanssa, tulkittava siten, että se estää kansallista sääntelyviranomaista asettamasta fyysistä infrastruktuuria hallinnoivalle operaattorille, joka tarjoaa yleisesti saatavilla olevia sähköisiä viestintäpalveluja tai ‑verkkoja mutta jota ei ole määritelty operaattoriksi, jolla on huomattava markkinavoima, velvollisuuden soveltaa tämän viranomaisen ennakolta asettamia operaattorin fyysisen infrastruktuurin käyttöoikeutta koskevia ehtoja, mukaan lukien sopimusten tekemistä koskevat säännöt ja menettelyt sekä sovellettavat käyttömaksut, riippumatta siitä, onko operaattorin fyysisen infrastruktuurin käytöstä riitaa tai onko markkinoilla tehokasta kilpailua?
Tai mahdollisesti (toinen vaihtoehto)
2)
Onko [direktiivin 2018/1972] 67 artiklan 1 ja 3 kohtaa, tulkittuna yhdessä sen 68 artiklan 2 ja 3 kohdan ja [direktiivin 2014/61] 3 artiklan 5 kohdan ja 1 artiklan 3 ja 4 kohdan kanssa, tulkittava siten, että ne estävät kansallista sääntelyviranomaista asettamasta fyysistä infrastruktuuria hallinnoivalle operaattorille, joka tarjoaa yleisesti saatavilla olevia sähköisiä viestintäpalveluja tai verkkoja mutta jota ei ole määritelty operaattoriksi, jolla on huomattava markkinavoima, velvollisuuden soveltaa tämän viranomaisen ennakolta asettamia operaattorin fyysisen infrastruktuurin käyttöoikeutta koskevia ehtoja, mukaan lukien sopimusten tekemistä koskevat säännöt ja menettelyt sekä sovellettavat käyttömaksut, riippumatta siitä, onko operaattorin fyysisen infrastruktuurin käytöstä riitaa tai onko markkinoilla tehokasta kilpailua?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Alustavat huomautukset
Aluksi on todettava, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämät kaksi ennakkoratkaisukysymystä ovat asiakysymyksen osalta identtiset ja poikkeavat toisistaan vain niiden oikeussääntöjen osalta, joiden valossa unionin tuomioistuinta pyydetään vastaamaan kysymyksiin. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään unionin tuomioistuimelta, miten direktiivin 2014/61 1 artiklan 3 ja 4 kohtaa ja 3 artiklan 5 kohtaa sekä käyttöoikeusdirektiivin 8 artiklan 3 kohtaa on tulkittava, kun taas toisessa kysymyksessä viitataan direktiivin 2014/61 mainittuihin säännöksiin ja vaihtoehtoisesti direktiivin 2018/1972 67 artiklan 1 ja 3 kohtaan sekä 68 artiklan 2 ja 3 kohtaan.
Tältä osin on todettava, että riidanalainen päätös on tehty 11.9.2018. Kuten tämän tuomion 12 kohdassa on todettu, kyseisenä ajankohtana käyttöoikeus- ja puitedirektiivi olivat kuitenkin täysimääräisesti voimassa, koska direktiiviä 2018/1972 ei ollut vielä annettu.
Näin ollen ainoastaan käyttöoikeus- ja puitedirektiivin asian kannalta merkityksellisten säännösten – lukuun ottamatta direktiivin 2018/1972, jota ei sovelleta ajallisesti, säännöksiä – tulkinnalla on merkitystä ratkaistaessa sitä, ovatko kyseiset säännökset esteenä UKE:n pääjohtajan pääasiassa soveltaman kaltaiselle kansallisen sääntelyviranomaisen käytännölle.
Näin ollen toiseen ennakkoratkaisukysymykseen ei ole tarpeen vastata.
Ensimmäinen kysymys
Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 2014/61 1 artiklan 3 ja 4 kohtaa sekä 3 artiklan 5 kohtaa, luettuina yhdessä käyttöoikeusdirektiivin 8 artiklan 3 kohdan kanssa, tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että sähköisen viestinnän alalla toimivaltainen kansallinen sääntelyviranomainen asettaa verkon ylläpitäjälle, jolla ei ole määritelty olevan huomattavaa markkinavoimaa, velvollisuuden soveltaa tämän viranomaisen ennakolta asettamia ehtoja, jotka koskevat sitä, millä edellytyksin kyseisellä alalla toimivat muut yritykset saavat käyttöoikeuden kyseisen verkon ylläpitäjän fyysiseen infrastruktuuriin, mukaan lukien sopimusten tekemistä koskevat säännöt ja menettelyt sekä sovellettavat käyttömaksut, riippumatta siitä, onko tästä käytöstä riitaa tai onko markkinoilla tehokasta kilpailua.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkitsemisessa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä säännöstöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös tai määräys on (tuomio 26.2.2019, Rimšēvičs ja EKP v. Latvia,
C-202/18 ja C-238/18
,
EU:C:2019:139
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Siltä osin kuin on ensinnäkin kyse mainittujen säännösten sanamuodosta ja asiayhteydestä, on aluksi todettava, kuten julkisasiamies korostaa ratkaisuehdotuksensa 37 kohdassa, että direktiivin 2014/61 säännöksistä ilmenee, että kyseisellä direktiivillä on laaja soveltamisala, joka kattaa kaikki verkon ylläpitäjät riippumatta siitä, onko niillä määritelty olevan huomattava markkinavoima.
Kyseisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan mukaan verkon ylläpitäjällä tarkoitetaan siis yleisiä viestintäverkkoja tarjoavaa tai niiden tarjoamiseen luvan saanutta yritystä sekä yritystä, joka tarjoaa käyttöön fyysistä infrastruktuuria, joka on tarkoitettu kaasun, sähkön, lämmön tai veden tuottamiseen, kuljettamiseen tai jakeluun liittyvien palvelujen sekä liikennepalvelujen tarjoamiseen. On todettava, että tämä määritelmä ei sisällä viittausta yrityksen markkinavoimaan, yrityksen markkinaosuuksien laajuuteen, tai kilpailuun niillä markkinoilla, joilla yritys toimii.
Direktiivin 2014/61 3 artiklan, joka koskee olemassa olevan fyysisen infrastruktuurin käyttöoikeutta, 1 kohdassa vahvistetaan, että jokaisella verkon ylläpitäjällä on oikeus tarjota sähköisiä viestintäverkkoja tarjoaville tai niiden tarjoamiseen luvan saaneille yrityksille käyttöoikeuksia fyysiseen infrastruktuuriinsa. Kyseisen säännöksen 2 kohdan mukaan millä tahansa verkon ylläpitäjällä riippumatta siitä, onko sillä määritelty olevan huomattava markkinavoima, on myös velvollisuus täyttää kaikki fyysisen infrastruktuurinsa käyttöoikeutta koskevat kohtuulliset tällaisen yrityksen esittämät pyynnöt oikeudenmukaisin ja kohtuullisin ehdoin ja edellytyksin, hinta mukaan lukien, nopeiden sähköisten viestintäverkkojen elementtien käyttöönottoa varten.
Jos käyttöoikeus evätään tai fyysisen infrastruktuurin omistava verkon ylläpitäjä ja yritys, joka pyytää käyttöoikeutta infrastruktuuriin, eivät pääse yhteisymmärrykseen erityisistä ehdoista ja edellytyksistä, jäsenvaltioiden on kyseisen direktiivin 3 artiklan 4 kohdan mukaan varmistettava, että kumpi tahansa osapuoli voi saattaa asian toimivaltaisen kansallisen riitojenratkaisuelimen käsiteltäväksi. Tämän elimen on siis kyseisen direktiivin 3 artiklan 5 kohdan mukaisesti annettava sitova päätös riidan ratkaisemiseksi ja siinä tapauksessa, että käyttöoikeus myönnetään, vahvistettava oikeudenmukaiset ja kohtuulliset ehdot ja edellytykset hinta mukaan lukien.
Tästä seuraa, että siltä osin kuin on kyse kansallisten viranomaisten puuttumisesta siihen, miten sähköisiä viestintäverkkoja tarjoavat tai niiden tarjoamiseen luvan saaneet yritykset voivat käyttää olemassa olevaa fyysistä verkkoinfrastruktuuria unionissa, direktiivin 2014/61 3 artikla koskee riitojen ratkaisemista jälkikäteen. Kyseisessä säännöksessä ei säädetä nimenomaisesti mahdollisuudesta asettaa ennaltaehkäisevästi ja ilman erityistä riitaa ennakolta sellaisia sääntelyvelvollisuuksia, jotka koskevat käyttöoikeutta verkon ylläpitäjän fyysiseen infrastruktuuriin, kuten ne, jotka UKE:n pääjohtaja asetti TOYAlle pääasiassa.
Kyseisessä 3 artiklassa tai missään muussakaan direktiivin 2014/61 säännöksessä ei kuitenkaan kielletä nimenomaisesti asettamasta ennakolta tällaisia sääntelyvelvollisuuksia, jotka koskevat käyttöoikeutta verkon ylläpitäjän fyysiseen infrastruktuuriin.
Tältä osin direktiivin 2014/61 1 artiklan 2 ja 3 kohdasta, luettuina direktiivin johdanto-osan 11 perustelukappaleen valossa, ilmenee, että direktiivillä vahvistetaan vain vähimmäisvaatimukset ja että kyseisen direktiivin perustavoitteen, sellaisena kuin on vahvistettu kyseisen 1 artiklan 1 kohdassa, saavuttamiseksi jäsenvaltiot voivat pitää voimassa tai ottaa käyttöön unionin lainsäädännön mukaisia toimenpiteitä, joilla ylitetään kyseiset vähimmäisvaatimukset.
Kyseisen direktiivin 1 artiklan 4 kohdasta, luettuna sen johdanto-osan 12 perustelukappaleen valossa, ilmenee kuitenkin, että jos jokin tämän direktiivin säännös on ristiriidassa kyseisen 1 artiklan 4 kohdassa mainittujen muiden direktiivien, mukaan lukien puite- ja käyttöoikeusdirektiivi, säännöksen kanssa, näiden muiden direktiivien asiaan liittyvät säännökset ovat ensisijaisia.
Tästä lainvalintasäännöstä seuraa, että ensimmäiseen kysymykseen vastaamiseksi on myös tutkittava, ovatko kyseiset direktiivit ja erityisesti puite- ja käyttöoikeusdirektiivi esteenä kansallisen sääntelyviranomaisen toteuttamille UKE:n pääjohtajan pääasiassa toteuttamien kaltaisille toimenpiteille, jotka koskevat käyttöoikeutta verkon ylläpitäjän fyysiseen infrastruktuuriin.
Tässä yhteydessä on todettava, että käyttöoikeusdirektiivin 8 artiklan 3 kohdassa säädetään, että kansalliset sääntelyviranomaiset eivät lähtökohtaisesti voi asettaa kyseisen direktiivin 9–13 artiklan mukaista avoimuus- ja syrjimättömyysvelvollisuutta, kirjanpidon erillisyyttä koskevaa velvollisuutta, erityisten verkkotoimintojen käyttöoikeuksia ja käyttöä koskevaa velvollisuutta tai hintavalvontaa ja kustannuslaskentaa koskevaa velvollisuutta sellaisille verkon ylläpitäjille, joilla ei ole markkina-analyysin perusteella määritelty olevan huomattavaa markkinavoimaa.
On kuitenkin todettava, kuten julkisasiamies on tehnyt ratkaisuehdotuksensa 33 kohdassa, että tästä käyttöoikeusdirektiivin 8 artiklan 3 kohdasta johtuvasta periaatteellisesta kiellosta on useita poikkeuksia. Joidenkin poikkeusten mukaan kansalliset sääntelyviranomaiset voivat muun muassa asettaa ennakolta fyysisen infrastruktuurin käyttöoikeutta koskevia sääntelyvelvollisuuksia sellaisille verkon ylläpitäjille, joilla ei välttämättä ole huomauttavaa markkinavoimaa kyseisillä markkinoilla.
Käyttöoikeusdirektiivin 5 artiklan 1 kohdassa säädetään siten, että kansallisten sääntelyviranomaisten on puitedirektiivin 8 artiklassa säädettyihin tavoitteisiin pyrkiessään edistettävä riittäviä käyttöoikeuksia ja yhteenliittämistä sekä palvelujen yhteentoimivuutta ja tarvittaessa varmistettava ne täyttäen tehtävänsä tavalla, joka edistää tehokkuutta ja kestävää kilpailua ja antaa mahdollisimman suuren hyödyn loppukäyttäjille. Tätä tarkoitusta varten kansalliset sääntelyviranomaiset voivat kyseisen säännöksen mukaan muun muassa, jos se on välttämätöntä päästä päähän ‑liitettävyyden varmistamiseksi tai palveluiden yhteentoimiviksi tekemiseksi, asettaa velvollisuuksia yrityksille, joiden määräysvallassa ovat yhteydet loppukäyttäjiin, riippumatta siitä, onko näillä yrityksillä huomattava markkinavoima (ks. vastaavasti tuomio 17.9.2015, KPN,
C-85/14
,
EU:C:2015:610
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tältä osin unionin tuomioistuin on täsmentänyt, että kansallisilla sääntelyviranomaisilla on puitedirektiivin 8 artiklassa lueteltujen tavoitteiden saavuttamiseksi käyttöoikeuksien ja yhteenliittämisen erityisessä asiayhteydessä tiettyä itsenäistä toimivaltaa puuttua asiaan sekä toimintakeinoja, joita ei ole lueteltu tyhjentävästi (ks. vastaavasti tuomio 13.11.2008, komissio v. Puola,
C‑227/07
,
EU:C:2008:620
,
kohta; tuomio 12.11.2009, TeliaSonera Finland,
C‑192/08
,
EU:C:2009:696
,
–
kohta ja tuomio 17.9.2015, KPN,
C-85/14
,
EU:C:2015:610
,
kohta).
Puitedirektiivin 12 artiklan mukaan kansalliset sääntelyviranomaiset voivat myös asettaa velvollisuuksia, jotka koskevat rinnakkain sijoittamista ja verkkoelementtien ja niihin liittyvien toimintojen yhteiskäyttöä, toteamatta etukäteen, että asianomaisella operaattorilla on huomattava markkinavoima.
Lopuksi on vielä todettava, että käyttöoikeus- ja puitedirektiivin yhdessäkään säännöksessä ei säädetä, että se, että kansallinen sääntelyviranomainen asettaa ennakolta fyysisen infrastruktuurin käyttöoikeutta koskevia sääntelyvelvollisuuksia verkon ylläpitäjälle, edellyttäisi sitä, että verkon ylläpitäjän ja käyttöoikeutta pyytävien yritysten välillä olisi erityisiä riitoja.
Edellä esitetyn perusteella direktiivin 2014/61 1 artiklan 3 ja 4 kohdan ja 3 artiklan 5 kohdan, luettuina yhdessä käyttöoikeusdirektiivin 1 artiklan 1 kohdan, 5 artiklan 1 kohdan ja 8 artiklan 3 kohdan sekä puitedirektiivin 8 ja 12 artiklan kanssa, sanamuodosta ja asiayhteydestä ilmenee, että se, että fyysisen infrastruktuurin omistavan verkon ylläpitäjän ja käyttöoikeutta siihen pyytävän yrityksen välillä ei ole erityisiä riitoja, ja se, että etukäteen ei ole vahvistettu, että kyseisellä verkon ylläpitäjällä on huomattava markkinavoima kyseisillä markkinoilla tai että kyseisillä markkinoilla ei ole tehokasta kilpailua, eivät voi olla esteenä sille, että toimivaltainen kansallinen sääntelyviranomainen asettaa ennakolta kyseisen verkon ylläpitäjän fyysisen infrastruktuurin käyttöoikeutta koskevia sääntelyvelvollisuuksia.
Toiseksi tällaista sanamuodon mukaista ja asiayhteyteen perustuvaa tulkintaa tukee täysin direktiivin 2014/61 sekä käyttöoikeus- ja puitedirektiivin asian kannalta merkityksellisten säännösten teleologinen tulkinta.
Tässä yhteydessä on ensinnäkin todettava, että direktiivin 2014/61 tarkoituksena on sen 1 artiklan 1 kohdan mukaan helpottaa nopeiden sähköisten viestintäverkkojen käyttöönottoa ja kannustaa siihen edistämällä olemassa olevan fyysisen infrastruktuurin yhteiskäyttöä ja mahdollistamalla uuden fyysisen infrastruktuurin tehokkaampi käyttöönotto, jotta tällaiset verkot voidaan ottaa käyttöön alhaisemmin kustannuksin.
On kuitenkin todettava, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen käytäntö, jonka mukaan verkon ylläpitäjän fyysisen infrastruktuurin käyttöoikeutta koskevat vähimmäisedellytykset vahvistetaan ennakolta ilman erityistä riitaa ja ilman, että etukäteen on vahvistettu, että verkon ylläpitäjällä on merkittävä markkinavoima kyseisillä markkinoilla, on omiaan edistämään direktiivin 2014/61 yleistä tavoitetta, koska sillä edistetään ja helpotetaan olemassa olevan fyysisen infrastruktuurin yhteiskäyttöä. Tarkemmin sanottuna kyseinen käytäntö auttaa myös – kuten Puolan hallitus ja komissio toteavat kirjallisissa huomautuksissaan ja kuten julkisasiamies huomauttaa ratkaisuehdotuksensa 43 kohdassa – torjumaan verkon ylläpitäjän fyysisen infrastruktuurin käyttöoikeutta koskevia riitoja ja sillä edistetään siten kyseisen direktiivin 3 artiklan taustalla olevaa riitojen ratkaisemista koskevaa tavoitetta, josta muistutetaan tämän tuomion 41 kohdassa.
Toiseksi on todettava, että tällaisella käytännöllä edistetään myös käyttöoikeus- ja puitedirektiivissä määriteltyjen keskeisten tavoitteiden saavuttamista. Koska kyseisellä käytännöllä edistetään ja helpotetaan olemassa olevan fyysisen infrastruktuurin yhteiskäyttöä, se johtaa kestävään kilpailuun ja sähköisten viestintäpalvelujen yhteentoimivuuteen, sillä vaikutetaan sisämarkkinoiden kehittymiseen kyseisellä alalla ja sillä edistetään unionin kansalaisten ja kuluttajien etuja, ja nämä ovat tavoitteita, jotka vahvistetaan muun muassa puitedirektiivin 8 artiklan 2–4 kohdassa ja käyttöoikeusdirektiivin 1 artiklan 1 kohdassa.
Ensimmäiseen kysymykseen on edellä esitetyn perusteella vastattava, että direktiivin 2014/61 1 artiklan 3 ja 4 kohtaa sekä 3 artiklan 5 kohtaa, luettuina yhdessä käyttöoikeusdirektiivin 1 artiklan 1 kohdan, 5 artiklan 1 kohdan ja 8 artiklan 3 kohdan sekä puitedirektiivin 8 ja 12 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä sille, että sähköisen viestinnän alalla toimivaltainen kansallinen sääntelyviranomainen asettaa verkon ylläpitäjälle, jolla ei ole määritelty olevan huomattavaa markkinavoimaa, velvollisuuden soveltaa tämän viranomaisen ennakolta asettamia ehtoja, jotka koskevat sitä, millä edellytyksin kyseisellä alalla toimivat yritykset saavat käyttöoikeuden kyseisen verkon ylläpitäjän fyysiseen infrastruktuuriin, mukaan lukien sopimusten tekemistä koskevat säännöt ja menettelyt sekä sovellettavat käyttömaksut, riippumatta siitä, onko tästä käyttöoikeudesta riitaa tai onko markkinoilla tehokasta kilpailua.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Toimenpiteistä nopeiden sähköisten viestintäverkkojen käyttöönoton kustannusten vähentämiseksi 15.5.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/61/EU 1 artiklan 3 ja 4 kohtaa sekä 3 artiklan 5 kohtaa, luettuina yhdessä sähköisten viestintäverkkojen ja niiden liitännäistoimintojen käyttöoikeuksista ja yhteenliittämisestä 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/19/EY (käyttöoikeusdirektiivi), sellaisena kuin se on muutettuna 25.11.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/140/EY, 1 artiklan 1 kohdan, 5 artiklan 1 kohdan ja 8 artiklan 3 kohdan sekä sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/21/EY (puitedirektiivi), sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/140, 8 ja 12 artiklan kanssa,

on tulkittava siten, että

ne eivät ole esteenä sille, että sähköisen viestinnän alalla toimivaltainen kansallinen sääntelyviranomainen asettaa verkon ylläpitäjälle, jolla ei ole määritelty olevan huomattavaa markkinavoimaa, velvollisuuden soveltaa tämän viranomaisen ennakolta asettamia ehtoja, jotka koskevat sitä, millä edellytyksin kyseisellä alalla toimivat yritykset saavat käyttöoikeuden kyseisen verkon ylläpitäjän fyysiseen infrastruktuuriin, mukaan lukien sopimusten tekemistä koskevat säännöt ja menettelyt sekä sovellettavat käyttömaksut, riippumatta siitä, onko tästä käyttöoikeudesta riitaa tai onko markkinoilla tehokasta kilpailua.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: puola.