CELEX: 62016TJ0502
Публична служба
Длъжностни лица
Убийство на длъжностно лице и съпругата му
Задължение да се осигури безопасността на персонала на Съюза
Отговорност на институция за неимуществените вреди на роднините на починало длъжностно лице
Майка, брат и сестра на длъжностното лице
Искане за обезщетение
Допустимост
Процесуална легитимация по член 270 ДФЕС
Лице, за което се прилага Правилникът
Разумен срок

)
Фактическа обстановка
Г‑н Alessandro Missir Mamachi di Lusignano (наричан по-нататък „г‑н Alessandro Missir“ или „починалото длъжностно лице“) и съпругата му са убити на 18 септември 2006 г. в Рабат (Мароко), където той е трябвало да встъпи в длъжността политически и дипломатически съветник в делегацията на Европейската комисия. Убийството е извършено в обзаведена къща, наета от делегацията за г‑н Alessandro Missir, съпругата му и четирите им деца.
На 12 май 2009 г., след молба от 25 февруари 2008 г. и жалба по административен ред от 10 септември 2008 г., подадени на основание член 90, параграфи 1 и 2 от Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз (наричан по-нататък „Правилникът“), г‑н Livio Missir Mamachi di Lusignano (наричан по-нататък „г‑н Livio Missir“), баща на г‑н Alessandro Missir, подава пред Съда на публичната служба на Европейския съюз иск, по който е образувано дело F‑50/09, за заплащане на обезщетение, първо, на имуществените вреди, претърпени от децата на г‑н Alessandro Missir, от тяхно име, второ, на неимуществените вреди, претърпени от тези деца, от тяхно име, трето, на неимуществените вреди, претърпени от него самия като баща на г‑н Alessandro Missir, от негово име и четвърто, на неимуществените вреди, претърпени от г‑н Alessandro Missir, от името на децата му, встъпили в правата на баща си.
С решение от 12 май 2011 г., Missir Mamachi di Lusignano/Комисия (F‑50/09, наричано по-нататък „първоинстанционното решение“,
EU:F:2011:55
) Съдът на публичната служба отхвърля иска като недопустим в частта относно неимуществените вреди (т. 87—91) и като неоснователен в частта относно имуществените вреди (т. 97—227).
На 27 юли 2011 г. срещу първоинстанционното решение е подадена жалба пред Общия съд, по която е образувано дело T‑401/11 P. Pешението от 10 юли 2014 г., Missir Mamachi di Lusignano/Комисия (T‑401/11 P, наричано по-нататък „съдебното решение по обжалването“,
EU:T:2014:625
), с което се отменя първоинстанционното решение, е преразгледано и частично отменено от Съда (решение от 10 септември 2015 г., Missir Mamachi di Lusignano/Комисия, C‑417/14 RX-II, наричано по-нататък „решението за преразглеждане“,
EU:C:2015:588
). Вследствие на преразглеждането и връщането на делото Общият съд постановява решение от 7 декември 2017 г., Missir Mamachi di Lusignano и др./Комисия (T‑401/11 P RENV‑RX, наричано по-нататък „решението след връщането на делото“,
EU:T:2017:874
), в което се произнася по неразгледаните правни основания, повдигнати в жалбата.
На 16 септември 2011 г., паралелно на производството пред различните инстанции по дела F‑50/09 и T‑401/11 P и след първоинстанционното решение, с което Съдът на публичната служба отхвърля иска по дело F‑50/09 като недопустим поради неспазване на досъдебното производство в частта относно неимуществените вреди (вж. т. 3 по-горе), без все пак да се произнася по компетентността на Съда на публичната служба да разглежда такива вреди, г‑н Livio Missir и децата на убитото длъжностно лице, към които се присъединяват майката, братът и сестрата на това длъжностно лице, подават като предпазна мярка молба, по която е образувано дело T‑494/11 на Общия съд, за присъждане на обезщетение за неимуществени вреди на основание членове 268 и 340 ДФЕС. След оттегляне от страна на ищците обаче това искане е заличено с определение от 25 ноември 2015 г., Missir Mamachi di Lusignano и др./Комисия (
T‑494/11
, непубликувано,
EU:T:2015:909
).
На 17 септември 2011 г. по същите съображения, свързани с отхвърлянето на исковете за присъждане на обезщетения за неимуществени вреди с мотиви от процесуално естество за неспазване на досъдебното производство, г‑н Livio Missir (заместен след смъртта му от наследниците му), както и децата на убитото длъжностно лице, към които са се присъединили майката, братът и сестрата на това длъжностно лице (наричани заедно по-нататък „ищците“), отново подават искания за поправяне на неимуществени вреди в съответствие с процедурата, предвидена в член 90, параграф 1 от Правилника.
С решение от 17 януари 2012 г. Комисията уведомява ищците, че не може да уважи исканията им за присъждане на обезщетения за посочените в молбата от 17 септември 2011 г. неимуществени вреди, тъй като, от една страна, тези искания са висящи едновременно и пред Общия съд по дела T‑401/11 P и T‑494/11 и от друга страна, вече са били отхвърлени от органа по назначаването (наричан по-нататък „ОН“) и следователно са недопустими с оглед на правилата на досъдебното производство.
С писмо от 13 април 2012 г. на основание член 90, параграф 2 от Правилника ищците подават жалба по административен ред срещу решението от 17 януари 2012 г..
С решение от 26 юли 2012 г., връчено на ищците на 31 юли 2012 г., Комисията отхвърля подадената по административен ред жалба. Комисията поддържа становището си за наличие на едновременно висящи производства по тези искания и по дела T‑494/11 и T‑401/11 P, което я задължавало да се въздържи от произнасяне по тях, както и за недопустимост на тези искания с оглед на правилата на досъдебното производство. При всички положения исканията за обезщетения били неоснователни.
Производството и исканията на страните
На 7 ноември 2012 г. ищците подават искова молба в секретариата на Съда на публичната служба, по която е образувано дело F‑132/12.
С иска си жалбоподателите искат от Съда на публичната служба:
–
да отмени решението на ОН от 26 юли 2012 г.,
–
да осъди Комисията да заплати сумата от 463050 EUR на всеки от наследниците на убитото длъжностно лице като обезщетение за претърпените от него неимуществени вреди,
–
да осъди Комисията да заплати сумата от 308700 EUR на г‑н Livio Missir като обезщетение за претърпените от него неимуществени вреди,
–
да осъди Комисията да заплати сумата от 308700 EUR на г‑жа Anne Jeanne Cécile Magdalena Maria Sintobin за поправяне на претърпените от нея неимуществени вреди,
–
да осъди Комисията да заплати сумата от 154350 EUR на г‑н Stefano Missir Mamachi di Lusignano (наричан по-нататък г‑н Stefano Missir) като обезщетение за претърпените от него неимуществени вреди,
–
да осъди Комисията да заплати сумата от 154350 EUR на г‑жа Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano (наричана по-нататък „г‑жа Maria Letizia Missir“) като обезщетение за претърпените от нея неимуществени вреди,
–
да осъди Комисията да заплати сумата от 574000 EUR на наследниците на убитото длъжностно лице като обезщетение за неимуществените вреди, които е претърпяло по време на агония си,
–
да се осъди Комисията да заплати натрупаните междувременно компенсаторни и мораторни лихви,
–
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
С отделна молба, подадена в секретариата на Съда на публичната служба от 19 декември 2012 г., и съгласно член 78, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда на публичната служба Комисията повдига възражение за недопустимост поради наличието на едновременно висящи производства по дела T‑401/11 P и дело T‑494/11 и предлага спиране на производството до постановяване на решенията, с които приключват производствата по тези две дела.
На 21 януари 2013 г. жалбоподателите подават становищата си, в които оспорват възражението за наличие на едновременно висящи производства и не възразяват срещу спирането.
С определение на председателя на първи състав на Съда на публичната служба от 6 юни 2013 г. производството е спряно до постановяване на решенията, с които приключват производствата по дела T‑401/11 P и T‑494/11.
В решението по обжалването Общият съд приема, че първоначалното искане за обезщетение от 25 февруари 2008 г. (вж. т. 2 по-горе) обхваща и неимуществените вреди (решение по обжалването, т. 111). В решението си по преразглеждането Съдът постановява, че тази преценка на Общия съд за допусната от Съда на публичната служба грешка при прилагане на правото трябва да се счита за окончателна (решения по преразглеждането, т. 63 и след връщането на делото, т. 18).
На 21 януари 2016 г. след преразглеждането и връщането на делото обратно пред Общия съд производството по делото е спряно отново с решение на председателя на втори състав на Съда на публичната служба до произнасянето на решението, с което приключва производството по дело T‑401/11 P RENV RX. В писмените си становища от 8 януари 2016 г. относно спирането жалбоподателите уведомяват Общия съд за настъпилата смърт на г‑н Livio Missir, баща на убитото длъжностно лице, и за субституирането в правата му на наследниците му с намерението да продължат производството.
На 2 септември 2016 г. в съответствие с член 3 от Регламент (ЕС, Евратом) 2016/1192 на Европейския парламент и на Съвета от 6 юли 2016 година за прехвърляне на Общия съд на компетентността да разглежда като първа инстанция спорове между Европейския съюз и неговите служители (
ОВ L 200, 2016 г., стр. 137
) настоящото дело е прехвърлено на Общия съд на етапа на производството към 31 август 2016 г. То е заведено в регистъра като дело T‑502/16 и е разпределено на осми състав.
На 25 януари 2018 г. след изтичането на срока за преразглеждане на решението след връщането на делото Общият съд приканва страните да представят писмените си становища относно последиците от постановяването на това решение за настоящото дело.
С молби, подадени в секретариата на Общия съд съответно на 7 и на 9 февруари 2018 г., Комисията и жалбоподателите изпълняват това искане.
В становищата си жалбоподателите посочват, че макар решенията, които са били вече постановени в деня на посочените становища, да са довели до обезщетяването на някои вреди, други вреди все пак следва тепърва да бъдат разгледани по настоящото производство, а именно неимуществените вреди, претърпени от г‑жа Sintobin, от г‑н Stefano Missir и от г‑жа Maria Letizia Missir, съответно майка, брат и сестра на починалото длъжностно лице.
В становището си от 7 февруари 2018 г. Комисията прави същите констатации като жалбоподателите, що се отнася до присъждането на обезщетения с вече постановените решения за някои вреди.
Що се отнася до твърдените от г‑жа Sintobin неимуществени вреди, съпруга на г‑н Livio Missir, Комисията възразява, че искането за поправяне на вредите е недопустимо, тъй като е просрочено.
Що се отнася до неимуществените вреди, твърдени от г‑н Stefano Missir r и г‑жа Maria Letizia Missir, брат и сестра на г‑н Alessandro Missir, Комисията възразява, че тези жалбоподатели не могат да се считат за лица, посочени в Правилника. Общият съд, „съд на публичната служба“, не бил компетентен, а жалбата била недопустима, що се отнася до тези вреди. Във всички случаи исканията за обезщетения били просрочени.
С определение на Общия съд от 7 юни 2018 г. възражението за недопустимост поради наличие на едновременно висящ процес, повдигнато на 19 декември 2012 г., е съединено за разглеждане по същество съгласно член 130, параграф 7 от Процедурния правилник на Общия съд.
С писмо на секретариата на Общия съд от 12 юни 2018 г. Общият съд приканва Комисията да посочи в писмената си защита дали поддържа възражението си за недопустимост и приканва жалбоподателите да представят становищата си по допустимостта на жалбата с оглед на сроковете.
С молби, подадени в секретариата на Общия съд на 25 юли 2018 г., страните изпълняват тези искания.
В писмената си защита и както потвърждава в съдебното заседание, Комисията посочва, че вече не се позовава на възражение за недопустимост на настоящия иск във връзка с едновременно висящ процес, което Общият съд отбелязва.
Комисията иска от Общия съд:
–
да обяви, че в една част жалбата е с отпаднал предмет, а в останалата част да я отхвърли като недопустима или, при условията на евентуалност, като неоснователна,
–
да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски.
От правна страна
По предмета на спора
Що се отнася до първото искане, посочено в точка 11 по-горе, Общият съд да отмени решението на ОН от 26 юли 2012 г., следва да се припомни, че такова решение, с което администрацията изразява становище по исканията за обезщетения на жалбоподателите, е неразделна част от административното производство, което предшества иск за отговорност, предявен пред Общия съд, и само позволява жалбоподателите да сезират Общия съд с искане за обезщетение. Вследствие на това формулираните искания за отмяна в конкретния случай не могат да се преценяват отделно от исканията за обезщетение (вж. в този смисъл решения от 18 декември 1997 г., Gill/Комисия,
T‑90/95
,
EU:T:1997:211
, т.
и първоинстанционното решение, т. 71 и 72).
Освен това от делото е видно, както впрочем страните се съгласяват в съдебното заседание, че в решението след връщане на делото вече има произнасяне по второто, третото и седмото искане, изложени в жалбата и възпроизведени в точка 11 по-горе. Поради това повече не е необходимо произнасяне по тези искания. Остава да бъдат разгледани, що се отнася до исканията за обезщетения за претърпени вреди, четвъртото, петото и шестото искане, изложени в жалбата и възпроизведени в точка 11 по-горе.
Ето защо следва да се счита, че предметът на настоящото производство е присъждането на обезщетения за неимуществените вреди, предмет на четвъртото, петото и шестото искане.
По допустимостта на жалбата
Тъй като настоящата жалба е подадена на основание член 270 ДФЕС, на първо място следва да се провери дали жалбоподателите са процесуално легитимирани на основание на тази разпоредба. Всъщност Комисията оспорва това качество в случая на брата и сестрата на починалото длъжностно лице.
По процесуалната легитимация на жалбоподателите на основание член 270 ДФЕС
[
…
]
Що се отнася до майката на починалото длъжностно лице, Комисията правилно не оспорва това качество. Както изисква член 91, параграф 1 от Правилника, майката на починалото длъжностно лице е „лице, за което се прилага Правилникът“, по-специално в член 73 от него, в който се посочват възходящите на длъжностното лице. Следователно в разглеждания случай тя е процесуално легитимирана на основание член 270 ДФЕС.
Комисията обаче оспорва, че братята и сестрите на починало длъжностно лице са „лице, за което се прилага Правилникът“, по смисъла на член 91, параграф 1 от посочения правилник. Тя отбелязва, че в член 73, параграф 2, буква а) от Правилника не се споменават роднините по съребрена линия на починалото длъжностно лице, а само възходящите и низходящите. Що се отнася до възможността братята и сестрите да бъдат посочени в други разпоредби от Правилника, тя в случая била без значение. Комисията добавя, че противно на твърденията на жалбоподателите, невъзможността да се получи обезщетение за неимуществени вреди, каквито са посочените в настоящия иск, не противоречала на точка 198 от решението след връщането на делото.
Следва да се напомни, че Правилникът има за цел да уреди правоотношенията между институциите на Съюза и техните длъжностни лица, като установи редица реципрочни права и задължения и като признава на някои членове на семейството на длъжностното лице права, на които те могат да се позоват пред Съюза (решение за преразглеждане, т. 31).
Така член 91, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица уточнява компетентността на съда на Съюза по съдебните спорове относно публичната служба на Съюза, като предвижда, че Съдът е компетентен да се произнася по „всеки […] спор“ между Съюза и „лице, за което се прилага [Правилникът]“, относно законосъобразността на акт, който засяга интересите на това лице по смисъла на член 90, параграф 2 от същия правилник. Съгласно последната разпоредба „[в]сяко лице, за което се прилага Правилникът“, може да сезира ОН с административна жалба срещу увреждащ го акт (решение за преразглеждане, т. 32).
За да бъде допустима жалба, подадена на основание член 91 от Правилника и член 270 ДФЕС, тя трябва да се отнася до спор между Съюза и лице, за което се прилага Правилникът (вж. в този смисъл решение от 27 октомври 1994 г., C/Комисия,
T‑47/93
,
EU:T:1994:262
, т.
; определения от 6 септември 2011 г., Alionescu/EPSO,
T‑282/11
,
EU:T:2011:425
, т.
—
и от 9 април 2014 г., Colart и др./Парламент,
F‑87/13
,
EU:F:2014:53
, т.
).
Следва да се отбележи, че член 73 от Правилника и Общите правила относно осигурителното покритие срещу злополуки и професионални заболявания на длъжностни лица на Съюза установяват схема за осигуряване на длъжностните лица, срочно наетите и договорно наетите служители за рисковете „професионално заболяване“ и „злополука“.
Тази осигурителна схема, по която длъжностното лице е бенефициент — член 1 от Общите правила относно осигурителното покритие срещу злополуки и професионални заболявания на длъжностни лица на Съюза го определя като „осигуреното лице“ — предвижда в случай на смърт на осигуреното длъжностно лице изплащане на гарантирани обезщетения на неговия съпруг и на децата му, ако има такива, а ако няма — на другите низходящи на длъжностното лице, ако такива не са налице — на възходящите на длъжностното лице, а при липса и на такива — на институцията.
Безспорно е, че роднините по съребрена линия, и по-специално братята и сестрите, не са включени в каскадния списък на лицата, на които е възможно да бъдат изплатени гарантираните обезщетения в случай на смърт на длъжностното лице.
Братята и сестрите обаче са посочени в Правилника, по-специално в членове 40, 42б и 55а. Тези членове позволяват на длъжностното лице да ползва отпуск по лични или семейни причини или да работи на непълно работно време по-специално за полагане на грижи за сериозно болен или инвалид — съпруг, възходящ или низходящ, брат или сестра.
Комисията поддържа, че членове 40, 42б и 55а от Правилника са неотносими към конкретния случай, тъй като не се прилагат за длъжностно лице, което е загубило живота си поради неизпълнение от страна на институция на задължението ѝ за закрила, давайки по този начин право на обезщетение за вреди, и отбелязва, че в конкретния случай тези разпоредби не са били приложени. Тя счита за погрешен подходът, който се свежда до търсене в Правилника на разпоредби, в които се посочват потенциални бенефициенти, дори и непреки, на задължения на ОН, чието съдържание обаче е без всякаква връзка с направеното искане за обезщетение. Предмет на искането за поправяне на неимуществени вреди на основание член 270 ДФЕС могат да бъдат само спорове, имащи за предмет обезщетяване на вреди, за които Комисията „може да носи отговорност като работодател“, както припомня Съдът в точка 22 от решение от 8 октомври 1986 г., Leussink/Комисия (169/83 и 136/84, наричано по-нататък „решение Leussink,
EU:C:1986:371
), и то като допълнение към предвиденото в член 73 от Правилника. Комисията отбелязва, че обезщетяването на предвидените в член 73 от Правилника за длъжностните лица неимуществени вреди във всеки случай не може да доведе до двойно обезщетяване, както Общият съд припомнял в точка 195 от решението за връщане на делото. Уважаването на исканията за обезщетения за неимуществени вреди на брата и сестрата на г‑н Alessandro Missir обаче би довело до такова двойно обезщетяване, тъй като според собствените им думи посочените искания се основавали на „същите обстоятелства“, а именно на тези, въз основа на които Общият съд е присъдил обезщетение за неимуществени вреди на бащата и на четирите деца на г‑н Alessandro Missir и въз основа на които Комисията се позовава на „едно и също увреждане“, а именно смъртта на същия.
Следва да се отбележи, че възраженията на Комисията смесват въпроса за допустимостта на жалбата с този за нейната основателност.
Въпросът на този етап от разглеждането на иска е не дали той е основателен, а предшестващият го въпрос дали братът и сестрата на г‑н Alessandro Missir са процесуално легитимирани да сезират съда на Съюза по член 270 ДФЕС, или е трябвало да поискат обезщетение на основание член 268 ДФЕС.
В това отношение и както вече беше посочено, критерият, който определя използването на процесуалния път на член 270 ДФЕС, а не на член 268 ДФЕС, е този за „лице, за което се прилага Правилникът“ (член 91, параграф 1 от Правилника).
Това условие за приложимост на Правилника не може да се счита за изпълнено само поради факта че жалбоподателят е посочен на някакво основание в Правилника. Необходимо е основанието за посочване на жалбоподателя или да отразява релевантна връзка между него и акта, който обжалва, или да отразява такава връзка между него и длъжностното лице, от засягането на интересите на което твърди, че е претърпял вреди.
Именно такъв обаче е случаят не само на възходящите, низходящите и съпруга на длъжностното лице, но също и на неговите братя и сестри.
Всъщност причината те да са сред „лицата, за които се прилага Правилникът“, независимо дали става въпрос за член 73 или за членове 40, 42б и 55а от този правилник, е именно защото волята на законодателя е била да отрази чрез конкретни разпоредби от Правилника близката им връзка с длъжностното лице.
Фактът, че по време на убийството на г‑н Alessandro Missir нито той, нито брат му или сестра му са били конкретно в някое от предвидените в членове 40, 42б и 55а от Правилника положения, по никакъв начин не се отразява на признаването в Правилника на този вид роднински връзки. Следователно тези разпоредби от Правилника са релевантни не защото са съответствали на конкретното положение на страните към момента на настъпване на фактите — в това отношение следва да се отбележи, че жалбоподателите впрочем не искат никакво обезщетение поради загуба на подкрепа поради увреждане — а защото изразяват признаването в Правилника на семейните връзки между длъжностните лица и техните братя и сестри.
Това се потвърждава от преценката на Съда, че „Съдът на публичната служба е компетентен ratione materiae да разгледа иск за обезщетение, предявен от всяко лице, което, макар да не е длъжностно лице, е посочено в Правилника поради служебното правоотношение, което то поддържа с длъжностно лице, когато спорът произтича от служебното правоотношение между това длъжностно лице и съответната институция, предвид факта, че член 1 от приложение I към Статута на Съда на Европейския съюз във връзка с член 270 ДФЕС и член 91 от Правилника възлага на Съда на публичната служба компетентността да разглежда „всеки възникнал спор“ между Съюза и всяко „лице, за което се прилага [този] правилник“ (решение по преразглеждане, т. 41 и 42).
От това следва по-общо, че противно на твърденията по същество на Комисията пред Общия съд, други разпоредби от Правилника освен член 73, а именно тези, съдържащи признаването на семейна връзка с починалото длъжностно лице, могат да бъдат взети предвид, за да се определи дали става въпрос за „лице, за което се прилага Правилникът“.
Поради това братята и сестрите трябва да се считат за „лица, за които се прилага Правилникът“, при преценката кое правно средство следва да се използва, за да се поиска поправяне на претърпените от тях неимуществени вреди поради смъртта на техния брат или сестра, за която те считат, че институцията е отговорна.
Що се отнася до позоваването от Комисията на точка 22 от решение Leussink (вж. т. 47 по-горе), от една страна, следва да се отбележи, че то не се отнася до допустимостта на жалбата, а по-скоро до основателността ѝ. Ето защо това позоваване трябва да бъде отхвърлено в контекста на преценката за допустимост. От друга страна, следва да се припомни, че както Съдът отбелязва в решението си по преразглеждане (т. 45), в решение Leussink се признава, че иск за обезщетение, предявен от членовете на семейството на длъжностно лице на основание член 178 от Договора за ЕИО (понастоящем член 268 ДФЕС), целящ обезщетяването на претърпените от тях неимуществени вреди вследствие на трудова злополука, при която е пострадало посоченото длъжностно лице, попада в обхвата на съдебните спорове във връзка с публичната служба. Всъщност в точка 45 от това решение във връзка със съдебните разноски Съдът е приложил член 70 от своя процедурен правилник в приложимата му тогава редакция, съгласно който разходите, направени от институциите по делата на длъжностни лица, остават в тежест на съответната институция, като се има предвид, че в основата на разглежданото искане, макар и направено на основание член 178 от Договора за ЕИО, е правоотношението между съответното длъжностно лице и институцията, в която то работи.
Що се отнася до изтъкнатото от Комисията двойно обезщетяване, следва да се отбележи, че то също се отнася единствено до съществото на иска. Впрочем в конкретния случай не може да става въпрос за двойно обезщетяване на една и съща вреда, тъй като твърдените от брата и сестрата на г‑н Alessandro Missir неимуществени вреди са техни собствени и не съвпадат с тези на другите членове на семейството.
Що се отнася до твърдението на Комисията, че член 73, параграф 2, буква а) от Правилника бил разпоредбата, която в съответствие с позицията на Съда, посочена в точка 34 от решението по преразглеждане, определяла категориите лица, които имат право да искат допълнително обезщетение, „когато институцията е отговорна и плащанията по член 73 от Правилника не са достатъчни, за да гарантират пълното поправяне на претърпяната вреда“, то следва да бъде отхвърлено по следните съображения.
Обстоятелството, че посочените в член 73, параграф 2, буква а) от Правилника лица, а именно съпругът/съпругата и децата на починалото длъжностно лице или, ако няма такива, неговите низходящи, или, ако няма такива, неговите роднини по възходяща линия, могат да поискат с член 270 ДФЕС допълнително обезщетение, ако считат, първо, че изплатените обезщетения не компенсират изцяло вредите им и второ, че администрацията носи отговорност за вредите, които са претърпели, не означава по никакъв начин, че братята и сестрите, които не са посочени в каскадния списък в член 73 от Правилника и следователно не са потенциални бенефициенти на гарантираните в този член обезщетения, но са посочени в други разпоредби от Правилника, отразяващи релевантна връзка с починалото длъжностно лице, следва да бъдат лишени от процесуалната възможност да поискат посредством член 270 ДФЕС обезщетение за собствените им вреди.
Както вече беше посочено по-горе, братята и сестрите са „лица, за които се прилага Правилникът“ именно поради семейната им връзка с починалото длъжностно лице.
Следователно възражението на Комисията за недопустимост на жалбата, подадена от брата и сестрата на г‑н Alessandro Missir, поради това че те не били процесуално легитимирани по член 270 ДФЕС, трябва да се отхвърли.
Поради това следва да се провери дали жалбоподателите са подали искането си за обезщетение в срок.
По допустимостта на жалбата с оглед на срока
Комисията изтъква, че жалбата е недопустима поради просрочване на искането за обезщетение, подадено след изтичане на разумния срок. Нищо не пречело на г‑жа Sintobin и на брата и сестрата на г‑н Alessandro Missir да подадат искане за поправяне на неимуществените вреди, поне през 2009 г. — годината, в която е подаден искът по дело F‑50/09. Времетраенето на досъдебното производство по дело F‑50/09, както и на последващите фази на съдебното производство след постановяването на първоинстанционното решение и подаването на жалбата срещу него, давало широки възможности за предявяване на искания за обезщетения за неимуществени вреди, каквито са предявени впоследствие по настоящото дело.
В становището си от 25 юли 2018 г. жалбоподателите най-напред посочват, че възражението за недопустимост поради просрочие било повдигнато късно от Комисията, на 14 февруари 2018 г., т.е. повече от пет години след изтичането на срока, предвиден в член 78, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда на публичната служба, приложим към момента на образуване на настоящото производство. Следователно това възражение за недопустимост било самото то недопустимо. Късното повдигане на възражението за недопустимост било още по-необосновано с оглед на факта, че на 19 декември 2012 г. Комисията вече била повдигнала в срока, определен в член 78, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда на публичната служба, друго възражение за недопустимост поради наличието на висящ процес, при положение че цялата налична информация до този момент вече е била предоставена. Погасителната давност представлявала процесуална пречка, която за разлика от процесуалните срокове не била абсолютна. Тя можело да бъде изтъкната на който и да било етап от процедурата. Ето защо жалбоподателите искат от Общия съд да обяви за недопустимо повдигнатото от Комисията на 14 февруари 2018 г. възражение за липса на процесуална предпоставка.
На следващо място, жалбоподателите поддържат, че искането за обезщетение е направено от майката и от брата и сестрата на починалото длъжностно лице в разумен срок.
Що се отнася до естеството на повдигнатото от Комисията възражение за недопустимост, следва да се напомни, че в контекста на споровете относно извъндоговорната отговорност Съдът приема, че спазването на давностния срок, предвиден в член 46, параграф 1 от Статута на Съда на Европейския съюз, не се разглежда служебно, а трябва да бъде повдигнато от заинтересованата страна (решения от 30 май 1989 г., Roquette frères/Комисия,
20/88
,
EU:C:1989:221
, т.
, от 8 ноември 2012 г., Evropaïki Dynamiki/Комисия,
C‑469/11 P
,
EU:C:2012:705
, т.
и от 14 юни 2016 г., Marchiani/Парламент,
C‑566/14 P
,
EU:C:2016:437
, т.
).
Тази практика на Съда се прилага mutatis mutandis и по отношение на погасителната давност, настъпила при изтичането на разумния срок, в който съгласно съдебната практика трябва да бъде направено искане за обезщетение, основано на Правилника. Всъщност, при положение че давностен срок с предварително определена продължителност (пет години) не е свързан с обществен ред, поради факта че засяга субективното право на ищец да иска обезщетение на претърпени вреди и изпълнява защитна функция за страните (вж. в този смисъл решение от 8 ноември 2012 г., Evropaïki Dynamiki/Комисия,
C‑469/11 P
,
EU:C:2012:705
, т.
—
), същото се отнася, ако не и a fortiori, за давностия срок, чиято продължителност не е предварително определена (разумен срок). И в двата случая става въпрос за една и съща погасителна давност по отношение на субективно право да се търси обезщетение и за същата функция за защита на страните.
Ето защо, поради това че повдигнатото от Комисията възражение за недопустимост поради неспазването на разумен срок при подаването на искането за обезщетение не е абсолютна процесуална предпоставка, която Общият съд трябва да разгледа служебно, следва преди това да се разгледа възражението на жалбоподателите, че самото това възражение за липса на процесуална предпоставка е просрочено.
В подкрепа на възражението си, изведено от просрочването на възражението за недопустимост, жалбоподателите се позовават на член 78, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда на публичната служба в редакцията му, приложима през 2012 г., който гласи следното:
„Когато някоя от страните иска Съдът на публичната служба да се произнесе по недопустимостта, по липсата на компетентност или по искане в хода на производството, без да обсъжда спора по същество, тя представя отделна молба. Молбата за произнасяне по недопустимостта следва да се представи в едномесечен срок, считано от връчването на исковата молба“.
Следва да се отбележи, че условието за срок, изисквано от тази разпоредба, се отнася за конкретния случай, в който страна иска от Съда на публичната служба да се произнесе, без да разглежда спора по същество. Следователно тази разпоредба не забранява на ответника пред Съда на публичната служба да се позове на късното предявяване на иска, дори и едва на етапа на писмената защита.
Освен това следва да се отбележи, че макар член 78 от Процедурния правилник на Съда на публичната служба да е приложим, когато Комисията, вместо да представи защита, по силата на тази разпоредба е повдигнала възражение за недопустимост с отделна молба поради наличието на висящ процес, от член 3 от Регламент 2016/1192 следва, че делата, прехвърлени на Общия съд, продължават да се разглеждат от същия в състоянието, в което се намират към 31 август 2016 г., и в съответствие с процедурния му правилник.
В конкретния случай при прехвърлянето на жалбата по дело F‑132/12 пред Общия съд производството — което при липсата на разглеждане по същество от Съда на публичната служба се отнася до възражението за наличие на висящ процес, повдигнато през 2012 г. — продължава да бъде спряно в очакване на решението за връщане на делото за ново разглеждане.
Следователно обстоятелството, че на 19 декември 2012 г. с отделна молба Комисията повдига възражение за недопустимост поради наличието на висящ процес, изобщо не означава, че не може да повдигне пред Общия съд възражение за недопустимост, изведено от просрочването на искането за обезщетение на етапа на защита.
В конкретния случай Комисията се позовава на просрочването на искането за обезщетение през февруари 2018 г. при възобновяването на производството. При обстоятелствата в конкретния случай, свързани с процесуалните особености на случая, и по-специално с последователните спирания, изтъкнатото през февруари 2018 г. късно подаване на искането за поправяне на вредите, извършено преди представянето на защитата, не е просрочено. Тъй като възражението на жалбоподателите, изведено от просрочването на повдигнатото от Комисията възражение за недопустимост, е неоснователно, следва да се разгледа възражението за недопустимост, изведено от просрочването на искането за поправяне на вредите.
Длъжностните лица или служителите, които искат да получат обезщетение от Съюза за причинена от него вреда, следва да сезират съответната институция в разумен срок от момента на узнаване на положението, от което се оплакват. Разумният характер на срока трябва да се преценява в зависимост от конкретните обстоятелства по делото, и по-специално от значимостта на спора за заинтересованото лице, от сложността на делото и от поведението на страните (решение от 28 февруари 2013 г., преразглеждане Arango Jaramillo и др./ЕИБ,
C‑334/12 RX‑II
,
EU:C:2013:134
, т.
; вж. също определение от 25 февруари 2014 г., Marcuccio/Комисия,
F‑118/11
,
EU:F:2014:23
, т.
и цитираната съдебна практика).
Въпреки че петгодишният давностен срок, предвиден в член 46 от Статута на Съда на Европейския съюз по отношение на иск за извъндоговорна отговорност, не намира приложение към споровете между Съюза и неговите служители, съгласно постоянната съдебна практика следва да се държи сметка за сравнението, предлагано от този срок, за да се прецени дали искането е направено в разумен срок (вж. определение от 25 февруари 2014 г., Marcuccio/Комисия,
F‑118/11
,
EU:F:2014:23
, т.
и цитираната съдебна практика).
В конкретния случай искането за обезщетение е направено на 17 септември 2011 г., тоест пет години без един ден след убийството на г‑н Alessandro Missir. Освен това следва да се отбележи, че видно както от досъдебното производство по настоящото дело, така и от образуваните преди 2009 г. производства, довели през 2017 г. до решението за връщане на делото за ново разглеждане, изходът от спора е важен от човешка, финансова и правна гледна точка, сложността на делото е голяма или най-малкото е била такава към момента на подаване на искането за обезщетение на 17 септември 2011 г. Накрая, и противно на твърденията на Комисията, критерият за преценка на евентуалното просрочие на искането за обезщетение не е толкова дали искането е можело да бъде направено по-рано, а дали предвид всички обстоятелства по случая искането е било подадено в разумен срок. С оглед на всички обстоятелства, свързани със сложността на делото и с предизвикателствата, с които е свързано решаването му, е видно, че искането за обезщетение отговаря на този критерий. От това следва, че жалбата не може да се счита за просрочена.
При тези условия повдигнатото от Комисията възражение за недопустимост следва да се отхвърли.
По същество
По искането за поправяне на неимуществената вреда, претърпяна от майката на г‑н Alessandro Missir
[
…
]
Подобно на страните, следва да се отбележи, че положението на г‑жа Sintobin, майка на г‑н Alessandro Missir, е идентично с това на г‑н Livio Missir, баща на г‑н Alessandro Missir, в полза на когото Общият съд е присъдил в решението за връщане на делото за ново разглеждане обезщетение в размер на 50000 EUR за претърпените от него неимуществени вреди в резултат на убийството на сина му.
При тези условия съгласно принципите, приложени от Общия съд в решението за връщане на делото, и въз основа на преценка ex æquo et bono на претърпените от г‑жа Sintobin вреди Комисията следва да бъде осъдена in solidum да заплати ѝ сумата от 50000 EUR като обезщетение за неимуществените вреди, претърпени от нея поради факта на убийството на сина ѝ, и да отхвърли искането за обезщетение в останалата му част.
По искането за поправяне на неимуществените вреди, претърпени от брата и сестрата на г‑н Alessandro Missir
[
…
]
Установено е, че братът и сестрата на г‑н Alessandro Missir, за които не може сериозно да се оспорва, нито впрочем се оспорва, че са претърпели морално страдание вследствие на смъртта на брат си, процедурно е трябвало да подадат каквото и да е искане за обезщетение въз основа на Правилника, а едва след това евентуално с жалба, подадена на основание член 270 ДФЕС, а не по реда на член 268 ДФЕС. Тъй като това е посоченият процесуален способ, се поставя въпросът дали братът и сестрата на г‑н Alessandro Missir действително могат да получат обезщетение от Комисията за страданията си.
По същество Комисията изтъква редица възражения в това отношение.
Комисията поддържа по същество, че член 73 от Правилника, така както е тълкуван в съдебната практика, очертава периметъра на лицата, които могат да получат обезщетение за вреди, претърпени в резултат на смъртта на длъжностно лице. Съпругът/съпругата, низходящи и възходящи биха могли, тъй като са посочени в член 73 от Правилника. Братята и сестрите, които не са посочени в него, не могат.
Комисията отбелязва, че ролята на принципите на правото, които са общи за държавите членки в рамките на прилагането на Правилника, се състои в попълването на евентуални празноти, произтичащи от мълчанието на законодателя. В конкретния случай обаче в член 73 от Правилника, така както той се прилага от съдебната практика, не липсвала хипотеза, а само лицата, посочени в тази разпоредба, можели да получат обезщетение за неимуществени вреди в случай на смърт на длъжностно лице. В подкрепа на позицията си по преразглеждане Комисията се позовава на решението си по преразглеждане.
Освен това в точки 134—136 и 158 от решението за препращане Комисията се позовава на решение Leussink (от 9 септември 1999 г. по дело Lucaccioni/Комисия (C‑257/98 P, наричано по-нататък „решение Lucaccioni“), точки 191, 194, 195 и 201 от решението за препращане и точка 22 от решение Lucaccioni.
От тези позовавания Комисията извежда, че единствено що се отнася до обезщетяването за „допълнителни“ неимуществени вреди, в приложение на член 73 от Правилника ОН вече е признал право на обезщетение в случай на увреждане.
Поради това според Комисията, след като братята и сестрите на починалото длъжностно лице не са сред лицата, за които се отнася тази разпоредба, и следователно не могат да претендират „допълнително“ обезщетение, тъй като нямат право на главно обезщетение, те нямат право на обезщетение за неимуществените вреди.
Най-напред, що се отнася до позоваването в точки 33 и 34 от решението за преразглеждане, то изглежда неподходящо.
Всъщност тези точки се отнасят до компетентността rationae personae на Съда на публичната служба да разглежда жалбите на лица, за които се прилага Правилникът. Съдът установява, че се прилага статутът на бащата и децата на длъжностното лице. Въз основа на това тя заключава, че Съдът на публичната служба е компетентен да разгледа делото. Следователно става въпрос за определяне на компетентния съд, а не за разглеждания в случая въпрос по същество, кой може да получи обезщетение. Впрочем в точка 35 от решението по преразглеждане Съдът отбелязва, че въпросът по същество, състоящ се в това да се установи дали бащата и децата на длъжностното лице действително разполагат с право на гарантираните от Правилника обезщетения, не може да се вземе предвид при определяне на компетентността на Съда на публичната служба. Ако това не беше така, да се произнесе по въпроса за компетентността, би означавало предварително да се разгледа основателността на жалбата. Така, направеното от Комисията позоваване на точка 34 от решението по преразглеждане в подкрепа на нейната теза, че член 73 от Правилника ограничава лицата, които имат право на евентуално обезщетение, трябва да се отхвърли.
Що се отнася до посочените в точка 131 по-горе позовавания, те също трябва да бъдат отхвърлени, тъй като нито един от прецедентите (решения Leussink, Lucaccioni, Missir Mamachi), на които се позовава Комисията, не се отнася до случаите на братята и сестрите, нито дори предвижда такива случаи. Цитираните съдебни решения се отнасят само до възходящите и низходящите.
В решението за връщане на делото (т. 131—136) се посочва следното по повод на решения Leussink и Lucaccioni:
„131.
По делото, по което е постановено решение [Leussink], от Съда се иска да се произнесе по въпроса дали [както поддържа Комисията] (т. 10 от това решение)], покритието на предвидените в член 73 от Правилника и в правната уредба рискове за злополуката представлява изчерпателен режим на обезщетяване, който в случай на трудова злополука изключва всяко друго твърдение за обезщетение, основано на общите принципи на правото. Всъщност г‑н Leussink, съпругата му и четирите им деца са подали допълнително искане за обезщетение, като поддържа, че предвиденото в член 73 от Правилника обезщетение се отнася само до икономическите последици от произшествието, а не до неимуществените им вреди. Съдът най-напред приема в точка 11 от решението, че покритието, предвидено в член 73 от Правилника, се основава на обща схема за осигуряване на вноски, зависеща от рисковете от злополука по време и извън нея, и че правото на обезщетение не зависи от извършителя на пътнотранспортното произшествие и отговорността на него. По-нататък, в точка 13 от това решение Съдът приема, че при липсата на каквато и да било изрична разпоредба в правната уредба относно допълнителни искания срещу институцията, не може да се изведе довод от нея, за да се изключи правото на длъжностното лице и на неговите правоприемници да поискат допълнително обезщетение, когато институцията е отговорна за злополуката съгласно общото право и че обезщетенията по Правилника не са достатъчни за пълното поправяне на претърпяната вреда. […]
133.
Що се отнася до решението [Lucaccioni], в точка 23 [от това решение] Съдът потвърждава, че обезщетенията, получени на основание член 73 от Правилника вследствие на злополука или на професионално заболяване, трябва да бъдат взети предвид от съда на Съюза за целите на оценката на вредата, която може да бъде поправена, в рамките на иск за обезщетение за вреди, предявен от длъжностно лице на основание нарушение, което е от естество да ангажира отговорността на институцията работодател.
134.
Така решенията [Leussink и Lucaccioni] изясняват отношението между обезщетенията, получени на основание член 73 от Правилника, вследствие на злополука или на професионално заболяване и режима на обезщетяване по общия режим.
135.
На първо място, допълнителният режим по член 73 от Правилника и този по общия режим са допълващи, така че е възможно да се предяви искане за допълнително обезщетение, когато институцията е отговорна за злополуката съгласно общото право и че обезщетенията, изплащани въз основа на член 73 от Правилника, не са достатъчни, за да гарантират пълното поправяне на претърпяната вреда (решение [Leussink], точка 13).
136.
На второ място, в приложение на този принцип съдебната практика също така изяснява факта, че обезщетенията, получени на основание член 73 от Правилника, вследствие на злополука или на професионално заболяване, трябва да се вземат предвид за целите на оценката на вредата, която може да бъде поправена в рамките на иск за обезщетение за вреди, предявен от длъжностно лице, въз основа на нарушение, което е от естество да ангажира отговорността на институцията работодател. Всъщност, ако това не е така, би имало двойно обезщетяване (решение [Lucaccioni])“.
От гореизложеното следва, че предметът на решения Leussink и Lucaccioni не следва да се произнася по съдбата на искане на братя и сестри, които не се разглеждат по тези дела, а само да се произнесе по съдбата на искане за обезщетение на длъжностното лице и на неговите съпруг и деца, както и за връзката между това искане и фиксираното по размер обезщетение, което вече е осигурено по член 73 от Правилника. Именно в този ограничен контекст трябва да се разбира направеното от Съда позоваване на „взаимното допълване“ на искането за обезщетение по отношение на социалноосигурителните обезщетения на член 73 от Правилника.
Следователно от посочените по-горе решения не може да се заключи, че брат или сестра няма основание да се позовава на подлежаща на обезщетение неимуществена вреда. По дефиниция, при положение че братята и сестрите не са включени в каскадния списък на член 73 от Правилника и поради това не могат да бъдат приети на основание на тази разпоредба, искането за обезщетение от тяхна страна не може да бъде допълнително, а единствено. Посочените решения не се произнасят по възможността за такова искане, което не се разглежда по тези дела.
Да се приеме, както Комисията поддържа, че като са определили списъка на лицата, които могат да получат изплащане на осигурени лица в случай на смърт при злополука на длъжностното лице, институциите са искали да отграничат лицата, към които евентуално биха могли да направят финансова отговорност за евентуална виновна отговорност, представлява строителна конструкция, която сама по себе си не може да се изведе от решения Leussink и Lucaccioni.
По-нататък следва да се разгледат точки 157 и 158 от решението за връщане на делото, в които Общият съд посочва следното:
„157.
Що се отнася до исканията за поправяне на неимуществените вреди, претърпени от четирите деца на Alessandro Missir di и от неговия баща], от решението в първоинстанционното производство следва, че Комисията повдига възражение за недопустимост, изведено по същество от факта, че член 73 от Правилника изключва възможността за четирите деца [на Alessandro Missir] и [за] Livio Missir да подаде искане за поправяне на неимуществените вреди. Всъщност Комисията изтъква, че на основание [на член 73 от Правилника] четирите деца на Alessandro Missir Mamachi не се ползват от правото да подадат искане за поправяне на техните неимуществени вреди и че Livio Missir Mamachi не е сред посочените в този член правоприемници.
158.
Що се отнася до възраженията за недопустимост, повдигнати срещу исканията за поправяне на неимуществената вреда, претърпяна от Livio Missir и от четирите деца на Alessandro Missir, те не могат да бъдат приети. Всъщност е достатъчно, от една страна, да се констатира, че в точка 34 от решението по преразглеждане Съдът е постановил, че член 73, параграф 2, буква а) от Правилника изрично посочва „низходящите“, както и „възходящите“ на длъжностното лице като лица, които при смърт на последното могат да се ползват от обезщетение и че поради това както Livio Missir, така и четирите деца на Alessandro Missir/са посочени в тази разпоредба. От друга страна, следва да се напомни, че съгласно постоянната съдебна практика режимът по член 73 от Правилника за длъжностните лица и общата правна уредба са допълващи се, така че е възможно да се предяви искане за допълнително обезщетение, когато институцията е отговорна и че обезщетенията, изплащани въз основа на член 73 от Правилника, не са достатъчни, за да гарантират пълното поправяне на претърпените вреди ([решение Leussink], точка 13 и Решение по дело Lucaccioni, посочено по-горе, точка 22). Ето защо с оглед на изложените по-горе съображения членовете на семейството на длъжностно лице, посочени в член 73 от Правилника, имат право да обжалват по съдебен ред, ако считат, че предвидените в Правилника плащания не са достатъчни, за да гарантират пълното поправяне на вредата“.
И тук отново съдът на Съюза изобщо е разглеждал само бащата и децата на длъжностното лице. Именно като се позовава на съдебната практика Leussink и Lucaccioni, тя напомня възможността за допълнително обезщетяване в случай на отговорност на администрацията и когато осигурителите не са достатъчни, за да гарантират пълното поправяне на претърпяната от тези лица вреда. Разглежданите „членове на семейството“ са „посочени в член 73 от Правилника“. С решението за връщане на делото по никакъв начин не се установява нищо във връзка с членовете на семейството, които не са посочени в член 73 от Правилника, въпрос, с който Общият съд не е бил сезиран и следователно не позволява да се нарасне по отношение на констатацията, направена в точка 140 по-горе.
Що се отнася до точка 194 от решението за връщане на делото, за която Комисията посочва, че в него Общият съд изрично е припомнил съществуването на общ принцип, който предвижда възможност за поправяне на неимуществени вреди, когато той не е обхванат изцяло или отчасти от схема, гарантираща автоматичното изплащане на обезщетения, следва да се отбележи, че тази точка не определя разрешението, приложимо по отношение на лице, което не е посочено в такъв режим, както в случая братята и сестрите. Четвърто, Общият съд приема, че от правото на държавите членки произтича общоприет общ принцип, че при обстоятелства, подобни на тези по настоящото дело, наличието на режим, гарантиращ автоматичното извършване на плащания на наследниците (низходящи) на починалото длъжностно лице, не е пречка тези лица, ако считат, че претърпените вреди не са обхванати или не са обхванати изцяло от посочения режим, да получат и обезщетяване на неимуществените им вреди посредством иск пред национална юрисдикция.
Що се отнася до точка 195 от решението за връщане на делото, в която Общият съд отбелязва съществуването на общ принцип на правото на държавите членки, който да изключва възможността за двойно обезщетяване на неимуществените вреди, следва да се отбележи, подобно на жалбоподателите, че в случая не става въпрос за двойно обезщетяване на една и съща вреда, тъй като твърдяната от братята и сестрите на г‑н Alessandro Missir неимуществена вреда е собствена и не е предмет на обезщетенията, предвидени в член 73 от Правилника.
От изложените по-горе съображения следва, че противно на поддържаното от Комисията, не е възможно да се приеме, че член 73 от Правилника, така както е тълкуван в съдебната практика, не допуска братята и сестрите на починало длъжностно лице да получат при необходимост обезщетение за неимуществените им вреди, претърпени в резултат на тази смърт.
При определянето на този въпрос в правото на Съюза следва да се отбележи, че от правото на държавите членки следва общ принцип, съгласно който при обстоятелства, подобни на тези в конкретния случай, националният съд признава дадено право за братята и сестрите на починалия работник да поискат при необходимост поправянето на претърпените от тях неимуществени вреди в резултат на тази смърт.
При тези условия следва да се заключи не само че Комисията неправилно поддържа, че член 73 от Правилника, така както е тълкуван в съдебната практика, не допуска възможността братя и сестри на починало длъжностно лице да могат евентуално да получат обезщетение за неимуществената вреда, претърпяна в резултат на тази смърт, но и че от основните принципи на правото, които са общи за държавите членки, следва, че братята и сестрите на лицето, чиято смърт е причинена от трето лице, могат евентуално да получат от него обезщетение за неимуществени вреди.
Що се отнася до условията за това обезщетение, жалбоподателите изтъкват по същество, че констатациите, които вече са били направени от Общия съд в решението за връщане на делото за ново разглеждане, що се отнася до вината и неимуществената вреда, до голяма степен са валидни по отношение на исканията на брата и сестрата на починалото длъжностно лице, както и че в случая не е налице каквото и да било двойно поправяне на вредите.
Комисията оспорва твърденията за нарушение на жалбоподателите. Що се отнася до причинно-следствената връзка между нарушението на задължението за защита на длъжностното лице и вредата, като се има предвид, че братята и сестрите не били в едно и също положение с наследодателя, отколкото възходящите и низходящите, би трябвало да се предпочете теорията за адекватна причинно-следствена връзка с тази за еквивалентност на условията. Жалбоподателите обаче не били доказали адекватна причинно-следствена връзка.
Във всеки случай, дори да се приложи теорията за еквивалентността на условията, това не променя факта, че твърдените неимуществени вреди били достатъчно „отдалечени“ от нарушението, за да се изключи каквото и да било обезщетение. Ставало въпрос за медицинска вреда, която не може да бъде вменена на Комисията като незабавна и пряка последица от нарушението на специфичното задължение за защита на длъжностното лице.
Освен това не било възможно да се приеме, че съществува общ принцип на правото на държавите членки, който да установява наличието на презумпция за неимуществени вреди в случай на смърт на брат или сестра.
Жалбоподателите оспорват позицията на Комисията, като отбелязват, че връзката между теориите за адекватна причинно-следствена връзка и за еквивалентност на условията е била релевантна само за да се установи отговорността на Комисията за смъртта на г‑н Alessandro Missir, която вече не била предмет на разглеждане в конкретния случай, и изобщо за целите на установяването на връзка между смъртта и претърпяната от близките на починалото длъжностно лице неимуществената вреда, за която се считало, че е настъпила in re ipsa.
Следва да се констатира, че разглеждането на съображенията на съда на Съюза в решението в първоинстанционното производство и в съдебното решение по връщане на делото по същество потвърждава позицията на жалбоподателите.
Следва да се припомни, че в решението, постановено в първоинстанционното производство, Съдът на публичната служба приема, че поради допуснатите нарушения на задължението да се осигури защита на г‑н Alessandro Missir, Комисията е допуснала нарушение, за което носи отговорност (решение на първа инстанция, т. 176 и решението за връщане на делото, т. 9).
Що се отнася до причинно-следствената връзка между това нарушение и убийството на длъжностното лице, Съдът на публичната служба приема, че тя е налице (решение от първа инстанция, т. 182—190). Комисията не обжалва решението на първата инстанция. В решението за връщане на делото за ново разглеждане (т. 63, шесто изречение) Общият съд впрочем отбелязва, че Комисията не е оспорила преценката на Съда на публичната служба в това отношение.
Както обаче правилно отбелязват жалбоподателите, обсъждането на взаимовръзката между теориите за еквивалентността на условията и на подходящата причинно-следствена връзка (решение в първоинстанционното производство, т. 178—190 и решението за връщане на делото за ново разглеждане, т. 63, трето изречение и т. 64—95) е проведена изключително за да се определи дали Комисията, която очевидно не е извършителят на убийството, все пак може да бъде обявена за компетентна, с други думи, ако не може да се приеме, че нарушението на Комисията е довело до смъртта на г‑н Alessandro Missir. При отрицателен отговор Комисията не била отговорна за нищо. При утвърдителен отговор, както приема съдът на Съюза, поне отчасти тя е отговорна за тази смърт.
След като тази причинно-следствена връзка е установена от Съда на публичната служба — въз основа на теорията за равностойността на условията и без да допуска грешка при прилагане на правото, както Общият съд изрично отбелязва в точки 79 и 80 от решението за връщане на делото — той приема, че остава да определи частта от отговорността, която носи убиецът за настъпването на вредите (решение на първа инстанция, т. 191 и решението за връщане на делото, посочено по-горе, т. 9).
В този контекст Съдът на публичната служба приема, че на Комисията трябва да бъде вменена отговорността за 40 % от претърпените вреди (решение на първа инстанция, т. 197 и решение за връщане на делото, посочено по-горе, т. 10).
Това решение за поделяне на отговорността, което жалбоподателите оспорват, искайки Комисията да бъде обявена за отговорна in solidum с убиеца, е отхвърлено от Общия съд, който е уважил жалбата в това отношение и е приел, че Комисията носи солидарнана отговорност (за 100 % от вредата) (решение за връщане на делото, т. 96—119).
Общият съд приема, че е налице отговорност in solidum на Комисията на основание на принципа, който е общ за държавите членки и според който при подобни обстоятелства националният съд признава съпричинителите на една и съща вреда за отговорни in solidum, като приема за справедливо, че на увреденото лице не се налага, от една страна, да определя припадащата се част от вредата, за която да носи отговорност всеки от съпричинителите, и от друга страна, да носи риска от неплатежоспособност на този, когото съди (решението за връщане на делото, т. 118).
Следва да се отбележи, първо, че отговорността на Комисията за убийството, която е била установена в решение, което е влязло в сила, не се оспорва (вж. т. 155 по-горе) и второ, че принципът на отговорност in solidum на Комисията за вредите, произтичащи от това убийство, изобщо не се оспорва, нито впрочем може изобщо разумно да се оспорва.
При тези условия възражението на Комисията, според което подходящата причинно-следствена връзка трябвало да бъде предпочитана към еквивалентността на условията, трябва да се отхвърли, тъй като окончателното установяване от съда на Съюза на причинно-следствената връзка между нарушението на Комисията и убийството на г‑н Alessandro Missir е напълно приложимо в конкретния случай.
Единственото разграничение, което в конкретния случай е налице по отношение на дело F‑50/09, произтича, след тази окончателна констатация, от това, че жалбоподателите не са деца или родителите на починалото длъжностно лице, а неговите братя и сестри.
Вече обаче беше установено, че член 73 от Правилника съгласно тълкуването му в съдебната практика не представлява материално ограничение, изключващо братята и сестрите от възможността да получат обезщетение (вж. т. 145 по-горе), и че предвид неизясняването на този въпрос в правото на Съюза, от общите принципи на правото, споделяни в държавите членки, произтича право на братята и сестрите да искат, когато е необходимо, обезщетение за неимуществени вреди за загубата на техния брат (вж. т. 146 по-горе).
По същите причини следва да се отхвърлят доводите на Комисията, според които неимуществената вреда, претърпяна от братя и сестри, била твърде отдалечена или представлявала само една странична последица, за която не се дължи обезщетение. Обстоятелството, че моралната щета на братята и сестрите е — впрочем в тази на родителите и на децата на починалото лице — неимуществената вреда, която е настъпила — или вследствие на това — в сравнение с пряката вреда, претърпяна от починалото длъжностно лице, а именно загубата на живот, по никакъв начин не променя факта, че тази неимуществена вреда е призната като поправима в съответствие с основните принципи на правото, които са общи за държавите членки.
Що се отнася до съображенията на Комисията относно обхвата на точка 198 от решението за връщане на делото за ново разглеждане […], те не поставят под въпрос изложената по-горе констатация, тъй като, както вече беше посочено, в решението за връщане на делото за ново разглеждане Общият съд не е бил сезиран с въпроса за поправянето на неимуществените вреди на братята и сестрите.
Що се отнася до становището на Комисията, според което не било възможно да се приеме, че съществува общ принцип, признат от държавите членки, който установявал презумпция за неимуществени вреди в случай на смърт на брат или сестра, достатъчно е да се констатира, че жалбоподателите не са се задоволили с това да претендират наличието на презумпция за неимуществена вреда в случай на смърт на братя и сестри, а са изтъкнали особени съображения, за да установят реалността и интензивността на неимуществените вреди, що се отнася до брата и сестрата на г‑н Alessandro Missir.
Така жалбоподателите се позовават на особено драматичните обстоятелства около смъртта на г‑н Alessandro Missir и на големите опасения за бъдещето на децата (стр. 7, последна алинея от заявлението от 17 септември 2011 г. и стр. 9, втора алинея от подадената по административен ред жалба) и в същата връзка посочват „несправедливата болка и страдание, породени от загубата на техния брат при толкова трагични и непоносими обстоятелства“, и изтъкват уникалните обстоятелства в този случай, както и на особено ужасяващия и трагичен характер на обстоятелствата по делото.
Извън тези съображения, които действително могат да причинят на брата и сестрата на починалото длъжностно лице страдание с необичайна интензивност, жалбоподателите не са доказали наличието на емоционални връзки между това длъжностно лице и неговите брат и сестра, които превишават обичайните връзки на възрастни братя и сестри.
Що се отнася до доказателствата, представени от жалбоподателите на етапа на писмената реплика, отнасящи се до психологични и психиатрични лечения, следвани от брата и сестрата на г‑н Alessandro Missir, те следва да бъдат отхвърлени като просрочени съгласно член 85, параграф 2 от Процедурния правилник.
Що се отнася до определянето на размера на обезщетението за нематериалните вреди, следва да се припомни, че съдът на Съюза следва да определи размера ex æquo et bono (вж. в този смисъл решение от 5 юни 1980 г., Oberthür/Комисия,
24/79
,
EU:C:1980:145
, т.
), посочвайки критериите, които е взел предвид за тази цел (вж. в този смисъл решения от 14 май 1998 г., Съвет/de Nil и Impens,
C‑259/96 P
,
EU:C:1998:224
, т.
и
, решение Lucaccioni, т. 35 и решение от 6 юни 2006 г., Girardot/Комисия,
T‑10/02
,
EU:T:2006:148
, т.
).
Предвид фактите в настоящия случай, и по-специално особено драматичните обстоятелства при смъртта на г‑н Alessandro Missir, описани в точка 2 от решението по обжалването, на доказателствата, посочени в точка 168 по-горе, на неоспореното наличие на обичайната привързаност между братя и сестри в зряла възраст, водещи самостоятелен живот, и в светлината на принципите, изведени в точки 146, 147 и 164 по-горе, следва Комисията да бъде осъдена in solidum да заплати на брата и сестрата на г‑н Alessandro Missir обезщетения за претърпените от тях нематериални вреди поради смъртта на последния в размер, определен ex æquo et bono, на 10000 EUR за всеки от тях.
[…]
Заключение
От всички гореизложени съображения следва, че Комисията in solidum следва да бъде осъдена да заплати като обезщетение за претърпените от тях неимуществени вреди вследствие на смъртта на г‑н Alessandro Missir сумата от 50000 EUR на майката на починалото длъжностно лице, г‑жа Sintobin, и сумата от 10000 EUR на всеки от двамата брат и сестра на починалото длъжностно лице, г‑н Stefano Missir и г‑жа Maria Letizia Missir, ведно с лихвите, и да отхвърли жалбата в останалата ѝ част.
По съдебните разноски
[
…
]

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (осми състав)
реши:

1)
Липсва основание за произнасяне по същество по исковете срещу Европейската комисия за заплащане на обезщетения за претърпени нематериални вреди в размер на 463050 EUR на всеки от наследниците на г‑н Alessandro Missir Mamachi di Lusignano, 574000 EUR на същите наследници и 308700 EUR на наследниците на г‑н Livio Missir Mamachi di Lusignano.

2)
Осъжда Комисията да заплати на г‑жа Anne Jeanne Cécile Magdalena Maria Sintobin, in solidum, обезщетение в размер на 50000 EUR за претърпените от нея нематериални вреди.

3)
Осъжда Комисията да заплати на г‑жа Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano, in solidum, обезщетение в размер на 10000 EUR за претърпените от нея нематериални вреди.

4)
Осъжда Комисията да заплати на г‑н Stefano Missir Mamachi di Lusignano, in solidum, обезщетение в размер на 10000 EUR за претърпените от него нематериални вреди.

5)
Посочените в точки 2—4 от диспозитива се дължат ведно с лихвата за забава в размер на лихвения процент, определен от Европейската централна банка (ЕЦБ) за основните ѝ операции по рефинансиране, увеличен с два процентни пункта, считано от произнасянето на настоящото решение до окончателното им изплащане.

6)
Отхвърля иска в останалата му част.

7)
Осъжда Комисията да заплати съдебните разноски.

Collins
Barents
Passer
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 20 ноември 2019 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: италиански.
(
)	Списъкът на останалите ищци е приложен единствено към варианта, който се връчва на страните.
(
)	Възпроизвеждат се само точките от настоящото решение, които Общият съд счита за уместно да публикува.