CELEX: 62017TJ0350
Конкуренция
Картели
Пазар на въздушния превоз на товари
Решение за установяване на нарушение на член 101 ДФЕС, член 53 от Споразумението за ЕИП и член 8 от Споразумението между Общността и Швейцария по въпроси на въздушния транспорт
Координиране на елементи от цената на услугите по въздушен превоз на товари (допълнителна такса за гориво, допълнителна такса за сигурност, плащане на комисиона върху допълнителните такси)
Обмен на информация
Териториална компетентност на Комисията
Принцип ne bis in idem
Държавна принуда
Единно продължено нарушение
Размер на глобата
Стойност на продажбите
Тежест на нарушението
Правомощие за пълен съдебен контрол

)
[…]
II.

Производство и искания на страните
На 1 юни 2017 г. жалбоподателите подават разглежданата жалба в секретариата на Общия съд.
На 29 септември 2017 г. Комисията подава писмената защита в секретариата на Общия съд.
На 15 декември 2017 г. жалбоподателите подават писмената реплика в секретариата на Общия съд.
На 2 март 2018 г. Комисията подава писмената дуплика в секретариата на Общия съд.
На 24 април 2019 г., по предложение на четвърти състав, на основание член 28 от процедурния си правилник Общият съд решава да преразпредели делото на разширен съдебен състав.
На 7 юни 2019 г. в рамките на процесуално-организационните действия, предвидени в член 89 от Процедурния правилник, Общият съд поставя писмено въпроси на страните. Те отговарят в определения срок.
Устните състезания и отговорите на страните на поставените от Общия съд въпроси са изслушани в съдебното заседание, проведено на 26 юни 2019 г. В него жалбоподателите представят ново доказателство, което Общият съд решава да приложи към преписката по делото, без същевременно да се произнася по въпроса за неговата допустимост.
С определение от 31 юли 2020 г. на основание член 113 от Процедурния правилник Общият съд (четвърти разширен състав) разпорежда възобновяване на устната фаза на производството, тъй като счита, че делото не е напълно изяснено и че освен това страните трябва да бъдат приканени да представят становищата си по необсъден от тях довод.
В определения срок страните отговарят на поредица въпроси, поставени от Общия съд на 4 август 2020 г., а след това представят становища по отговорите на насрещната страна.
С решение от 6 ноември 2020 г. Общият съд отново приключва устната фаза на производството.
Жалбоподателите по същество искат от Общия съд:
–
да отмени обжалваното решение изцяло или частично, доколкото ги засяга,
–
в допълнение или при условията на евентуалност, значително да намали размера на наложената им глоба,
–
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски,
–
да разпореди всякакви други необходими действия с оглед на обстоятелствата по делото.
Комисията по същество иска от Общия съд:
–
да отхвърли жалбата,
–
да измени размера на наложената на жалбоподателите глоба, като им отнеме предоставените им общо намаляване с 50 % и общо намаляване с 15 %, ако Общият съд реши, че оборотът от продажбата на входящи услуги по превоз на товари не може да се включи в стойността на продажбите,
–
да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски.
[…]
III.

От правна страна
[…]
А.

Искането за отмяна
[…]
6.

Четвъртото основание: грешки при прилагането на правото, преценката и установяването на фактите, допуснати при установяването на участието на жалбоподателите в единното продължено нарушение
[…]
б)

Втората част: нарушение на принципа ne bis in idem, тъй като Комисията приела, че жалбоподателите са участвали в единното продължено нарушение при маршрутите „intra ЕС“ преди 1 май 2004 г. и при маршрутите ЕС—Швейцария
[…]
Жалбоподателите твърдят, че деянията преди 1 май 2004 г. не могат да им се противопоставят, за да се докаже участието им в нарушение във връзка с маршрутите „intra ЕС“, както и деянията във връзка с маршрутите „ЕС—Швейцария“, без да се наруши принципът ne bis in idem, тъй като в решението от 9 ноември 2010 г. не се констатира, че са участвали в такова нарушение.
Според жалбоподателите принципите, произтичащи от решение от 15 октомври 2002 г., Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия (
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P—C‑252/99 P и C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
), и посочени в съображения 1056 и 1057 от обжалваното решение, не трябва да водят до отхвърляне на принципа ne bis in idem, тъй като, от една страна, с решение от 16 декември 2015 г., Singapore Airlines и Singapore Airlines Cargo Pte/Комисия (
T‑43/11
, непубликувано,
EU:T:2015:989
), отмяната на решението от 9 ноември 2010 г. не се постановява поради чисто формален недостатък, а поради тежко нарушение на правото на защита, и от друга страна, обжалваното решение има значително по-широк обхват от решението от 9 ноември 2010 г.
Комисията оспорва доводите на жалбоподателите.
Съгласно постоянната съдебна практика принципът ne bis in idem, който освен това е залегнал в член 50 от Хартата, трябва да бъде зачитан в производствата за налагане на глоби по конкурентното право. Този принцип не допуска предприятие да бъде наказвано или преследвано отново за антиконкурентно деяние, за което с предходно влязло в сила решение то е било наказано или е било обявено, че не носи отговорност (вж. решение от 14 февруари 2012 г., Toshiba Corporation и др.,
C‑17/10
,
EU:C:2012:72
, т.
и цитираната съдебна практика).
В разглеждания случай жалбоподателите се позовават на решението от 9 ноември 2010 г., което според тях е предходно и окончателно решение, с което е било обявено, че не носят отговорност за единното продължено нарушение при маршрутите „intra ЕС“ и „ЕС—Швейцария“.
Най-напред трябва да се определи дали е основателно твърдението на жалбоподателите, че посоченото решение съставлява изявление за неносене на отговорност.
В това отношение трябва да се отбележи, че такова изявление предполага отговорността на съответното предприятие да е била преценена след анализ на обстоятелствата по случая, с други думи, да е имало преценка на случая по същество. Тази преценка от своя страна предполага Комисията да е проучила или оценила доказателствата, включени в преписката, и да е извършила преценка на участието на съответното предприятие в деянието или във всичките деяния, за които се отнася изложението на възраженията, за да определи дали неговата отговорност е доказана.
В разглеждания случай в точка 1582 от изложението на възраженията Комисията посочва, че „възнамерява […] да приеме решение […], с което се установява, че предприятията, адресати на настоящото изложение на възраженията, са нарушили член [101 ДФЕС], член 53 от Споразумението за ЕИП и член 8 от Споразумението [ЕО—Швейцария за въздушния транспорт]“. Както следва от точка 8 по-горе, сред тези адресати са жалбоподателите.
От точки 3, 129, 1389, 1395, 1434, точка 1575, буква в) и точка 1577 от изложението на възраженията следва, че нарушението, което Комисията възнамерява да посочи в точка 1582 от същото изложение, обхваща по-специално маршрутите „intra ЕС“ за целия период на нарушението и маршрутите „ЕС—Швейцария“ от 1 юни 2002 г.
Следователно в изложението на възраженията Комисията възнамерява да счете жалбоподателите за отговорни за нарушение на релевантните правила за конкуренция при маршрутите „intra ЕС“ и „ЕС—Швейцария“.
В решението от 9 ноември 2010 г. Комисията обаче не се произнася изрично по отговорността на жалбоподателите при маршрутите „intra ЕС“ и „ЕС—Швейцария“. В диспозитива на това решение тя приема, че те носят отговорност за единното продължено нарушение при маршрутите „ЕС—трета страна“ (член 2 от решението от 9 ноември 2010 г.) и маршрутите „ЕИП (без ЕС)—трета страна“ (член 3 от посоченото решение), но не при маршрутите „intra ЕИП“, които обхващат маршрутите „intra ЕС“ (член 1 от посоченото решение), нито пък при маршрутите „ЕС—Швейцария“ (член 4 от същото решение). Тя също така не ги санкционира за нарушение на релевантните правила за конкуренция при последните две категории маршрути. Комисията обаче не изключва изрично възможността да са отговорни за такива нарушения при посочените категории маршрути.
Следователно въпросът е дали това мълчание позволява да се направи изводът, че в решението от 9 ноември 2010 г. Комисията имплицитно е обявила, че жалбоподателите не носят отговорност за единното продължено нарушение при маршрутите „intra ЕС“ и „ЕС—Швейцария“, поради което вече не може да ги санкционира в това отношение с обжалваното решение без да наруши принципа ne bis in idem.
В това отношение трябва да се припомни, че надзорната функция, която е поверена на Комисията в областта на конкуренцията с член 105, параграф 1 ДФЕС, член 55, параграф 1 от Споразумението за ЕИП и Споразумението ЕО—Швейцария за въздушния транспорт, не означава, че тя е длъжна да се произнася по наличието или липсата на нарушение на релевантните правила за конкуренция (вж. в този смисъл решения от 18 септември 1992 г., Automec/Комисия,
T‑24/90
,
EU:T:1992:97
, т.
—
и от 16 октомври 2013 г., Vivendi/Комисия,
T‑432/10
, непубликувано,
EU:T:2013:538
, т.
). От разпоредбите на Регламент № 1/2003 и разпоредбите за прилагане на член 53 от Споразумението за ЕИП и член 8 от Споразумението ЕО—Швейцария за въздушния транспорт също не може да се заключи, че Комисията е длъжна да констатира и санкционира всяко антиконкурентно поведение (вж. в този смисъл решение от 9 септември 2015 г., Philips/Комисия,
T‑92/13
, непубликувано,
EU:T:2015:605
, т.
).
От разпоредбите на Регламент № 1/2003 или от разпоредбите за прилагане на член 53 от Споразумението за ЕИП или пък от член 8 от Споразумението ЕО—Швейцария за въздушния транспорт също така не може да се заключи, че Комисията има такова задължение, когато посочва в изложението на възраженията, че възнамерява да констатира нарушение на релевантните правила за конкуренция. Комисията съответно не може да бъде принуждавана в окончателното решение да се произнася по наличието или липсата на нарушение на релевантните правила за конкуренция, което е възнамерявала да констатира в изложението на възраженията.
Поради това не може да се заключи, че като не е установила нарушение на релевантните правила за конкуренция в окончателното решение относно някои деяния, посочени в изложението на възраженията, Комисията имплицитно, но непременно е направила изявление за неносене на отговорност в това отношение.
Общата структура на Регламент № 1/2003 потвърждава това тълкуване. Трябва всъщност да се отбележи, че именно от член 10 от Регламент № 1/2003 — който оправомощава Комисията да установи неприложимостта на член 101 ДФЕС за определено поведение, по-специално защото условията по член 101, параграф 1 ДФЕС не са изпълнени — Комисията черпи правомощието си да установи липсата на нарушение на член 101 ДФЕС и съответно да приеме „отрицателно“ решение по същество, което може да възпрепятства последващо установяване на нарушение на посочения член (вж. в този смисъл решение от 3 май 2011 г., Tele2 Polska,
C‑375/09
,
EU:C:2011:270
, т.
,
,
и
). Това е така и когато Комисията използва предоставените ѝ с Регламент № 1/2003 правомощия за прилагането на член 53 от Споразумението за ЕИП и член 8 от Споразумението ЕО—Швейцария за въздушния транспорт.
Член 10 от Регламент № 1/2003 впрочем е единствената правна уредба, на която Комисията може да се позове, за да приеме решение за установяване на неприложимостта на правилата от Договора в областта на конкуренцията за дадено индивидуално поведение.
Това по-специално следва, първо, от формулировката на заглавието на член 10 от посочения регламент и неговите разпоредби. Той всъщност се отнася за „установяване на неприложимост“ и гласи, че „[к]огато общественият интерес на [Съюза], свързан с прилагането на членове [101 ДФЕС и 102 ДФЕС], изисква това, Комисията, като действа по собствена инициатива, може чрез решение да установи, че член [101 ДФЕС] е неприложим за споразумение, за решение на сдружение на предприятия или за съгласувани практики, поради това че условията на член [101], параграф 1 [ДФЕС] не са изпълнени или поради това че условията на член [101], параграф 3 [ДФЕС] са удовлетворени“.
Второ, трябва да се отбележи, че никоя друга разпоредба от Регламент № 1/2003 не предоставя на Комисията възможността да установи неприложимостта на правилата от Договора в областта на конкуренцията за дадено индивидуално поведение. В съображение 14 от този регламент изрично се отбелязва намерението на законодателя строго да ограничи възможността на Комисията в това отношение до хипотезите, обхванати от член 10 от този регламент, посочвайки, че такава констатация може да се направи само „[в] изключителни случаи, когато общественият интерес [на Съюза] налага това“.
Трето, Съдът приема, че образуването на производство от Комисията за санкциониране на антиконкурентни деяния не освобождава трайно и окончателно националните органи по конкуренция на държавите членки от правомощието им да приложат член 101 ДФЕС за съответните деяния, тъй тези органи всъщност отново придобиват правомощието си след като образуваното от Комисията производство приключи, включително посредством решение, взето на основание член 7 от Регламент № 1/2003 (вж. в този смисъл решение от 14 февруари 2012 г., Toshiba Corporation и др.,
C‑17/10
,
EU:C:2012:72
, т.
,
,
и
). Именно в този контекст трябва да се прецени обхватът, с който следва да се ползва мълчанието на Комисията по отношения на някои деяния в решение, взето на основание член 7 от Регламент № 1/2003. Тълкуването на това мълчание в смисъл, че имплицитно е установена липса на нарушение на правилата за конкуренция, впрочем би означавало органите по конкуренция на държавите членки никога да не могат да си възвърнат правомощието за прилагане на член 101 ДФЕС за деяния, за които Комисията е образувала производство, впоследствие приключен от нея с вземане на решение на основание член 7 от Регламент № 1/2003, тъй като принципът ne bis in idem би се оказал нарушен. Такова тълкуване би противоречало на съдебната практика, припомнена в настоящата точка.
Четвърто, трябва да се подчертае, че Съдът обсъжда обхвата на решенията, вземани от органите по конкуренцията на държавите членки на основание член 5, втора алинея от Регламент № 1/2003, с които въз основа на информацията, с която разполагат, те приемат, че условията за налагане на забрана не са изпълнени. От точки 22—28 от решение от 3 май 2011 г., Tele2 Polska (
C‑375/09
,
EU:C:2011:270
), съответно следва, че такива решения не съдържат изявление за неносене на отговорност, което може да възпрепятства последващо установяване на нарушение. С други думи, антиконкурентното поведение, за което се отнася решение от този вид, на предприятие впоследствие може да бъде обект на преследване и евентуално на санкциониране, без да има причина да се счита, че с последните се нарушава принципът ne bis in idem (вж. в този смисъл решения от 3 май 2011 г., Tele2 Polska,
C‑375/09
,
EU:C:2011:270
, т.
—
, от 25 ноември 2014 г., Orange/Комисия,
T‑402/13
,
EU:T:2014:991
, т.
—
; в този смисъл вж. също заключението на генералния адвокат Mazák по дело Tele2 Polska,
C‑375/09
,
EU:C:2010:743
, т.
).
В това отношение е важно да се отбележи, че решение за липса на основания за предприемане на действия по член 5, втора алинея от Регламент № 1/2003 може да се приеме след анализа по същество на дадено поведение и изпращането на „обвинителен акт“ по модела на изложението на възраженията, изпращано от Комисията на основание член 10 от Регламент (ЕО) № 773/2004 на Комисията от 7 април 2004 година относно водените от Комисията производства съгласно членове [101 ДФЕС] и [102 ДФЕС] (
ОВ L 123, 2004 г., стр. 18
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 242).
Следователно нито напредъкът на производството, нито обсегът на анализа на основателността на обвиненията, извършен в тези рамки от компетентния орган по конкуренция, могат да изменят обхвата на нейното мълчание в окончателното решението относно цялата или част от отговорността на съответното предприятие.
Тези съображения, макар да са част от тълкуването на разпоредбите на член 5, втора алинея от Регламент № 1/2003, дават полезни сведения за обхвата на решенията, вземани от Комисията на основание член 7 от Регламент № 1/2003, от гледна точка на прилагането на принципа ne bis in idem. Всъщност специфичният за тези два члена контекст може да се съпостави, доколкото и единият, и другият трябва да се преценят по-специално предвид правомощията, специално предоставени на Комисията по член 10 от този регламент. Освен това, тъй като текст от вторичното право на Съюза трябва да се тълкува, доколкото е възможно, в посока на съответствието му с разпоредбите на Договорите и основните принципи на правото на Съюза, обхватът, който Съдът определя в решението си от 3 май 2011 г., Tele2 Polska (
C‑375/09
,
EU:C:2011:270
), на възможността да се реши, че няма основания за предприемане на действия, се разбира като предполагащ посочената възможност, схващана по този начин, да съответства на принципа ne bis in idem.
Поради това, дори да се допусне, че решение, взето от Комисията на основание член 7 от Регламент № 1/2003, съставлява — по отношение на деянията, за които не е обявено, че условията за налагане на забрана са изпълнени — решение за липса на основания за предприемане на действия, то не може да съдържа в себе си изявление за неносене на отговорност.
В разглеждания случай се налага изводът, че решението от 9 ноември 2010 г. е решение за установяване на нарушение, взето на основание член 7 от Регламент № 1/2003. От това решение обаче не следва, нито впрочем се твърди пред Общия съд, че Комисията е възнамерявала да приложи член 10 от Регламент № 1/2003 в рамките на същото решение.
Следователно решението от 9 ноември 2010 г., което не е прието на основание член 10 от Регламент № 1/2003, за да се установи липсата на извършено от жалбоподателите нарушение на член 101 ДФЕС, член 53 от Споразумението за ЕИП и член 8 от Споразумението ЕО—Швейцария за въздушния транспорт при маршрутите „intra ЕИП“ и „ЕС—Швейцария“, и което в диспозитива си не съдържа изявление в този смисъл, не може да съставлява изявление, че жалбоподателите не носят отговорност в това отношение.
Накрая, доколкото жалбоподателите твърдят, че принципите, произтичащи от решение от 15 октомври 2002 г., Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия (
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P—C‑252/99 P и C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
), не трябва да водят до отхвърляне на прилагането на принципа ne bis in idem, трябва да се констатира, че този довод почива на предпоставката условията за прилагане на посочения принцип да са изпълнени. Както обаче следва от точка 545 по-горе, с предходно решение не е било обявено, че жалбоподателите не носят отговорност за разглежданите деяния, поради което в разглеждания случай принципът ne bis in idem не може да се приложи. Следователно предпоставката, на която почива настоящият довод, не е налице.
Ако се допусне, че с позоваването на тази съдебна практика жалбоподателите освен това са възнамерявали да твърдят, че решението от 16 декември 2015 г., Singapore Airlines и Singapore Airlines Cargo Pte/Комисия (
T‑43/11
, непубликувано,
EU:T:2015:989
), е равносилно на „оправдаване“, тъй Общият съд не е постановил отмяната поради чисто формално нарушение, достатъчно е да се отбележи, че според Общия съд в мотивите на решението от 9 ноември 2010 г. е допуснат порок, поради което то трябва да бъде отменено (вж. т. 16 по-горе), така че — противно на твърденията на жалбоподателите — това решение действително е било отменено на формални основания, без да има произнасяне по същество по деянията, за които се търси отговорност.
В това отношение е важно да се подчертае също, че с посоченото решение Общият съд отменя решението от 9 ноември 2010 г. по-специално с довода, че съдържа противоречия относно обсега на отговорността на жалбоподателите при маршрутите „intra ЕС“ и „ЕС—Швейцария“.
С оглед на гореизложеното настоящата част трябва да се отхвърли, без да е необходимо произнасяне дали твърдяното изявление за неносене на отговорност е окончателно или по наличието на второ производство за същите деяния предвид приемането на обжалваното решение вследствие на отмяната от Общия съд на решението от 9 ноември 2010 г.
[…]

По изложените съображения,
ОБЩИЯТ СЪД (четвърти разширен състав)
реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Европейската комисия понася една трета от направените от нея съдебни разноски.

3)
Singapore Airlines и Singapore Airlines Cargo понасят направените от тях съдебни разноски и две трети от съдебните разноски на Комисията.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Spielmann
Reine
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 30 март 2022 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.
(
)	Възпроизвеждат се само точките от настоящото съдебно решение, които Общият съд счита за уместно да публикува.