CELEX: 62021CJ0259
Talan om ogiltigförklaring
Gemensamma fiskeripolitiken
Förordning (EU) 2021/92
Fastställande för 2021 av fiskemöjligheterna avseende vissa fiskbestånd och grupper av fiskbestånd i Europeiska unionens vatten och, för unionsfiskefartyg, i vissa andra vatten
Bevarande av fiskeresurserna och skydd av marina ekosystem genom tekniska åtgärder
Artiklarna 15
17, 20 och 59 andra stycket
Artikel 43.3 FEUF
Maktmissbruk
Principen om lojalt samarbete

Europaparlamentet har yrkat att domstolen ska ogiltigförklara artiklarna 15–17, 20 och 59 andra stycket i rådets förordning (EU) 2021/92 av den 28 januari 2021 om fastställande för 2021 av fiskemöjligheterna avseende vissa fiskbestånd och grupper av fiskbestånd i unionens vatten och, för unionsfiskefartyg, i vissa andra vatten (
EUT L 31, 2021, s. 31
) (nedan kallade de omtvistade bestämmelserna).
Tillämpliga bestämmelser
EUF-fördraget
I artikel 43.2 och 43.3 FEUF föreskrivs följande:
”2.   Europaparlamentet och rådet ska, i enlighet med det ordinarie lagstiftningsförfarandet och efter att ha hört Ekonomiska och sociala kommittén, upprätta den gemensamma organisation av jordbruksmarknaderna som föreskrivs i artikel 40.1 och övriga bestämmelser som behövs för att uppnå målen för den gemensamma politiken för jordbruk och fiskeri.
3.   Rådet ska på förslag av kommissionen besluta om åtgärder om fastställande av priser, avgifter, stöd och kvantitativa begränsningar samt om fastställande och fördelning av fiskemöjligheter.”
Grundförordningarna
Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1380/2013 av den 11 december 2013 om den gemensamma fiskeripolitiken, om ändring av rådets förordningar (EG) nr 1954/2003 och (EG) nr 1224/2009 och om upphävande av rådets förordningar (EG) nr 2371/2002 och (EG) nr 639/2004 och rådets beslut 2004/585/EG (
EUT L 354, 2013, s. 22
), Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2019/472 av den 19 mars 2019 om upprättande av en flerårig plan för bestånd som fiskas i västliga vatten och angränsande vatten och det fiske som nyttjar dessa bestånd, om ändring av förordningarna (EU) 2016/1139 och (EU) 2018/973 och om upphävande av rådets förordningar (EG) nr 811/2004, (EG) nr 2166/2005, (EG) nr 388/2006, (EG) nr 509/2007 och (EG) nr 1300/2008 (
EUT L 83, 2019, s. 1
), och Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2019/1241 av den 20 juni 2019 om bevarande av fiskeresurserna och skydd av marina ekosystem genom tekniska åtgärder, om ändring av rådets förordningar (EG) nr 1967/2006 och (EG) nr 1224/2009, och Europaparlamentets och rådets förordningar (EU) nr 1380/2013, (EU) 2016/1139, (EU) 2018/973, (EU) 2019/472 och (EU) 2019/1022, samt om upphävande av rådets förordningar (EG) nr 894/97, (EG) nr 850/98, (EG) nr 2549/2000, (EG) nr 254/2002, (EG) nr 812/2004 och (EG) nr 2187/2005 (
EUT L 198, 2019, s. 105
) (nedan tillsammans kallade grundförordningarna) antogs med stöd av artikel 43.2 FEUF.
Förordning nr 1380/2013
I artikel 2 i förordning nr 1380/2013 anges målen för den gemensamma fiskeripolitiken.
Artikel 12 i denna förordning har rubriken ”Åtgärder som ska vidtas av kommissionen vid allvarliga hot mot de marina biologiska resurserna”. Den har följande lydelse:
”1.   Vid vederbörligen motiverade och tvingande skäl till skyndsamhet i samband med att det föreligger ett allvarligt, av bevis styrkt hot mot bevarandet av de marina biologiska resurserna eller mot det marina ekosystemet, får kommissionen, på en medlemsstats motiverade begäran eller på eget initiativ, för att minska hotet anta genomförandeakter med omedelbar verkan, som ska tillämpas för en period på högst sex månader, i enlighet med det förfarande som avses i artikel 47.3.
…
3.   Före utgången av den inledande tillämpningsperioden för de genomförandeakter med omedelbar verkan som avses i punkt 1, får kommissionen, när villkoren i punkt 1 är uppfyllda, anta genomförandeakter med omedelbar verkan för [att] utsträcka tillämpningen av en sådan nödåtgärd för en period på högst sex månader, med omedelbar verkan. …”
Artikel 13 i nämnda förordning, med rubriken ”Medlemsstaternas nödåtgärder”, ger medlemsstaterna möjlighet att anta nödåtgärder för att mildra ett allvarligt hot mot bevarandet av de marina biologiska resurserna eller mot det marina ekosystemet som förknippas med fiskeverksamhet i vatten under en medlemsstats överhöghet eller jurisdiktion om detta kräver omedelbara åtgärder.
Förordning 2019/472
I förordning 2019/472, i dess lydelse enligt förordning 2019/1241 (nedan kallad förordning 2019/472), upprättas en flerårig plan för bestånd som fiskas i västliga vatten och angränsande vatten och det fiske som nyttjar dessa bestånd.
Av artikel 8.2 i denna förordning framgår att det, när vetenskaplig rådgivning visar att lekbeståndets biomassa, respektive abundans när det gäller bestånden av havskräfta, för något av de bestånd som avses i artikel 1.1 understiger vissa värden, ska vidtas ytterligare korrigerande åtgärder för att säkerställa att det berörda beståndet eller den berörda funktionella enheten snabbt återgår till nivåer över dem som kan producera maximal hållbar avkastning. Det framgår dessutom av denna bestämmelse att dessa korrigerande åtgärder får inbegripa att avbryta fisket efter det berörda beståndet eller den berörda funktionella enheten och att i lämplig utsträckning minska fiskemöjligheterna.
Enligt artikel 8.3 i nämnda förordning får de korrigerande åtgärder som avses i denna artikel inbegripa nödåtgärder i enlighet med artiklarna 12 och 13 i förordning (EU) nr 1380/2013 och åtgärder i enlighet med artikel 9 i förordning 2019/472.
I artikel 9.1 i förordning 2019/472 föreskrivs följande:
”Kommissionen ges befogenhet att anta delegerade akter i enlighet med artikel 18 i denna förordning och artikel 18 i förordning … nr 1380/2013 för att komplettera denna förordning med avseende på följande tekniska åtgärder, i den utsträckning de inte omfattas av … förordning … 2019/1241:
a)
Specifikationer av fiskeredskapens egenskaper och regler för användningen av redskapen för att säkerställa eller förbättra selektiviteten, minska oönskade fångster eller minimera de negativa effekterna på ekosystemet.
b)
Specifikationer av ändringar av fiskeredskap eller tilläggsutrustning till fiskeredskap för att säkerställa eller förbättra selektiviteten, minska oönskade fångster eller minimera de negativa effekterna på ekosystemet.
c)
Begränsningar eller förbud av användningen av vissa fiskeredskap och av fiskeverksamhet i vissa områden eller under vissa perioder, i syfte att skydda lekfisk, fisk som är mindre än minsta referensstorlek för bevarande eller icke-målarter, eller för att minimera de negativa effekterna på ekosystemet.
d)
Fastställande av minsta referensstorlekar för bevarande för något av de bestånd som omfattas av denna förordning, för att säkerställa skydd av unga exemplar av marina organismer.”
Förordning 2019/1241
Förordning 2019/1241 har enligt dess artikel 1 till syfte att föreskriva tekniska åtgärder vad gäller fångst och landning av marina biologiska resurser, användning av fiskeredskap och växelverkan mellan fiskeverksamheten och de marina ekosystemen.
Artikel 10 i denna förordning har rubriken ”Förbjudna fisk- och skaldjursarter”. Den har följande lydelse:
”1.   Det är förbjudet att fånga, behålla ombord, omlasta eller landa de arter av fisk och skaldjur som anges i bilaga IV till [rådets] direktiv 92/43/EEG [av den 21 maj 1992 om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter (
EGT L 206, 1992, s. 7
)] utom när undantag har beviljats enligt artikel 16 i det direktivet.
2.   Utöver de arter som avses i punkt 1 är det förbjudet för unionsfartyg att fiska efter, behålla ombord, omlasta, landa, lagra, sälja, ställa ut eller erbjuda till försäljning de arter som förtecknas i bilaga I eller arter för vilka fiske är förbjudet enligt andra unionsrättsakter.
…
4.   Kommissionen ges befogenhet att anta delegerade akter i enlighet med artikel 29 för att ändra förteckningen i bilaga I, när bästa tillgängliga vetenskapliga rådgivning visar att det är nödvändigt att ändra den förteckningen.
…”
Artikel 15 i nämnda förordning har rubriken ”Regionala tekniska åtgärder”. I artikel 15.2 föreskrivs följande:
”För att ta hänsyn till de berörda fiskenas regionala särdrag ges kommissionen befogenhet att anta delegerade akter i enlighet med artikel 29 i denna förordning och artikel 18 i förordning … nr 1380/2013 för att ändra, komplettera, upphäva eller göra undantag från de tekniska åtgärder som anges i [bilagorna V–XI och XIII], inbegripet vid genomförande av landningsskyldigheten inom ramen för artikel 15.5 och 15.6 i förordning … nr 1380/2013. Kommissionen ska anta sådana delegerade akter på grundval av en gemensam rekommendation som lämnats i enlighet med artikel 18 i förordning … nr 1380/2013 och i enlighet med de relevanta artiklarna i kapitel III i denna förordning.”
Artikel 29 i förordning 2019/1241 har rubriken ”Utövande av delegeringen”. Artikel 29.6 har följande lydelse:
”En delegerad akt som antas enligt artiklarna 2.2, 8.3, 10.4, 12.2, 15.2, 23.1, 23.5, 27.7 och 31.4 ska träda i kraft endast om varken Europaparlamentet eller rådet har gjort invändningar mot den delegerade akten inom en period på två månader från den dag då akten delgavs Europaparlamentet och rådet, eller om både Europaparlamentet och rådet, före utgången av den perioden, har underrättat kommissionen om att de inte kommer att invända. Denna period ska förlängas med två månader på Europaparlamentets eller rådets initiativ.”
Förteckningen över de arter som det är förbjudet att fiska, vilka avses i artikel 10.2 i förordning 2019/1241, finns i bilaga I till förordningen.
I bilaga VI till förordningen finns en förteckning över de tekniska åtgärder som är tillämpliga i nordvästliga vatten.
Förordning 2021/92
Förordning 2021/92 antogs av rådet med stöd av artikel 43.3 FEUF.
Skälen 55–59 i denna förordning har följande lydelse:
”(55)
[Internationella havsforskningsrådet (Ices)] anger i sitt utlåtande för 2021 att bestånden av torsk och vitling i Keltiska havet understiger [gränsreferenspunkten (B
lim
)]. Särskilda korrigerande åtgärder för dessa bestånd vidtogs redan enligt [rådets] förordning (EU) 2020/123[av den 27 januari 2020 om fastställande för 2020 av fiskemöjligheterna för vissa fiskbestånd och grupper av fiskbestånd i unionens vatten och, för unionsfiskefartyg, i vissa andra vatten (
EUT L 25, 2020, s. 1
)]. Syftet med dessa åtgärder är att bidra till de berörda beståndens återhämtning. Åtgärderna för torsk syftar till ökad selektivitet genom att användningen av redskap som ger lägre bifångster av torsk görs obligatorisk i de områden där torskfångsten är betydande, så att fiskeridödligheten minskar hos detta bestånd vid blandfiske. Åtgärderna för vitling består av tekniska ändringar av redskapens egenskaper för att minska bifångster av vitling. Om vetenskaplig rådgivning visar att lekbiomassan understiger B
lim
för något av de bestånd som avses i artikel 1.1 i den fleråriga planen för västliga vatten [upprättad genom förordning 2019/472] ska, enligt artikel 8 i den planen, ytterligare korrigerande åtgärder vidtas för att säkerställa att beståndet snabbt återgår till nivåer över dem som kan ge [maximal hållbar avkastning]. Dessa korrigerande åtgärder kan framför allt inbegripa ett tillfälligt stopp för det riktade fisket när det gäller det berörda beståndet och en lämplig minskning av fiskemöjligheterna för dessa bestånd eller andra bestånd inom fisken med bifångster av torsk eller vitling.
(56)
Åtgärderna för att minska bifångster av torskfiskar är funktionellt knutna till [den totala tillåtna fångsmängden (TAC)] för arter som fångas vid blandfiske tillsammans med torskfiskar (t.ex. kolja, glasvar, marulk och havskräfta), eftersom TAC‑nivåerna för målarter utan dessa åtgärder bör sänkas för att säkerställa att bestånden av torskfiskar kan återhämta sig. Det föreslås därför att dessa åtgärder antas även för 2021, med beaktande av vidare bedömning av dessa åtgärder och det arbete som utförts av medlemsstaterna i gruppen för de nordvästliga vattnen.
(57)
I linje med den gemensamma fiskeripolitikens regionaliseringsprocess har medlemsstaterna i gruppen för de nordvästliga vattnen lagt fram en gemensam rekommendation om en större uppsättning särskilda åtgärder för att minska bifångster av torsk och vitling i Keltiska havet och angränsande områden på grundval av de korrigerande åtgärder som vidtogs 2020. Ytterligare selektivitetsåtgärder som syftar till att minska bifångster av torskfiskar i Irländska sjön och väster om Skottland ingår också i den gemensamma rekommendationen, på grundval av liknande åtgärder som vidtogs 2020.
(58)
[Vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiskerinäringen (STECF)] anser att de föreslagna åtgärderna generellt sett är mer selektiva eller minst lika selektiva som de tekniska åtgärderna i … förordning … 2019/1241 och kommissionen överväger för närvarande att inkludera dessa åtgärder i en delegerad akt på grundval av den gemensamma rekommendation som lämnats in av medlemsstater med ett direkt förvaltningsintresse i de nordvästliga vattnen.
(59)
Eftersom dessa åtgärder är mer omfattande och kommer att tillämpas på en stabilare grund, bör de funktionellt knutna tekniska åtgärderna endast tillämpas om en delegerad akt inte antas i enlighet med artikel 15.2 i förordning … 2019/1241 och bilaga VI till den förordningen ändras genom införande av motsvarande tekniska åtgärder för de nordvästliga vattnen.”
I artikel 15 i förordning 2021/92, med rubriken ”Tekniska åtgärder för torsk och vitling i Keltiska havet”, föreskrivs ett antal åtgärder avseende maskstorlek, vilka ska tillämpas på unionsfartyg som fiskar med bottentrål och not/vad i Keltiska havet.
I artikel 16 i samma förordning, med rubriken ”Tekniska åtgärder i Irländska sjön”, fastställs skyldigheter för unionsfiskefartyg som fiskar med bottentrål eller not/vad i Irländska sjön.
I artikel 17 i förordningen, med rubriken ”Tekniska åtgärder väster om Skottland”, föreskrivs också åtgärder avseende maskstorlek, vilka ska tillämpas på unionsfiskefartyg som fiskar med bottentrål eller not/vad väster om Skottland.
Artikel 20 i förordning 2021/92 har rubriken ”Förbjudna arter”. Enligt denna bestämmelse ska det vara förbjudet för unionsfiskefartyg att fiska efter, ombord behålla, omlasta eller landa vissa arter i vissa Ices-sektioner och Ices-delområden i unionens dåvarande vatten. I denna bestämmelse anges även att de arter som förtecknats inte får komma till skada om de fångas oavsiktligt och att de fångade exemplaren ska frisläppas omedelbart.
Artikel 59 i denna förordning, med rubriken ”Övergångsbestämmelser”, har följande lydelse:
”Artiklarna 11, 19, 20, 27, 33, 34, 41, 42, 43, 48, 50 och 57 ska fortsätta att gälla i tillämpliga delar under 2022 fram till dess att förordningen om fastställande av fiskemöjligheterna för 2022 träder i kraft.
Artiklarna 15, 16 och 17 ska tillämpas fram till den dag då en delegerad akt som antas i enlighet med artikel 15.2 i förordning … 2019/1241 och som ändrar bilaga VI till den förordningen genom att motsvarande tekniska åtgärder införs för nordvästliga vatten blir tillämplig.”
Det interinstitutionella avtalet
Punkt 2 i det interinstitutionella avtalet mellan Europaparlamentet, Europeiska unionens råd och Europeiska kommissionen om bättre lagstiftning av den 13 april 2016 (
EUT L 123, 2016, s. 1
) (nedan kallat det interinstitutionella avtalet) har följande lydelse:
”De tre institutionerna, som erinrar om den vikt de lägger vid gemenskapsmetodens betydelse, är eniga om att de – vid utövandet av sina befogenheter och med iakttagande av de förfaranden som anges i fördragen – ska följa allmänna principer i unionsrätten, såsom demokratisk legitimitet, subsidiaritet och proportionalitet samt rättssäkerhet. De är även eniga om att främja enkelhet, tydlighet och enhetlighet vid utformningen av unionslagstiftning och att främja största möjliga öppenhet i lagstiftningsprocessen.”
Punkt 25 tredje och fjärde styckena i detta avtal har följande lydelse:
”Inför en ändring av den rättsliga grunden som medför en ändring från det ordinarie lagstiftningsförfarandet till ett särskilt lagstiftningsförfarande eller till ett icke-lagstiftningsförfarande kommer de tre institutionerna att utbyta synpunkter.
De tre institutionerna är eniga om att valet av rättslig grund är ett juridiskt beslut, som måste fattas på objektiva grunder vilka kan bli föremål för rättslig prövning.”
Bakgrund till tvisten
Den 27 oktober 2020 lade kommissionen fram förslaget till rådets förordning om fastställande för 2021 av fiskemöjligheterna avseende vissa fiskbestånd och grupper av fiskbestånd i unionens vatten och, för unionsfiskefartyg, i vissa andra vatten (COM(2020) 668 final).
Kommissionen uppdaterade detta förslag den 14 december 2020 genom att införa bestämmelser som var identiska med de omtvistade bestämmelserna.
Den 28 januari 2021 antog Europeiska unionens råd förordning 2021/92. I enlighet med dess artikel 60 trädde denna förordning i kraft samma dag som den offentliggjordes i
Europeiska unionens officiella tidning
, det vill säga den 29 januari 2021.
Genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 22 april 2021 väckte parlamentet, med stöd av artikel 263 andra stycket FEUF, förevarande talan och yrkande ogiltigförklaring av de omtvistade bestämmelserna.
Omständigheter som inträffat efter det att talan väcktes
Den 23 augusti 2021 antog kommissionen den delegerade förordningen (EU) 2021/2324 om ändring av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2019/1241 vad gäller tekniska åtgärder för vissa demersala och pelagiska fisken i Keltiska havet, Irländska sjön och väster om Skottland (
EUT L 465, 2021, s. 1
). Denna förordning antogs med stöd av bland annat artiklarna 10.4 och 15.2 i förordning 2019/1241.
Det framgår, för det första, av skäl 2 i denna delegerade förordning att Konungariket Belgien, Irland, Konungariket Spanien, Republiken Frankrike och Konungariket Nederländerna lämnade in en första gemensam rekommendation i maj 2020. På kommissionen uppmaning lämnade dessa medlemsstater in en reviderad gemensam rekommendation den 14 december 2020.
För det andra preciseras det i skäl 3 i nämnda delegerade förordning att det, i avvaktan på antagandet av de åtgärder som föreslås i denna gemensamma rekommendation, genom en delegerad akt, i artiklarna 15–17 i förordning 2021/92 har fastställts korrigerande åtgärder i den mening som avses i förordning 2019/472, i syfte att minska bifångsterna av torsk och vitling i Keltiska havet och angränsande vatten, och ytterligare tekniska åtgärder i syfte att minska bifångsterna av torskfiskar i Irländska sjön och väster om Skottland. Enligt detta skäl var dessa åtgärder funktionellt kopplade till TAC‑nivåerna för målarter som fångas i blandfiske, eftersom sådana TAC‑nivåer utan dessa åtgärder skulle ha behövt sänkas för att bifångstbestånden ska kunna återhämta sig.
För det tredje, enligt skäl 6 i samma delegerade förordning syftar förordningen till att i en enda rättsakt införliva befintliga bestämmelser om bland annat tekniska åtgärder som motsvarar åtgärderna i artikel 15–17 i förordning 2021/92.
Den 27 januari 2022 antog rådet förordning (EU) 2022/109 om fastställande för 2022 av fiskemöjligheterna avseende vissa fiskbestånd och grupper av fiskbestånd i unionens vatten och, för unionsfiskefartyg, i vissa andra vatten (
EUT L 21, 2022, s. 1
). I enlighet med dess artikel 60 trädde denna förordning i kraft samma dag som den offentliggjordes i
Europeiska unionens officiella tidning
, det vill säga den 31 januari 2022.
Parternas yrkanden och förfarandet vid domstolen
Parlamentet har yrkat att domstolen ska
–
ogiltigförklara de omtvistade bestämmelserna, och
–
förplikta rådet att ersätta rättegångskostnaderna.
Rådet har yrkat att domstolen ska
–
ogilla talan,
–
för det fall de omtvistade bestämmelserna ogiltigförklaras, förordna att deras verkningar ska bestå, och
–
förplikta parlamentet att ersätta rättegångskostnaderna.
Genom beslut av domstolens ordförande den 19 augusti 2021 tilläts kommissionen intervenera till stöd för rådets yrkanden.
Med tillämpning av artikel 62 i domstolens rättegångsregler gav generaladvokaten och referenten, genom skrivelse av den 13 maj 2022, parterna tillfälle att yttra sig över hur antagandet av förordning 2022/109 påverkar parlamentets talan. Parterna efterkom denna anmodan.
Prövning av talan
Upptagande till prövning
Parternas argument
Rådet har inom ramen för en preliminär processuell anmärkning i sin replik, för det första, gjort gällande att kommissionens antagande, efter det att förevarande talan väckts, av den delegerade förordningen 2021/2324 medför att de åtgärder som föreskrivs i artiklarna 15–17 i förordning 2021/92 inte längre ska tillämpas. Detta medför att talan inte längre har något föremål vad gäller dessa artiklar, liksom vad gäller artikel 59 andra stycket i den förordningen.
För det andra, och under alla omständigheter, förlorade nämnda talan sitt föremål den 31 december 2021, vad gäller artiklarna 15–17 i förordning 2021/92, eftersom tillämpningen i tiden av dessa förordningar var begränsad till år 2021. Vad beträffar artikel 20 i denna förordning fortsatte denna att ha verkan endast fram till dess att förordning 2022/109 trädde i kraft, således till den 31 januari 2022.
Parlamentet anser tvärtom att antagandet av den delegerade förordningen 2021/2324 inte utgör något hinder för att EU-domstolen uttalar sig angående giltigheten av artiklarna 15–17 i förordning 2021/92. Även om vissa bestämmelser i denna delegerade förordning motsvarar innehållet i artiklarna 15–17 i förordning 2021/92, ingår dessa sistnämnda bestämmelser nämligen fortfarande i unionens rättsordning och bör upphävas av rättssäkerhetsskäl.
Vad gäller ikraftträdandet av förordning 2022/109 har parlamentet, liksom kommissionen, gjort gällande att antagandet av denna förordning inte påverkar förevarande talan.
Parlamentet framhåller att det är normal praxis att en förordning om fastställande av fiskemöjligheter för ett visst år inte upphäver den förordning som avser föregående år. Detta förfarandesätt innebär bland annat att det är möjligt att åberopa bestämmelserna i denna sistnämnda förordning mot medlemsstaterna och aktörerna även efter det att det aktuella fiskeåret avslutats, bland annat för att i efterhand kunna kontrollera huruvida den fiskeverksamhet som bedrivits var förenligt med de fastställda fiskemöjligheterna.
Parlamentet anser dessutom att domstolen ska pröva förevarande talan, eftersom rådet i framtiden skulle kunna anta sådana tekniska åtgärder som de som finns i de omtvistade bestämmelserna.
Domstolens bedömning
Domstolen har redan slagit fast att en talan som syftar till att ogiltigförklara en rättsakt som redan har verkställts eller som inte längre är tillämplig vid tidpunkten för väckandet av talan kan upptas till sakprövning (dom av den 1 oktober 2009, kommissionen/rådet,
C‑370/07
,
EU:C:2009:590
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Denna lösning motiveras av behovet av att säkerställa att den åberopade rättsstridigheten inte upprepas (se, för ett liknande resonemang, dom av den 24 juni 1986, AKZO Chemie och AKZO Chemie UK/kommissionen,
53/85
,
EU:C:1986:256
, punkt
, och dom av den 26 april 1988, Apesco/kommissionen,
207/86
,
EU:C:1988:200
, punkt
). Detta är fallet när den lagstiftning som antas på fiskeriområdet, såsom i förevarande fall, har en begränsad tillämpning i tiden och nya bestämmelser antas varje år.
Av detta följer att varken kommissionens antagande av den delegerade förordningen 2021/2324 eller ikraftträdandet av förordning 2022/109 kan leda till ett ifrågasättande av att föremålet för den aktuella talan består och därmed påverka huruvida den kan tas upp till prövning.
Det förhåller sig under alla omständigheter så, att eftersom parlamentet inte måste visa ett berättigat intresse av att få saken prövad för att väcka en talan om ogiltigförklaring mot beslut som antagits av rådet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 1 oktober 2009, kommissionen/rådet,
C‑370/07
,
EU:C:2009:590
, punkt
och där angiven rättspraxis), måste det inte heller visa att ett sådant intresse består under förfarandets gång.
Talan kan följaktligen upptas till sakprövning.
Prövning i sak
Parlamentet har åberopat två grunder till stöd för sin talan. Den första grunden avser åsidosättande av det förfarande som föreskrivs i grundförordningarna. Den andra grunden avser åsidosättande av principen om lojalt samarbete i artikel 13.2 FEU.
Den första grunden: åsidosättande av det förfarande som föreskrivs i grundförordningarna
–
Parternas argument
Parlamentet har gjort gällande att rådet, genom att anta de omtvistade bestämmelserna med stöd av artikel 43.3 FEUF, har missbrukat sin befogenhet enligt denna bestämmelse och således kringgått det förfarande som föreskrivs i grundförordningarna för antagande av tekniska åtgärder. Detta förfarande ger endast kommissionen och, i händelse av en nödsituation, medlemsstaterna befogenhet att vidta sådana åtgärder.
Parlamentet har närmare bestämt gjort gällande att rådets underlåtenhet att iaktta det förfarande för antagande av tekniska åtgärder som föreskrivs i grundförordningarna, särskilt artikel 9 i förordning 2019/472, artiklarna 10.4 och 15 i förordning 2019/1241, utgör maktmissbruk i den mening som avses i domstolens praxis enligt domen av den 13 november 1990, Fedesa m.fl. (
C‑331/88
,
EU:C:1990:391
, punkt
), och domen av den 16 april 2013, Spanien och Italien/rådet (
C‑274/11 och C‑295/11
,
EU:C:2013:240
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Eftersom dessa bestämmelser i grundförordningarna, vilka antagits med stöd av artikel 43.2 FEUF, ger kommissionen befogenheten att vidta tekniska åtgärder, kunde rådet nämligen inte anta de omtvistade bestämmelserna med stöd av den befogenhet som det har enligt artikel 43.3 FEUF.
Rådets befogenhet att anta tekniska åtgärder med stöd av artikel 43.3 FEUF är således begränsad, eftersom parlamentet och rådet i lagstiftningsakter som antagits med stöd av artikel 43.2 FEUF har kommit överens om att bemyndiga kommissionen snarare än rådet att anta sådana åtgärder genom delegerade akter enligt artikel 290 FEUF.
Med hänvisning till bland annat domstolens praxis enligt domen av den 1 december 2015, parlamentet och kommissionen/rådet (
C‑124/13 och C‑125/13
,
EU:C:2015:790
), anser parlamentet att rådet måste iaktta och följa den ram som fastställts i de lagstiftningsakter som antagits med stöd av artikel 43.2 FEUF när det avser att vidta åtgärder för att genomföra dessa lagstiftningsakter i enlighet med artikel 43.3 FEUF.
Parlamentet anser närmare bestämt att artiklarna 15–17 och 20 i förordning 2021/92 medförde en ändring av bestämmelserna i bilaga VI, del B, punkt 1, och del C, samt i bilaga I till förordning 2019/1241, vilket strider mot artiklarna 10.4 och artikel 15.2 i sistnämnda förordning, eftersom det ankom på kommissionen och inte på rådet att ändra dessa regler.
Parlamentet har vidare erinrat om att rådet i skäl 59 och i artikel 59 andra stycket i förordning nr 2021/92 uttryckligen har medgett att kommissionen borde ha antagit de tekniska åtgärder som föreskrivs i artiklarna 15–17 i den förordningen. Rådet har emellertid inte på något sätt motiverat varför det självt antog de omtvistade bestämmelserna i kommissionens ställe.
Parlamentet har dessutom gjort gällande att om antagandet av de omtvistade bestämmelserna med tekniska åtgärder hade motiverats av en nödsituation, skulle artiklarna 12 och 13 i förordning nr 1380/2013, enligt vilka bestämmelser om nödåtgärder kan antas antingen av kommissionen eller av medlemsstaterna men inte av rådet, ha varit den korrekta rättsliga grunden för detta.
Parlamentet har understrukit att det i artikel 8.2 och 8.3 i förordning 2019/472, när det inte föreligger någon nödsituation, föreskrivs att korrigerande åtgärder endast får antas av kommissionen i delegerade akter.
Rådet anser, med stöd av kommissionen, att talan inte kan bifallas på den första grunden.
–
Domstolens bedömning
Enligt fast rättspraxis har det förekommit maktmissbruk i samband med antagandet av en rättsakt endast om det på grundval av objektiva, relevanta och samstämmiga uppgifter framgår att den har antagits uteslutande, eller åtminstone huvudsakligen, för att uppnå andra mål än dem för vilka befogenheten i fråga har tilldelats eller för att kringgå ett förfarande som särskilt föreskrivs i fördragen i syfte att komma till rätta med situationen i det konkreta fallet (dom av den 5 maj 2015, Spanien/parlamentet och rådet,
C‑146/13
,
EU:C:2015:298
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall ska det prövas huruvida de omtvistade bestämmelserna, såsom parlamentet har gjort gällande, har antagits i andra syften än dem för vilka befogenheten i fråga har tilldelats eller i syfte att kringgå ett förfarande som särskilt föreskrivs i EUF-fördraget för att komma till rätta med situationen i det konkreta fallet.
För det första, vad gäller frågan huruvida de omtvistade bestämmelserna omfattas av rådets behörighet enligt artikel 43 FEUF, erinrar domstolen om att punkterna 2 och 3 i denna artikel har olika syften och att de var och en har ett specifikt tillämpningsområde, vilket innebär att de kan användas separat som grund för att anta bestämda åtgärder inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken (dom av den 1 december 2015, parlamentet och kommissionen/rådet,
C‑124/13 och C‑125/13
,
EU:C:2015:790
, punkt
).
När rådet antar rättsakter på grundval av artikel 43.3 FEUF måste det iaktta de begränsningar som gäller för dess befogenheter och i förekommande fall den rättsliga ram som redan införts med stöd av artikel 43.2 FEUF (dom av den 1 december 2015, parlamentet och kommissionen/rådet,
C‑124/13 och C‑125/13
,
EU:C:2015:790
, punkt
).
Det ska vidare påpekas att det i artikel 43.3 FEUF föreskrivs att rådet, på förslag av kommissionen, ska besluta om åtgärder om fastställande av priser, avgifter, stöd och kvantitativa begränsningar samt om fastställande och fördelning av fiskemöjligheter.
Domstolen har preciserat att denna bestämmelse kan innefatta åtgärder som inte inskränker sig till fastställande och fördelning av fiskerimöjligheter, förutsatt att de inte innebär ett politiskt val som är förbehållet unionslagstiftaren av den anledningen att de behövs för att uppnå målen för den gemensamma politiken för jordbruk och fiskeri (dom av den 1 december 2015, parlamentet och kommissionen/rådet,
C‑124/13 och C‑125/13
,
EU:C:2015:790
, punkt
).
Vad i förevarande fall gäller artiklarna 15–17 i förordning 2021/92 framgår det av skälen 55–58 i denna förordning att de tekniska åtgärder som föreskrivs i dessa bestämmelser har till syfte att bidra till de berörda beståndens återhämtning, genom att förbättra fiskeredskapens selektivitet, i likhet med de särskilda korrigerande åtgärder som tidigare vidtagits genom förordning 2020/123.
Det framgår dessutom av skäl 56 i förordning 2021/92, liksom av skäl 3 i den delegerade förordningen 2021/2324, såsom det erinrats om i punkt 32 ovan, att de tekniska åtgärder som föreskrivs i artiklarna 15–17 i förordning nr 2021/92 är funktionellt kopplade till TAC‑nivåerna för målarter som fångas i blandfiske, eftersom sådana TAC‑nivåer utan dessa åtgärder skulle ha behövt sänkas för att bifångstbestånden ska kunna återhämta sig.
Vidare, vad gäller artikel 20 i förordning nr 2021/92, påpekar domstolen, i likhet med kommissionen, att de fiskeförbud som föreskrivs däri innebär att det saknas fiskemöjligheter, vilket i förekommande fall kan ändras senare till begränsade fiskemöjligheter, beroende på hur bestånden av de berörda arterna utvecklas.
Såsom generaladvokaten påpekade i punkt 79 i sitt förslag till avgörande var antagandet av de omtvistade bestämmelserna dessutom – till skillnad från de ändringar som rådet gjorde på grundval av artikel 43.3 FEUF vad gäller de bestämmelser om fastställande av fiskemöjligheter som var i fråga i det mål som avgjordes genom domen av den 1 december 2015, parlamentet och kommissionen/rådet (
C‑124/13 och C‑125/13
,
EU:C:2015:790
), – inte avsett att anpassa den allmänna mekanismen för fastställande av TAC:er och av begränsningar av fiskeansträngningen för att undanröja bristerna till följd av tillämpningen av äldre bestämmelser eller att definiera det rättsliga ramverk inom vilket dessa TAC:er och begränsningarna av fiskeansträngningen fastställs.
Tvärtom utmärker sig artiklarna 15–17 och 20 i förordning nr 2021/92 genom deras tillämpningsområde, vilket är begränsat till särskilda omständigheter, närmare bestämt genom att de åtgärder som föreskrivs i dem är avsedda att tillämpas på vissa typer av fartyg, som endast är verksamma i vissa områden, och endast avser vissa typer av arter, och genom att de endast ska tillämpas tillfälligt. Följaktligen innebär de inte ett politiskt val som är förbehållet unionslagstiftaren, i den mening som avses i den rättspraxis som det hänvisas till i punkt 66 ovan.
De omtvistade bestämmelserna omfattas följaktligen i princip av rådets befogenhet enligt artikel 43.3 FEUF.
För det andra, vad gäller grundförordningarnas inverkan på denna befogenhet, ska det påpekas att det i dessa förordningar, närmare bestämt i artikel 9 i förordning nr 2019/472 samt i artiklarna 10.4 och 15 i förordning nr 2019/1241, föreskrivs ett särskilt förfarande för kommissionens antagande av tekniska åtgärder, nämligen att delegerade akter ska antas enligt artikel 290 FEUF.
Kommissionens befogenhet i detta avseende hindrar emellertid inte rådet från att, med stöd av sin befogenhet enligt artikel 43.3 FEUF, anta bestämmelser om tekniska åtgärder som rör liknande frågor som dem som avses i dessa bestämmelser i grundförordningarna under sådana omständigheter som de som är aktuella i förevarande mål, det vill säga när kommissionen inte själv har ingripit för att anta delegerade akter med stöd av nämnda bestämmelser i grundförordningarna.
Det framgår nämligen av artikel 59 andra stycket i förordning 2021/92 att artiklarna 15–17 i förordningen skulle upphöra att gälla så snart kommissionen antog en eller flera delegerade akter avseende samma tekniska åtgärder.
Under dessa omständigheter finner domstolen, i likhet med vad generaladvokaten påpekade i punkt 83 i sitt förslag till avgörande, att de omtvistade bestämmelserna är av tillfällig karaktär och att rådet inte har inkräktat på, utan snarare uttryckligen avsåg att bevara, kommissionens befogenhet att anta delegerade akter.
Kommissionens befogenhet i detta avseende uttrycks inte bara i artikel 59 andra stycket utan även i skäl 59 i förordning 2021/92. I detta skäl anges att de tekniska åtgärder som kommissionen vidtar på grundval av förordning nr 2019/1241 kommer att vara mer omfattande och tillämpas på en stabilare grund än de tekniska åtgärder som anges i de omtvistade bestämmelserna.
Vad beträffar fiskeförbudet i artikel 20 i förordning nr 2021/92 ska det påpekas, att även om artikel 10.2 i förordning nr 2019/1241 innehåller ett liknande fiskeförbud, så avser detta förbud emellertid andra fisk- och skaldjursarter.
Det är riktigt att det i artikel 10.4 i förordning nr 2019/1241 föreskrivs att kommissionen ges befogenhet att anta delegerade akter för att ändra förteckningen över arter i bilaga I till denna förordning, när bästa tillgängliga vetenskapliga rådgivning visar att det är nödvändigt att göra detta.
I artikel 10.2 i förordning 2019/1241 anges emellertid att det, utöver de arter som avses i punkt 1, är förbjudet för unionsfartyg att fiska efter, behålla ombord, omlasta, landa, lagra, sälja, ställa ut eller erbjuda till försäljning de arter som förtecknas i bilaga I eller arter för vilka fiske är förbjudet ”enligt andra unionsrättsakter”.
Domstolen finner, i likhet med rådet och kommissionen, att de ”andra unionsrättsakter” som avses i artikel 10.2 i förordning 2019/1241 bland annat omfattar rådets förordningar om fastställande av fiskemöjligheter som antagits med stöd av artikel 43.3 FEUF.
När rådet antog de omtvistade bestämmelserna agerade det således inom gränserna för sin befogenhet enligt artikel 43.3 FEUF och det iakttog den särskilda rättsliga ram som fastställts i artikel 43.2 FEUF.
Under dessa omständigheter är det inte möjligt att utifrån de handlingar som ingetts till domstolen på grundval av objektiva, relevanta och samstämmiga uppgifter, såsom krävs enligt den rättspraxis som avses i punkt 61 i förevarande dom, anse att det förekommit maktmissbruk i samband med antagandet av de omtvistade bestämmelserna, såsom parlamentet har påstått.
Denna slutsats påverkas inte av parlamentets argument, att åtgärderna i de omtvistade bestämmelserna borde ha vidtagits antingen i form av nödåtgärder antagna av kommissionen eller medlemsstaterna för att hantera ett allvarligt hot mot bevarandet av de marina biologiska resurserna eller mot det marina ekosystemet, i den mening som avses i artiklarna 12 och 13 i förordning nr 1380/2013, eller, i avsaknad av en nödsituation, i form av delegerade akter antagna av kommissionen, eftersom detta är de enda två möjligheter som anges i artikel 8.2 och 8.3 i förordning 2019/472.
De omtvistade bestämmelserna utgör nämligen, såsom parlamentet också har medgett, med hänsyn till deras föremål och syfte, inte nödåtgärder som syftar till att hantera ett allvarligt hot mot bevarandet de marina biologiska resurserna, i den mening som avses i artiklarna 12 och 13 i förordning nr 1380/2013. Vidare ingrep rådet och antog de omtvistade bestämmelserna för den mellanperiod under vilken kommissionen ännu inte hade utnyttjat den andra möjlighet som uttryckligen föreskrivs i artikel 8.2 och 8.3 i förordning 2019/472 och antagit en eller flera delegerade akter med stöd av dessa bestämmelser.
Såsom kommissionen med fog har gjort gällande i sin interventionsinlaga var de tidigare korrigerande åtgärderna i artikel 13 i förordning 2020/123 avsedda att förbli i kraft endast fram till och med den 31 december 2020. På samma sätt fortsatte andra tidigare åtgärder, bland annat förbudet att fiska vissa känsliga arter, i enlighet med artikel 54 i denna förordning, att gälla i tillämpliga delar under år 2021 fram till dess att förordningen om fastställande av fiskemöjligheterna för år 2021, det vill säga förordning 2021/92, trädde i kraft.
Dessutom, vad särskilt gäller artiklarna 15–17 i förordning 2021/92, lades det inte fram någon gemensam rekommendation, såsom krävs enligt artikel 9.1 i förordning nr 2019/472 och artikel 15.2 i förordning 2019/1241, tillräckligt tidigt för att kommissionen skulle kunna anta en delegerad akt i början av år 2021, eftersom insatserna var inriktade på att Europeiska unionen och Förenade kungariket skulle ingå avtal om tekniska åtgärder till följd av Förenade kungarikets utträde ur unionen, såsom generaladvokaten påpekade i punkt 88 i sitt förslag till avgörande. Denna omständighet bekräftas för övrigt i skäl 2 i den delegerade förordningen 2021/2324, av vilket det framgår att Konungariket Belgien, Irland, Konungariket Spanien, Republiken Frankrike, och Konungariket Nederländerna visserligen lämnade in en första gemensam rekommendation i maj 2020, men att det först var den 14 december 2020 som dessa medlemsstater lade fram en reviderad gemensam rekommendation.
Såsom generaladvokaten påpekade i punkt 89 i sitt förslag till avgörande hade rådets antagande av de omtvistade bestämmelserna således till syfte att fylla ett tomrum som annars skulle ha bestått under en del av, om inte hela, år 2021.
Talan kan således inte vinna bifall såvitt avser den första grunden.
Den andra grunden
–
Parternas argument
Parlamentet har gjort gällande att rådet har underlåtit att uppfylla sin skyldighet att samarbeta lojalt med parlamentet, i strid med artikel 13.2 FEU, genom att inte följa de förfaranden som föreskrivs i grundförordningarna för att anta de åtgärder som föreskrivs i de omtvistade bestämmelserna.
Parlamentet har särskilt gjort gällande att rådet har åsidosatt punkt 2 i det interinstitutionella avtalet som ger uttryck för skyldighet till lojalt samarbete i samband med förfarandet för att förbereda och anta lagstiftningstexter och delegerade akter och som är bindande för parterna, bland annat för rådet och parlamentet, i enlighet med artikel 295 FEUF.
Att tekniska åtgärder antogs med stöd av artikel 43.3 FEUF i stället för att de antogs i en delegerad akt i enlighet med grundförordningarna innebar att parlamentet hindrades från att utöva sin kontroll av de åtgärder som vidtas med stöd av artikel 290.2 b FEUF och således att parlamentet fråntogs all typ av deltagande i lagstiftningsprocessen.
Parlamentet har dessutom understrukit att rådet inte underrättade det om sin avsikt att ändra förfarandet för att anta de omtvistade bestämmelserna. Parlamentet har erinrat om att det i punkt 25 i det interinstitutionella avtalet föreskrivs en skyldighet att samråda med de andra institutionerna om en ändring av rättslig grund som väsentligt förändrar fördelningen av befogenheten att anta en rättsakt i förhållande till vad som föreskrivs i unionsrätten.
Rådet har, med stöd av kommissionen, yrkat att talan inte ska bifallas på den andra grunden.
–
Domstolens bedömning
Enligt artikel 13.2 FEU ska institutionerna samarbeta lojalt med varandra. Detta lojala samarbete ska emellertid utövas med beaktande av gränserna för den befogenhet som varje institution tilldelas enligt fördragen, vilket innebär att den skyldighet som följer av denna bestämmelse inte kan ändra nämnda befogenheter (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 februari 2015, parlamentet/rådet,
C‑48/14
,
EU:C:2015:91
, punkterna
och
).
Till stöd för att inom ramen för sin andra grund göra gällande att rådet åsidosatte principen om lojalt samarbete när det antog de omtvistade bestämmelserna, har parlamentet i huvudsak grundat sig på antagandet att rådet antog de omtvistade bestämmelserna i strid med grundförordningarna och att det följaktligen överskred sina befogenheter enligt fördragen.
Det framgår emellertid av punkterna 82 och 83 ovan att rådet, när det antog de omtvistade bestämmelserna, agerade inom ramen för sin befogenhet enligt artikel 43.3 FEUF och inte gjorde sig skyldigt till maktmissbruk.
Av detta följer att parlamentet saknar grund för sitt påstående att rådet har åsidosatt principen om lojalt samarbete i artikel 13.2 FEU.
Denna slutsats påverkas inte av parlamentets argument avseende punkt 25 i det interinstitutionella avtalet, eftersom förordning 2021/92, såsom rådet med fog har gjort gällande, antogs på samma rättsliga grund som kommissionen föreslagit, det vill säga artikel 43.3 FEUF, varför den rättsliga grunden inte ändrades i den mening som avses i nämnda punkt 25.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den andra grunden.
Eftersom talan inte kan vinna bifall på någon av grunderna ska den ogillas i sin helhet.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Rådet har yrkat att parlamentet ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom parlamentet har tappat målet, ska rådets yrkande bifallas.
Enligt artikel 140.1 i rättegångsreglerna ska kommissionen bära sina rättegångskostnader.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:

1)
Talan ogillas.

2)
Europaparlamentet ska bära sina rättegångskostnader och ersätta de kostnader som uppkommit för Europeiska unionens råd.

3)
Kommissionen ska bära sina rättegångskostnader.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.