CELEX: 62017CJ0584
Apeliacinis skundas
Arbitražinė išlyga
Subsidijų sutartys, sudarytos 2007-2013 m. pagal „Civilinio teisingumo“ specialiąją programą
Audito ataskaitos, kuriose teigiama, kad tam tikros išlaidos neatitinka reikalavimų
Europos Komisijos sprendimas susigrąžinti nepagrįstai išmokėtas sumas
SESV 299 straipsnis
Komisijos teisė priimti privaloma tvarka vykdytiną sprendimą esant sutartiniams santykiams
Sąjungos teismo jurisdikcija
Veiksminga teisminė gynyba

Apeliaciniu skundu
ADR Center SpA
(toliau – ADR) prašo panaikinti 2017 m. liepos 20 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą ADR Center / Komisija (
T‑644/14
,
EU:T:2017:533
, toliau – skundžiamas sprendimas); tuo sprendimu šis teismas atmetė jos ieškinį, kuriuo buvo prašoma, pirma, panaikinti 2014 m. birželio 27 d. Komisijos sprendimą C (2014) 4485
final
dėl dalies ADR išmokėtos finansinės paramos vykdant tris subsidijų sutartis, sudarytas pagal „Civilinio teisingumo“ specialiąją programą, susigrąžinimo (toliau – ginčijamas sprendimas) ir, antra, priteisti iš Europos Komisijos jai išmokėti pagal šias tris subsidijų sutartis mokėtiną 49172,52 euro likutį ir atlyginti žalą.
Teisinis pagrindas
2012 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES, Euratomas) Nr. 966/2012 dėl Sąjungos bendrajam biudžetui taikomų finansinių taisyklių ir kuriuo panaikinamas Tarybos reglamentas (EB, Euratomas) Nr. 1605/2002 (
OL L 298, 2012, p. 1
, toliau – finansinis reglamentas), 2 straipsnio b punkte numatyta, kad šiame reglamente „institucija“, be kita ko, reiškia Komisiją.
Finansinio reglamento 79 straipsnio 2 dalis suformuluota taip:
„Institucija gali oficialiai nustatyti sumą, gautiną iš asmenų, išskyrus valstybes, priimdama sprendimą, kuris vykdomas, kaip apibrėžta SESV 299 straipsnyje.
<…>“
Finansinio reglamento 90 straipsnyje numatyta:
„1.   Mokėjimas atliekamas, pateikus įrodymus, kad atitinkamas veiksmas atitinka pagrindinio teisės akto arba sutarties nuostatas, ir susideda iš vienos ar kelių šių operacijų:
a)
visos mokėtinos sumos apmokėjimo;
b)
mokėtinos sumos apmokėjimo vienu iš šių būdų:
i)
iš anksto finansuojant, kai sumą galima padalyti į kelias išmokas, pasirašius įgaliojimų perdavimo susitarimą, sutartį arba susitarimą dėl dotacijos arba pranešus apie sprendimą dėl dotacijos;
ii)
vienu arba keliais tarpiniais mokėjimais, kaip veiksmo dalinio įvykdymo atitikmenį;
iii)
mokėtinos sumos likučio išmokėjimu, kai veiksmas visiškai įvykdytas.
<…>“
Bylos aplinkybės
Ginčo faktinės aplinkybės išdėstytos skundžiamo sprendimo 1‐42 punktuose. Šio proceso tikslais jas galima apibendrinti, kaip nurodyta toliau.
ADR yra Italijoje įsteigta bendrovė, teikianti paslaugas taikaus ginčų sprendimo srityje.
2008 m. gruodžio mėn. Komisija sudarė su konsorciumais, kurių koordinatorė buvo ADR, tris subsidijų sutartis (toliau – subsidijų sutartys), įgyvendindama 2007 m. rugsėjo 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos sprendimą Nr. 1149/2007/EB, 2007–2013 m. laikotarpiui patvirtinantį specialiąją programą „Civilinė teisena“ kaip Pagrindinių teisių ir teisingumo bendrosios programos dalį (
OL L 257, 2007, p. 16
).
Pagal subsidijų sutarčių I.6 straipsnį, siejamą su jų II.15.4 straipsniu, per du mėnesius nuo veiksmų pabaigos koordinatorius privalo pateikti, pirma, veiksmų techninio įvykdymo galutinę ataskaitą, antra, realiai patirtų reikalavimus atitinkančių išlaidų galutinę finansinę ataskaitą, laikydamasis pirminio biudžeto sandaros ir naudodamas tuos pačius aprašus, ir, trečia, veiksmų pajamų ir išlaidų išsamią apibendrinamąją ataskaitą.
Subsidijų sutarčių I.9 straipsnyje buvo nustatyta, kad subsidijas reglamentuoja sutarties nuostatos, taikytinos Sąjungos teisės nuostatos ir – papildomai – Belgijos teisės aktai dėl subsidijų. Jame buvo nurodyta, kad Komisijos sprendimus dėl atitinkamos subsidijų sutarties nuostatų taikymo ir jos įgyvendinimo tvarką gavėjai gali skųsti Sąjungos teisme.
Subsidijų sutarčių II.14.1 straipsnyje buvo nurodyti bendrieji kriterijai, kuriuos turi atitikti išlaidos, kad jas būtų galima laikyti atitinkančiomis veiksmų finansavimo reikalavimus.
Subsidijų sutarčių II.19.5 straipsnyje gavėjai informuojami apie tai, kad pagal EB 256 straipsnį (dabar – SESV 299 straipsnis) Komisija gali oficialiai nustatyti sumą, gautiną iš asmenų, išskyrus valstybes nares, priimdama sprendimą, kuris turi būti vykdomas. Dėl šio sprendimo galima pareikšti ieškinį Bendrajame Teisme.
Subsidijų sutarčių II.20 straipsnyje įtvirtintos išsamios nuostatos, susijusios su kontrole ir auditu.
Pateikusi galutines ataskaitas ir atsižvelgdama į jų turinį Komisija pranešė ADR apie ketinimą susigrąžinti tam tikras sumas, išmokėtas kaip išankstinis finansavimas pagal subsidijų sutartis.
Be to, atlikusi prieštaringus auditus, Komisija 2013 m. birželio 10 d. pranešė ADR apie konkrečias sumas, kurias ji nusprendė susigrąžinti, nes tam tikros išlaidos, deklaruotos pagal kiekvieną iš aptariamų sutarčių, neatitiko reikalavimų. Komisija taip pat informavo ADR, kad per vieną mėnesį jai atsiųs debeto avizas ir kad nepagrįstai išmokėtos sumos bus susigrąžintos taikant įskaitymą arba, jei reikės, priverstinį vykdymą.
2013 m. liepos 9 d. raštu ADR užginčijo galutinių audito ataskaitų išvadas ir tvirtino, kad Komisijos nurodymai grąžinti lėšas yra niekiniai, nes buvo priimti praėjus daugiau kaip dvejiems metams nuo audito procedūros pabaigos.
2013 m. spalio 16 d. Komisija pateikė ADR tris debeto avizas, t. y. po vieną dėl kiekvienos iš aptariamų sutarčių; jose atitinkamai nurodytos tokios sumos: 62649,47 euro, 78991,12 euro ir 52634,75 euro. Šiose debeto avizose buvo nurodyta, kad, neatlikus mokėjimo iki nurodytos datos, nuo nepagrįstai išmokėtų sumų bus skaičiuojami delspinigiai.
2013 m. gruodžio 16 d. Komisija išsiuntė ADR priminimo raštus, 2014 m. vasario 26 d. – oficialius pranešimus, o 2014 m. birželio 27 d., remdamasi SESV 299 straipsniu ir Finansinio reglamento 79 straipsnio 2 dalimi, priėmė ginčijamą sprendimą. Šiuo sprendimu Komisija nurodė ADR sugrąžinti 194275,34 EUR sumą, kurią ji turi sumokėti, vykdydama subsidijų sutartis, kartu su 3236 eurais delspinigių iki 2014 m. balandžio 30 d. ir papildoma 21,30 euro suma už kiekvieną vėlavimo dieną skaičiuojant nuo 2014 m. gegužės 1 d. Ginčijamo sprendimo 4 straipsnyje nurodyta, be kita ko, kad šis sprendimas yra vykdytinas privaloma tvarka, kaip numatyta SESV 299 straipsnio pirmoje pastraipoje.
Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
2014 m. rugpjūčio 30 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo ADR ieškinį, juo buvo prašoma panaikinti ginčijamą sprendimą, sumokėti jai mokėtiną likutį pagal subsidijų sutartis, kurio dydis yra 49172,52 euro, ir kompensaciją už jos reputacijai padarytą žalą, taip pat jos darbuotojų skirtą laiką jos interesams ginti per administracines procedūras ir teisme.
Dėl ADR pareikšto ieškinio priimtinumo, kiek tai susiję su prašymu sumokėti mokėtiną likutį, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 56 punkte priminė, kad šio prašymo priimtinumas priklauso nuo ieškinio teisinio pobūdžio. Anot Bendrojo Teismo, jeigu tai yra remiantis SESV 263 straipsniu pareikštas ieškinys dėl panaikinimo, šis prašymas yra nepriimtinas, nes vykdydamas teisėtumo kontrolę Sąjungos teismas neturi teisės duoti nurodymus institucijoms arba veikti vietoj jų, tačiau šios institucijos turi imtis priemonių įvykdyti pagal ieškinį dėl panaikinimo priimtą sprendimą.
Vis dėlto skundžiamo sprendimo 59 ir 60 punktuose Bendrasis Teismas patikslino, kad, nepaisant to, jog ieškinys aiškiai grindžiamas SESV 263 straipsniu, jo tikslas yra dvejopas, t. y. kad Bendrasis Teismas ne tik panaikintų ginčijamą sprendimą, bet ir konstatuotų, jog Komisija neturi ginčijamo skolinio reikalavimo pagal sutartį. Šiuo klausimu Bendrasis Teismas nusprendė, kad tuo atveju, kai sutartyje yra arbitražinė išlyga, kaip ji suprantama pagal SESV 272 straipsnį, jis gali patikrinti, ar pareikštą ieškinį galima iš dalies perkvalifikuoti. Bendrojo Teismo teigimu, ieškinį galima perkvalifikuoti, jeigu nepažeidžiama institucijos atsakovės teisė į gynybą, tuo atveju, jeigu, pirma, ieškovas tam aiškiai neprieštarauja ir, antra, bent vienas pagrindas, grindžiamas teisės normų, reglamentuojančių nagrinėjamą sutartinį santykį, pažeidimu, yra nurodytas ieškinyje pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą.
Skundžiamo sprendimo 61 punkte iš dalies perkvalifikavęs jam pateiktą ieškinį kaip SESV 263 straipsniu ir SESV 272 straipsniu grindžiamą ieškinį, skundžiamo sprendimo 62 punkte Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad pagal SESV 272 straipsnį „Sąjungos teismas laikomas nagrinėjančiu ir teisės, ir fakto klausimus“, todėl jam, „priešingai nei teismui, nagrinėjančiam ieškinį dėl teisėtumo pagal SESV 263 straipsnį“, leidžiama nagrinėti visus prašymus pagal arbitražinę išlygą, vadinasi, ir prašymą, kad Bendrasis Teismas nurodytų Komisijai sumokėti likusią mokėtiną sumą. Taigi ADR prašymą sumokėti pagal subsidijų sutartis mokėtinos sumos likutį Bendrasis Teismas pripažino priimtinu.
Prašymą sumokėti kompensaciją, skirtą ADR esą patirtai žalai atlyginti, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 67 punkte atmetė kaip nepriimtiną, nes jis neatitinka nė vienos iš trijų jurisprudencijoje įtvirtintų Sąjungos atsakomybės už vienos iš jos institucijų, įstaigų ar organų padarytą žalą atsiradimo sąlygų.
Vertindamas ADR pareikštą ieškinį iš esmės, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 70 punkte pirmiausia priminė, kad gavęs SESV 263 straipsnio nuostatomis pagrįstą ieškinį dėl panaikinimo Sąjungos teismas turi vertinti ginčijamo akto teisėtumą, atsižvelgdamas į SESV ar į kitą jos taikymo taisyklę, taigi ir Sąjungos teisę. Jis taip pat teigė, kad pagal SESV 272 straipsnį pateiktame ieškinyje, priešingai, ieškovas gali kaltinti aptariamą instituciją tik atitinkamos sutarties nuostatų nevykdymu arba tai sutarčiai taikomos teisės pažeidimais. Paskui Bendrasis Teismas išnagrinėjo ADR nurodytų penkių ieškinio pagrindų pobūdį, kad nustatytų, ar šiems pagrindams pagrįsti pateiktais argumentais siekiama užginčyti ginčijamo sprendimo teisėtumą, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnį, ar vis dėlto šie argumentai iš esmės susiję su sutartinio pobūdžio ginču, todėl turi būti nagrinėjami atsižvelgiant į subsidijų sutarčių nevykdymą arba joms taikytinos teisės pažeidimą.
Kadangi ginčijamu sprendimu Komisijos skolinis reikalavimas ADR atžvilgiu tik tapo vykdytinas, Bendrasis Teismas nusprendė, kad pirmiausia reikia priimti sprendimą dėl šio skolinio reikalavimo buvimo ir jo dydžio.
Skundžiamo sprendimo 91–116 punktuose Bendrasis Teismas išnagrinėjo trečiąjį ieškinio pagrindą, grindžiamą tuo, kad Komisija pažeidė jai tenkančią įrodinėjimo pareigą.
Šiomis aplinkybėmis skundžiamo sprendimo 93 punkte Bendrasis Teismas priminė, kad pagal pagrindinį principą, kuriuo reglamentuojama Sąjungos finansinė parama, Sąjunga gali finansuoti tik faktiškai patirtas išlaidas. Bendrojo Teismo teigimu, paramos gavėjui nepakanka įrodyti, kad projektas buvo įgyvendintas, siekiant pateisinti konkrečios subsidijos skyrimą; paramos gavėjas taip pat privalo įrodyti, kad deklaruotas išlaidas patyrė pagal nustatytas atitinkamos paramos skyrimo sąlygas, nes tik tinkamai pagrįstos išlaidos gali būti laikomos atitinkančiomis reikalavimus. Šiuo klausimu Bendrasis Teismas nusprendė, kad pareiga laikytis šių sąlygų yra vienas iš „pagrindinių paramos gavėjo įsipareigojimų“, todėl nuo jos priklauso, ar bus skirta finansinė parama.
Skundžiamo sprendimo 94 punkte Bendrasis Teismas nurodė, kad šis principas atsispindi subsidijų sutarčių nuostatose, o skundžiamo sprendimo 96 punkte konstatavo, kad galutinės audito ataskaitos yra įrodymai, kuriais grindžiamos Komisijos pretenzijos dėl subsidijų sutarčių vykdymo; toliau jis nagrinėjo įvairius ADR argumentus, kuriais ji rėmėsi tam tikrų išlaidų atmetimo klausimu.
Skundžiamo sprendimo 103 punkte Bendrasis Teismas priėjo prie išvados, kad atsižvelgdama į konkrečius auditorių konstatavimus ADR turėjo pateikti duomenis, kuriais remiantis būtų įrodyta, kad nagrinėjamos išlaidos atitinka subsidijų sutartyse numatytas atitikties reikalavimams sąlygas. Kadangi ADR nepateikė jokių įtikinamų įrodymų nei per ikiteisminę procedūrą, nei Bendrajame Teisme, šis teismas atmetė trečiąjį ieškinio pagrindą kaip nepagrįstą.
Ketvirtąjį ieškinio pagrindą, grindžiamą galutinėse audito ataskaitose esančiomis galimomis klaidomis, Bendrasis Teismas taip pat atmetė kaip nepagrįstą. Konkrečiai kalbant, remdamasis skundžiamo sprendimo 93 punkte nurodytu Sąjungos finansinės paramos teikimą reglamentuojančiu pagrindiniu principu, skundžiamo sprendimo 157 punkte jis atmetė ADR argumentą, kad auditoriai ir Komisija neatsižvelgė į atliktų darbų kokybę ir į pasiektus rezultatus.
Pirmąjį ieškinio pagrindą, grindžiamą tuo, kad šalys nebuvo susitarusios dėl taikytų audito standartų, ir antrąjį ieškinio pagrindą, grindžiamą galutinių audito ataskaitų nepateikimu per protingą terminą ir tuo, kad Komisija blogai administravo aptariamus veiksmus, Bendrasis Teismas taip pat atmetė kaip nepagrįstus.
Dėl ieškinio penktojo pagrindo, grindžiamo Komisijos kompetencijos priimti ginčijamą sprendimą nebuvimu, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 192 punkte priminė, kad ginčijamo sprendimo teisinis pagrindas yra SESV 299 straipsnis ir finansinio reglamento 79 straipsnio 2 dalis.
Šiuo klausimu skundžiamo sprendimo 195 ir 196 punktuose Bendrasis Teismas pažymėjo, kad finansinio reglamento 79 straipsnio 2 dalis yra šio reglamento skyriuje, kuris taikomas ne konkrečioje Sąjungos veiksmų srityje, o visoms su jos biudžetu susijusioms operacijoms, įskaitant tas, kurios vykdomos pagal sutartinius santykius; taip patvirtina ir minėto reglamento 90 straipsnis.
Tuo remdamasis Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 197 ir 198 punktuose padarė išvadą, kad pagal jurisprudenciją SESV 299 straipsniu ir finansinio reglamento 79 straipsnio 2 dalimi Komisijai suteikiama kompetencija priimti privaloma tvarka vykdytiną sprendimą, neatsižvelgiant į aplinkybę, kad aptariamas skolinis reikalavimas yra „sutartinis“.
Skundžiamo sprendimo 199–213 punktuose Bendrasis Teismas patikslino, kad ši išvada nepažeidžia nei 2010 m. birželio 17 d. Sprendimo CEVA / Komisija (
T‑428/07 ir T‑455/07
,
EU:T:2010:240
), nei 2015 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro / Komisija (
C‑506/13 P
,
EU:C:2015:562
), kuriuose buvo keliamas klausimas, ar debeto aviza yra aktas, dėl kurio galima pareikšti ieškinį, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnį. Bendrojo Teismo teigimu, tokia išvada nepažeidžia ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsnio, nes iš dalies perkvalifikavus ieškinį Bendrasis Teismas toje pačioje byloje nagrinėjo tiek ginčijamo sprendimo teisėtumą, tiek Komisijos skolinio reikalavimo ADR atžvilgiu, dėl kurio priimtas tas sprendimas, pagrįstumą.
Taigi Bendrasis Teismas atmetė ieškinio penktąjį pagrindą kaip nepagrįstą, todėl atmetė visą ieškinį.
Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
Apeliaciniu skundu ADR Teisingumo Teismo iš esmės prašo:
–
panaikinti skundžiamą sprendimą,
–
panaikinti ginčijamą sprendimą ir priimti galutinį sprendimą dėl ginčo, tenkinantį jos pirmojoje instancijoje pateiktus reikalavimus,
–
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi Bendrajame Teisme ir Teisingumo Teisme išlaidas.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
–
atmesti apeliacinį skundą,
–
priteisti iš ADR bylinėjimosi apeliacinėje instancijoje išlaidas.
Dėl apeliacinio skundo
Grįsdama apeliacinį skundą ADR nurodo du pagrindus, iš kurių pirmasis grindžiamas Bendrojo Teismo padaryta teisės klaida aiškinant Sąjungos teisės principą, reglamentuojantį Sąjungos teikiamą finansinę paramą, o antrasis – Bendrojo Teismo padaryta teisės klaida aiškinant SESV 299 straipsnį, finansinio reglamento 79 straipsnį ir Chartijos 47 straipsnį.
Kadangi apeliacinio skundo antrajame pagrinde skundžiamas sprendimas iš esmės ginčijamas tiek, kiek Bendrasis Teismas pripažino Komisijos kompetenciją priimti ginčijamą sprendimą, šį pagrindą reikia nagrinėti pirmiausia.
Dėl antrojo pagrindo
Šalių argumentai
Pirma, ADR teigimu, Bendrasis Teismas klaidingai aiškino SESV 299 straipsnį ir finansinio reglamento 79 straipsnio 2 dalį, kai nusprendė, kad šiomis nuostatomis Komisijai suteikiami įgaliojimai priimti privaloma tvarka vykdytiną nurodymą grąžinti lėšas pagal subsidijų sutartis. Minėti straipsniai šiuo klausimu negali būti pakankamas teisinis pagrindas.
Bendrojo Teismo argumentai, kad finansinio reglamento 79 straipsnio 2 dalis yra teisinis pagrindas, taikomas visiems skoliniams reikalavimams – tiek sutartiniams, tiek nesutartiniams – prieštarauja Teisingumo Teismo jurisprudencijai, pagal kurią Sąjungos reglamentai dėl finansinių taisyklių turi būti aiškinami griežtai (1982 m. gegužės 6 d. Sprendimo BayWa ir kt.,
146/81, 192/81 ir 193/81
,
EU:C:1982:146
,
punktas). Kadangi šioje nuostatoje aiškiai nenurodyta, kad ji taikoma sutartinėms prievolėms, Komisijai negali būti leidžiama ją taikyti sutartiniams santykiams.
ADR teigia, kad skundžiamo sprendimo 196 punkte Bendrojo Teismo padaryta nuoroda į finansinio reglamento 90 straipsnį, t. y. tai, kad šiame straipsnyje aiškiai minimos sutarties nuostatos, kaip tik patvirtina, kad visos sutartiniams santykiams taikytinos nuostatos yra formaliai įvardytos, taigi visos kitos nuostatos šioje srityje netaikomos.
ADR tvirtina, kad skundžiamo sprendimo 200 ir 201 punktuose Bendrojo Teismo pateikti argumentai, kuriais remiantis leidžiama priimti privaloma tvarka vykdytiną nurodymą grąžinti lėšas pagal sutartį, grindžiami Komisijos ir paramos gavėjų sutartinių santykių disproporcija. Toks samprotavimas pažeidžia teisėtų lūkesčių apsaugos principą šių gavėjų atžvilgiu.
Be to, šie argumentai prieštarauja Teisingumo Teismo jurisprudencijai, konkrečiai 2015 m. rugsėjo 9 d. Sprendimui Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro / Komisija (
C‑506/13 P
,
EU:C:2015:562
), kuriame ši klinika ginčijo Komisijos praktikos apeiti jai, kaip sutarties šaliai, tenkančius įsipareigojimus vienašališkai priimant privaloma tvarka vykdytiną nurodymą grąžinti lėšas, užuot kompetentingame teisme pareiškus ieškinį dėl atitinkamos paramos grąžinimo pagal SESV 272 straipsnį, teisinį pagrindą ir galiojimą. ADR mano, kad pagal šią jurisprudenciją Komisija privalo paisyti paramos pagrindo, šiuo atveju – sutarties. Taigi nurodymo grąžinti lėšas priėmimas galimas tik dviem atvejais: kai Komisija nusprendė skirti paramą, priimdama sprendimą dėl subsidijos, arba ji išimties tvarka gali nukrypti nuo aptariamoje subsidijų sutartyje įtvirtintų sutartinių sąlygų, jei kontrahentas aiškiai sutinka ir aptariamos sumos neginčijamos, o nagrinėjamu atveju taip nėra.
ADR teigimu, negalima pritarti Bendrojo Teismo argumentams, kad privaloma tvarka vykdytinas nurodymas grąžinti lėšas neginčijamai sukelia privalomų teisinių pasekmių, nesusijusių su šalis siejančiais sutartiniais santykiais, nes Bendrasis Teismas aiškiai nenurodė, kokios būtent pasekmės nesusijusios su šiais sutartiniais santykiais.
Antra, ADR tvirtina, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad, pripažinus Komisijos kompetenciją priimti privaloma tvarka vykdytinus nurodymus grąžinti lėšas pagal sutartį, nepažeidžiamas Chartijos 47 straipsnis.
Šiuo klausimu ADR teigia, kad prieštaravimą, grindžiamą Chartijos 47 straipsnio pažeidimu, Bendrasis Teismas nagrinėjo atsižvelgdamas tik į teisę kreiptis į teismą ir nesvarstė klausimo dėl teisės į veiksmingą teisinę gynybą. Suteikdamas Komisijai teisę imtis vienašališkų priemonių, nors jos kontrahentas kompetentingame teisme (nesvarbu, ar tai būtų Sąjungos teismas, ar nacionaliniai teismai) pareiškė ieškinį pagal SESV 272 straipsnį, Bendrasis Teismas leistų šiai institucijai apeiti šio kontrahento pareikštą ieškinį. SESV 272 straipsniu grindžiamo ieškinio veiksmingumas gerokai sumažėtų ir, kadangi dėl privaloma tvarka vykdytino nurodymo grąžinti lėšas pareikšti ieškiniai neturi stabdomojo poveikio, tokia situacija galėtų sukelti labai žalingų padarinių paramos gavėjams – jie galėtų bankrutuoti arba būti likviduoti.
Komisija ginčija ADR argumentus, pateiktus antrajam apeliacinio skundo pagrindui pagrįsti.
Teisingumo Teismo vertinimas
Antrajame apeliacinio skundo pagrinde ADR pateikia argumentus, iš esmės grindžiamus klaidingu ne tik SESV 299 straipsnio ir finansinio reglamento 79 straipsnio 2 dalies, bet ir veiksmingos teisminės gynybos principo, įtvirtinto su Chartijos 47 straipsniu susijusioje Teisingumo Teismo jurisprudencijoje, aiškinimu.
–
Dėl SESV 299 straipsnio ir finansinio reglamento 79 straipsnio 2 dalies aiškinimo
Kiek tai susiję su galimu klaidingu SESV 299 straipsnio ir finansinio reglamento 79 straipsnio 2 dalies aiškinimu, pirmiausia reikia nustatyti, ar Komisija turėjo teisę priimti privaloma tvarka vykdytiną sprendimą pagal SESV 299 straipsnio pirmą pastraipą, nors skolinis reikalavimas, kuriuo ji rėmėsi, atsirado dėl sutartinių santykių.
Šiuo klausimu primintina, kad pagal SESV 299 straipsnio pirmą pastraipą Europos Sąjungos Tarybos, Komisijos ar Europos Centrinio Banko (ECB) aktai, kuriais asmenims, išskyrus valstybes, skiriama piniginė prievolė, yra vykdomi privaloma tvarka. Taigi šioje nuostatoje nėra jokio ribojimo dėl akto, kuriuo nustatoma piniginė prievolė, pobūdžio, išskyrus tai, kad ji netaikoma valstybėms narėms skirtiems aktams.
Taip pat pasakytina, kad SESV 299 straipsnio pirma pastraipa yra SESV šeštosios dalies I antraštinės dalies „Institucijas reglamentuojančios nuostatos“ 2 skyriuje „Sąjungos teisės aktai, priėmimo procedūros ir kitos nuostatos“, taigi ši nuostata yra viena iš bendrųjų nuostatų, susijusių su Sąjungos aktais. Tuo remiantis darytina išvada, kad ji taikoma visiems joje nurodytų Sąjungos institucijų aktams, kuriais nustatoma piniginė prievolė.
Vis dėlto, kaip pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 59 punkte, vien SESV 299 straipsnis nėra pakankamas teisinis pagrindas privaloma tvarka vykdytiniems aktams priimti. Šioje nuostatoje nurodytų institucijų teisė priimti tokius aktus turi išplaukti iš kitų nuostatų.
Nagrinėjamu atveju ginčijamame sprendime kaip teisinis pagrindas nurodytas ne tik SESV 299 straipsnis, bet ir finansinio reglamento 79 straipsnio 2 dalis.
Pastarojoje nuostatoje, siejamoje su finansinio reglamento 2 straipsnio b punktu, Komisijai suteikiami įgaliojimai oficialiai nustatyti sumą, gautiną iš asmenų, išskyrus valstybes, priimant privaloma tvarka vykdytiną sprendimą.
Skundžiamo sprendimo 195 punkte Bendrasis Teismas teisingai pažymėjo, kad finansinio reglamento 79 straipsnio 2 dalis yra šio reglamento pirmosios dalies „Bendrosios nuostatos“ skyriuje „Įplaukų operacijos“, po kurio eina išlaidų operacijoms skirtas skyrius. Jis teisingai nurodė, kad šie du skyriai neapsiriboja konkrečia Sąjungos veiksmų sritimi, o taikomi visoms su Sąjungos biudžetu susijusioms operacijoms.
Taigi skundžiamo sprendimo 197 punkte Bendrasis Teismas padarė teisingą išvadą, kad nei SESV 299 straipsnyje, nei finansinio reglamento 79 straipsnio 2 dalyje nedaroma skirtumo pagal tai, ar skolinis reikalavimas, oficialiai nustatytas privaloma tvarka vykdytiname sprendime, yra sutartinės, ar nesutartinės kilmės.
Vadinasi, darytina išvada, kad finansinio reglamento 79 straipsnio 2 dalis gali būti teisinis pagrindas, kuriuo remdamasi Komisija priima privaloma tvarka vykdytinus sprendimus, kaip tai suprantama pagal SESV 299 straipsnį, net jei nagrinėjama piniginė prievolė yra sutartinio pobūdžio.
Šios išvados nepaneigia finansinio reglamento 90 straipsnis, kuriame aiškiai minimi sutartiniai santykiai. Iš tiesų, kaip pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 65 punkte, šiame straipsnyje tik bendrai numatyta, jog visi mokėjimai turi būti pagrįsti įrodymais, kad atitinkamas veiksmas atitinka tokį veiksmą numatantį teisės aktą. Todėl tuo remiantis negalima daryti išvados, kad finansinio reglamento 79 straipsnio 2 dalis netaikoma sutartims.
Tokios išvados juo labiau negali paneigti ADR nurodyta jurisprudencija, pagal kurią Tarybos ar Komisijos reglamentų, kuriais suteikiama teisė gauti išmokas iš Sąjungos fondų, turi būti aiškinami siaurai (šiuo klausimu žr. 1982 m. gegužės 6 d. Sprendimo BayWa ir kt.,
146/81, 192/81 ir 193/81
,
EU:C:1982:146
,
punktą). Iš tiesų ši jurisprudencija taikoma tik normoms, taikomoms išlaidų finansavimui įvairių Sąjungos fondų lėšomis, ir visų pirma yra privaloma siekiant užtikrinti valstybių narių ūkio subjektų lygybę (šiuo klausimu žr. 1979 m. vasario 7 d. Sprendimo Nyderlandai / Komisija,
11/76
,
EU:C:1979:28
,
punktą ir 1979 m. vasario 7 d. Sprendimo Vokietija / Komisija,
18/76
,
EU:C:1979:30
,
punktą). Vis dėlto ji nėra svarbi aiškinant finansinio reglamento 79 straipsnio 2 dalį.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, matyti, kad Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos, kai skundžiamo sprendimo 198 punkte konstatavo, kad SESV 299 straipsniu ir finansinio reglamento 79 straipsnio 2 dalimi Komisijai suteikiama kompetencija priimti ginčijamą sprendimą.
Taip pat primintina, kad ieškinį dėl panaikinimo pagal SESV 263 straipsnį galima pareikšti dėl visų Sąjungos institucijų priimtų aktų, neatsižvelgiant į jų pobūdį ar formą, sukeliančių privalomų teisinių padarinių, kurie daro įtaką ieškovo interesams ir gerokai pakeičia jo teisinę padėtį (2015 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro / Komisija,
C‑506/13 P
,
EU:C:2015:562
,
punktas; 2019 m. vasario 28 d. Sprendimo Alfamicro / Komisija,
C‑14/18 P
,
EU:C:2019:159
,
punktas ir 2020 m. birželio 25 d. Sprendimo SATCEN / KF,
C‑14/19 P
,
ECLI:EU:C:2020:492
,
punktas).
Vis dėlto Sąjungos teismas neturi jurisdikcijos nagrinėti ieškinį dėl panaikinimo, kai ieškovo teisinė padėtis patenka tik į sutartinius santykius, kurių teisinį režimą reglamentuoja susitariančiųjų šalių pasirinkta nacionalinė teisė (šiuo klausimu žr. 2015 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro / Komisija,
C‑506/13 P
,
EU:C:2015:562
,
punktą; 2019 m. vasario 28 d. Sprendimo Alfamicro / Komisija,
C‑14/18 P
,
EU:C:2019:159
,
punktą ir 2020 m. birželio 25 d. Sprendimo SATCEN / KF,
C‑14/19 P
,
ECLI:EU:C:2020:492
,
punktą).
Iš tiesų, jeigu Sąjungos teismas nuspręstų, kad turi jurisdikciją nagrinėti ginčus dėl aktų, susijusių vien su sutartiniais santykiais, panaikinimo, ne tik SESV 272 straipsnis, kuriuo leidžiama Sąjungos teismui suteikti jurisdikciją pagal arbitražinę išlygą, galėtų netekti prasmės, bet ir tais atvejais, kai sutartyje nebūtų tokios išlygos, jo jurisdikcija galėtų būti išplėsta, peržengiant SESV 274 straipsniu, nacionaliniams teismams suteikiančiu bendrąją jurisdikciją nagrinėti ginčus, kurių viena iš šalių yra Sąjunga, nustatytas ribas (2015 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro / Komisija,
C‑506/13 P
,
EU:C:2015:562
,
punktas; 2019 m. vasario 28 d. Sprendimo Alfamicro / Komisija,
C‑14/18 P
,
EU:C:2019:159
,
punktas ir 2020 m. birželio 25 d. Sprendimo SATCEN / KF,
C‑14/19 P
,
ECLI:EU:C:2020:492
,
punktas).
Iš šios jurisprudencijos matyti, kad, esant sutarčiai, kuria ieškovas yra įsipareigojęs vienai iš Sąjungos institucijų, į Sąjungos teismus su ieškiniu pagal SESV 263 straipsnį galima kreiptis tik tuomet, jei skundžiamu aktu siekiama privalomų teisinių pasekmių, nesusijusių su šalis siejančiais sutartiniais santykiais ir lemiančių susitariančiajai institucijai, kaip administracinei institucijai, suteiktų viešosios valdžios prerogatyvų įgyvendinimą (2015 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro / Komisija,
C‑506/13 P
,
EU:C:2015:562
,
punktas ir 2019 m. vasario 28 d. Sprendimo Alfamicro / Komisija,
C‑14/18 P
,
EU:C:2019:159
,
punktas).
Be to, Teisingumo Teismas patikslino, kad debeto aviza ar oficialus pranešimas, kuriais siekiama išieškoti skolą remiantis atitinkama subsidijų sutartimi ir kuriuose nurodytas įvykdymo terminas ir juose konstatuotos skolos mokėjimo sąlygos, negali būti prilyginami vykdomajam raštui, net jeigu juose nurodoma apie jų privalomą vykdymą pagal SESV 299 straipsnį kaip apie vieną iš Komisijos turimų galimybių, jei skolininkas neįvykdytų įsipareigojimo iki nustatyto termino pabaigos (2015 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro / Komisija,
C‑506/13 P
,
EU:C:2015:562
,
punktas ir 2019 m. vasario 28 d. Sprendimo Alfamicro / Komisija,
C‑14/18 P
,
EU:C:2019:159
,
punktas).
Būtent taikydamas šią jurisprudenciją Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 200 punkte nurodė, kad iš principo Komisija sutarčių srityje neturi teisės priimti vienašalių aktų, taip pat ir įgaliojimų suinteresuotojo kontrahento atžvilgiu priimti sprendimo pobūdžio akto, siekdama, kad šis įvykdytų finansinio pobūdžio sutartines prievoles, tačiau privalo prireikus kreiptis į kompetentingą teismą, pateikdama reikalavimą sumokėti. Tuo remdamasis Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 201 punkte padarė teisingą išvadą, kad vien pagal subsidijų sutartį Komisija negali priimti vienašalio akto, kuriuo siekiama susigrąžinti skolinį reikalavimą pagal sutartį.
Vis dėlto, priešingai, nei tvirtina ADR, Teisingumo Teismas minėtoje jurisprudencijoje nepaneigė Komisijos praktikos vienašališkai priimti privaloma tvarka vykdytiną nurodymą grąžinti lėšas esant sutartiniams santykiams. Iš tiesų Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 204 punkte teisingai pažymėjo, kad toje pačioje jurisprudencijoje Teisingumo Teismas tik analizavo remiantis atitinkama sutartimi išsiųstų debeto avizų teisinį pobūdį ir tai, ar jos yra aktai, kuriuos galima ginčyti, tačiau nenagrinėjo klausimo, ar, esant sutartiniams santykiams, Komisija gali remtis savo įgaliojimais oficialiai nustatyti skolinio reikalavimo sumą, priimdama privaloma tvarka vykdytiną sprendimą.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad tuo atveju, kai Komisija priima nurodymą grąžinti lėšas, vykdytiną privaloma tvarka, kaip tai suprantama pagal SESV 299 straipsnį, tokio vienašalio sprendimo padariniai ir privalomumas negali kilti iš sutarties sąlygų, bet kyla iš šio SESV straipsnio ir iš finansinio reglamento 79 straipsnio 2 dalies.
Taigi nagrinėjamu atveju Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 207 punkte teisingai konstatavo, kad ginčijamas sprendimas grindžiamas ne subsidijų sutartimis, o SESV 299 straipsniu, siejamu su finansinio reglamento 79 straipsnio 2 dalimi. Be to, Bendrasis Teismas pagrįstai galėjo prieiti prie išvados, kad šis sprendimas susijęs su Komisijai, kaip administracinei institucijai, suteiktų viešosios valdžios prerogatyvų įgyvendinimu.
Taigi, Bendrojo Teismo negalima kaltinti tuo, kad nepaaiškino, kiek ginčijamas sprendimas sukelia privalomų teisinių pasekmių, nesusijusių su šalis siejančiais sutartiniais santykiais.
Be to, svarbu pažymėti, kad, kai Komisija naudojasi viešosios valdžios prerogatyvomis, priimdama aktus, kurių teisinės pasekmės nesusijusios su sutartiniais santykiais, šie aktai priklauso Sąjungos teismo jurisdikcijai. Tokie aktai, kaip ir nagrinėjamu atveju Komisijos priimtas privaloma tvarka vykdytinas sprendimas, kaip tai suprantama pagal SESV 299 straipsnį, yra asmens nenaudai priimti Sąjungos teisės aktai, todėl dėl jų galima Sąjungos teisme pareikšti ieškinį dėl panaikinimo pagal SESV 263 straipsnį.
Vis dėlto, kaip savo išvados 52–56 punktuose pažymėjo generalinė advokatė, Komisija negali priimti privaloma tvarka vykdytino sprendimo esant sutartiniams santykiams, jei sutartyje nenumatyta arbitražinė išlyga, pagal kurią jurisdikcija suteikta Sąjungos teismui, ir dėl to tokie sutartiniai santykiai priklauso valstybės narės teismų jurisdikcijai. Iš tiesų tokio Komisijos sprendimo priėmimas, nesant arbitražinės išlygos, apribotų šių teismų jurisdikciją, nes Sąjungos teismas taptų kompetentingas nuspręsti dėl šio sprendimo teisėtumo. Taip Komisija galėtų sistemingai apeiti pirminėje teisėje įtvirtintą jurisdikcijos padalijimą tarp Sąjungos teismų ir nacionalinių teismų, primintą šio sprendimo 62–64 punktuose. Todėl Komisijos įgaliojimai priimti privaloma tvarka vykdytinus sprendimus esant sutartiniams santykiams turi būti riboti ir taikomi tik sutartims, kuriose yra arbitražinė išlyga, pagal kurią jurisdikcija suteikiama Sąjungos teismui.
Galiausiai Bendrajam Teismui taip pat negalima priekaištauti, kad jis pažeidė teisėtų lūkesčių apsaugos principą, pripažindamas, kad, esant sutartiniams santykiams, Komisija gali vienašališkai pasinaudoti finansinio reglamento 79 straipsnio 2 dalyje, siejamoje su SESV 299 straipsniu, jai suteiktais įgaliojimais.
Šiuo klausimu primintina, kad teisė remtis teisėtų lūkesčių apsaugos principu reiškia, kad atitinkamam asmeniui kompetentingos Sąjungos institucijos suteikė tikslių, nesąlyginių ir tikrovę atitinkančių garantijų, kildinamų iš patvirtintų ir patikimų šaltinių (žr., be kita ko, 2006 m. birželio 22 d. Sprendimo Belgija ir Forum 187 / Komisija,
C‑182/03 ir C‑217/03
,
EU:C:2006:416
,
punktą ir 2011 m. balandžio 7 d. Sprendimo Graikija / Komisija,
C‑321/09 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2011:218
,
punktą). Tačiau niekas negali teigti, kad buvo pažeistas šis principas, jeigu tokių garantijų nebuvo (2019 m. sausio 31 d. Sprendimo Islamic Republic of Iran Shipping Lines ir kt. / Komisija,
C‑225/17 P
,
EU:C:2019:82
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Taigi nagrinėjamu atveju, kaip savo išvados 80 punkte pažymėjo generalinė advokatė, ADR negalėjo teigti, kad Sąjungos teismo jurisprudencija jai suteikė kokių nors garantijų, kuriomis remiantis Komisija negalėjo įgyvendinti finansinio reglamento 79 straipsnio 2 dalyje įtvirtintų įgaliojimų oficialiai konstatuoti skolinį reikalavimą pagal sutartį, priimdama privaloma tvarka vykdytiną sprendimą.
Be to, laikydamasi gero administravimo pareigos, pagal kurią tuo atveju, kai pasilieka teisę įgyvendinti tokius įgaliojimus esant sutartiniams santykiams, Komisija privalo tai aiškiai įtvirtinti atitinkamos sutarties sąlygoje, nagrinėjamu atveju ji subsidijų sutarčių II.19.5 straipsnyje nurodė, kad gali oficialiai nustatyti skolinio reikalavimo sumą, gautiną iš asmenų, išskyrus valstybes nares, priimdama sprendimą, kuris turi būti vykdomas. Vadinasi, ADR turėjo žinoti, kad pagal subsidijų sutartis Komisija galėjo priimti tokį sprendimą, koks yra ginčijamas.
Taigi argumentus, grindžiamus klaidingu SESV 299 straipsnio ir finansinio reglamento 79 straipsnio 2 dalies aiškinimu, reikia atmesti kaip nepagrįstus.
–
Dėl veiksmingos teisminės gynybos principo
Dėl ADR argumentų, grindžiamų Chartijos 47 straipsnyje įtvirtinto veiksmingos teisminės gynybos principo pažeidimu, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 210 punkte teisingai priminė, kad šis principas yra bendrasis Sąjungos teisės principas, sudarytas iš įvairių elementų, tarp kurių yra teisė kreiptis į teismą (šiuo klausimu žr. 2012 m. lapkričio 6 d. Sprendimo Otis ir kt.,
C‑199/11
,
EU:C:2012:684
,
ir
punktus).
Skundžiamo sprendimo 211 punkte Bendrasis Teismas priminė Teisingumo Teismo jurisprudenciją, pagal kurią tam, kad teismas galėtų pagal Chartijos 47 straipsnį priimti sprendimą dėl ginčo, susijusio su iš Sąjungos teisės išplaukiančiomis teisėmis ir pareigomis, reikia, kad jis turėtų jurisdikciją nagrinėti visus klausimus, susijusius su jo nagrinėjamai bylai svarbiomis faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis (šiuo klausimu žr. 2012 m. lapkričio 6 d. Sprendimo Otis ir kt.,
C‑199/11
,
EU:C:2012:684
,
punktą).
Iš skundžiamo sprendimo 70 punkte primintos Bendrojo Teismo jurisprudencijos matyti, kad gavęs SESV 263 straipsniu grindžiamą ieškinį dėl panaikinimo Sąjungos teismas gali vertinti tik pagrindus, kuriais ginčijamas ginčijamo akto teisėtumas pagal Sąjungos teisę, o pagal SESV 272 straipsnį pateiktame ieškinyje ieškovas gali remtis tik sutarties nuostatų arba atitinkamai sutarčiai taikomos teisės pažeidimais.
Darytina išvada, kad pagal šią Bendrojo Teismo jurisprudenciją Sąjungos teismas, į kurį kreiptasi su ieškiniu dėl privaloma tvarka vykdytino sprendimo, priimto pagal institucijos kompetenciją, nesusijusią su šalis siejančiais sutartiniais santykiais, panaikinimo, turi pripažinti nepriimtinu bet kokį ieškinio pagrindą, grindžiamą atitinkamos sutarties sąlygų nevykdymu arba šiai sutarčiai taikytinų nacionalinės teisės nuostatų pažeidimu.
Tuo atveju, kai Sąjungos teismas vis dėlto ketina nagrinėti su minėta sutartimi susijusį ieškinio dėl panaikinimo pagrindą, taip pat pagal minėtą Bendrojo Teismo jurisprudenciją jis turėtų išnagrinėti, ar jam pateiktas ieškinys gali būti perkvalifikuotas, be kita ko, taip, kad juo prašoma ne vien panaikinti ginčijamą sprendimą, bet ir pripažinti, kad Komisija neturi nagrinėjamo iš sutarties kylančio skolinio reikalavimo teisių. Nagrinėjamu atveju Bendrasis Teismas tai išnagrinėjo skundžiamo sprendimo 56–62 punktuose ir padarė išvadą, kad toks perkvalifikavimas yra galimas.
Vis dėlto toks ieškinio perkvalifikavimas ne tik priklauso nuo Sąjungos teismo valios, bet ir, remiantis ta pačia Bendrojo Teismo jurisprudencija, siejamas su nuo šios valios nepriklausančiomis sąlygomis, kaip antai aplinkybe, kad ieškovas aiškiai tam neprieštarauja, ir tuo, kad egzistuoja ieškinio pagrindas, grindžiamas nagrinėjamus sutartinius santykius reglamentuojančių normų pažeidimu, todėl jis negali būti laikomas užtikrinančiu veiksmingą teisminę gynybą pagal Chartijos 47 straipsnį, nes, kaip priminta šio sprendimo 80 punkte, pagal šią pagrindinę teisę reikalaujama, kad šis teismas išnagrinėtų visus klausimus, susijusius su jo nagrinėjamai bylai svarbiomis faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis.
Be to, pagal skundžiamo sprendimo 70 punkte nurodytą Bendrojo Teismo jurisprudenciją, kai nėra jokio akto, kurį galima atsieti nuo atitinkamos sutarties, gavęs SESV 272 straipsniu grindžiamą ieškinį Sąjungos teismas iš esmės vertina tik ieškinio pagrindus, grindžiamus atitinkamos sutarties sąlygų neįvykdymu arba šiai sutarčiai taikytinos teisės pažeidimu.
Vykdydama sutartį Komisija ir toliau turi laikytis pareigų, kurios jai tenka pagal Chartiją ir bendruosius Sąjungos teisės principus. Taigi aplinkybė, kad atitinkamai sutarčiai taikytina teisė neužtikrina tų pačių garantijų kaip Chartija ir bendrieji Sąjungos teisės principai, neatleidžia Komisijos nuo pareigos užtikrinti, kad šios teisės nuostatų būtų laikomasi jos kontrahentų atžvilgiu.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad ši jurisprudencija, kurioje daromas skirtumas pagal tai, ar nurodytus ieškinio pagrindus Sąjungos teismas, į kurį kreiptasi su tuo ieškiniu, turi traktuoti kaip grindžiamus vienu iš SESV 263 straipsnio antroje pastraipoje nurodytų pažeidimų arba atvejų, ar, priešingai, kaip grindžiamus atitinkamos sutarties sąlygų neįvykdymu arba šiai sutarčiai taikomų nacionalinės teisės nuostatų pažeidimu, negali užtikrinti, kad bus išnagrinėti visi klausimai, susiję su bylai išspręsti svarbiomis faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis, siekiant užtikrinti Chartijos 47 straipsnyje nurodytą veiksmingą teisminę gynybą.
Taigi, kai pagal SESV 263 straipsnį Sąjungos teisme pareiškiamas ieškinys dėl privaloma tvarka vykdytino Komisijos sprendimo, kuriame oficialiai nustatoma skolinio reikalavimo pagal sutartį suma, panaikinimo, šis teismas turi jurisdikciją nagrinėti tą ieškinį, atsižvelgiant į tai, kad šis sprendimas priimtas įgyvendinant viešosios valdžios prerogatyvas. Vis dėlto nagrinėdamas tokį ieškinį minėtas teismas turi išnagrinėti ne tik panaikinimo pagrindus, grindžiamus dėl Komisijos, kaip administracinės institucijos, veiksmų atsiradusiomis faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis, bet ir pagrindus, grindžiamus iš Komisijos ir ieškovo sutartinių santykių kylančiomis faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis. Jeigu toks ieškinys apima ir priešieškinį, grindžiamą atitinkamos sutarties sąlygų neįvykdymu, Sąjungos teismas negali pripažinti tokio priešieškinio nepriimtinu, motyvuodamas tuo, kad tai yra nurodymas, kurio sprendimą dėl panaikinimo priimantis teismas negali priimti.
Darytina išvada, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 70 punkte konstatavo, kad nagrinėdamas SESV 263 straipsniu grindžiamą ieškinį Sąjungos teismas turi vertinti ginčijamo akto teisėtumą, atsižvelgdamas tik į Sąjungos teisę, o pagal SESV 272 straipsnį pateiktame ieškinyje ieškovas gali pagrįstai remtis tik atitinkamos sutarties sąlygų neįvykdymu arba šiai sutarčiai taikytinos teisės pažeidimu.
Vis dėlto tuo atveju, kai skundžiamo sprendimo motyvai pakankamai pagrindžia to sprendimo rezoliucinę dalį, reikia atmesti visą apeliacinį skundą (šiuo klausimu žr. 2017 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo Prancūzija / Schlyter,
C‑331/15 P
,
EU:C:2017:639
,
punktą). Skundžiamo sprendimo 72–80 punktuose siekdamas nustatyti, kiek jam pateiktas ieškinys gali būti perkvalifikuotas, Bendrasis Teismas išsamiai išnagrinėjo visus klausimus, susijusius su sprendimui nagrinėjamoje byloje priimti reikšmingomis faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis, ir tokia teisės klaida neturėjo įtakos skundžiamo sprendimo rezoliucinei daliai.
Taigi argumentai, grindžiami Teisingumo Teismo jurisprudencijoje, susijusioje su Chartijos 47 straipsniu, įtvirtinto veiksmingos teisminės gynybos principo pažeidimu, yra nereikšmingi, todėl juos taip pat reikia atmesti.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, antrasis apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas.
Dėl pirmojo pagrindo
Šalių argumentai
Pirmajame apeliacinio skundo pagrinde ADR teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 157 punkte ypač siaurai aiškino Sąjungos finansinės paramos teikimą reglamentuojantį pagrindinį principą, pagal kurį Sąjunga gali subsidijuoti tik faktiškai patirtas išlaidas.
ADR mano, kad toks aiškinimas prieštarauja proporcingumo principui. Kai paramos gavėjas gali kitomis priemonėmis įrodyti, kad išlaidos faktiškai patirtos ir kad paslaugų kokybė neginčijama, paraiška dėl subsidijos teikimo negali būti atmesta.
Be to, ADR teigimu, aiškinant kiekvieną pagrindinį principą reikia remtis jo tikslu ir bendra struktūra. Šiuo klausimu ADR pabrėžia, kad Bendrojo Teismo pateiktas aiškinimas prieštarauja Sąjungos teisės aktų leidėjo valiai, nes pati Komisija savo pasiūlyme priimti naują Sąjungos finansinį reglamentą pripažino, kad yra realus poreikis „palengvinti paramos iš Sąjungos lėšų gavėjų padėtį“ ir kad reikia sutelkti dėmesį į „rezultatus ir pridėtinę vertę, o ne į administracines procedūras“.
Dėl Komisijos nurodyto tariamo viešųjų pirkimų ir subsidijų sutarčių skirtumo ADR tvirtina negalėjusi nei laisvai pasinaudoti veiksmų, kurių imtasi, rezultatais, nei būti jų „savininkė“.
Komisija teigia, kad apeliacinio skundo pirmasis pagrindas laikytinas kvestionuojančiu Bendrojo Teismo atliktą faktinių aplinkybių vertinimą, todėl jis turi būti atmestas kaip nepriimtinas, o likusią šio pagrindo dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia primintina, kad skundžiamo sprendimo 94–115 punktuose Bendrasis Teismas konstatavo, jog Komisija įvykdė jai tenkančią įrodinėjimo pareigą ir kad ADR nepateikė jokių įrodymų, patvirtinančių, jog ginčijamos išlaidos buvo patirtos laikantis subsidijų sutartyse nustatytų sąlygų. Pažymėtina, kad šios Bendrojo Teismo išvados apeliaciniame skunde neginčijamos ir kad ADR nenurodo jokio Bendrajam Teismui pateiktų audito ataskaitų, kuriomis grindžiamos Komisijos pretenzijos dėl subsidijų sutarčių vykdymo, iškraipymo.
Nagrinėjant pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą, reikia tik išanalizuoti, ar Bendrasis Teismas teisingai aiškino Sąjungos finansinės paramos teikimą reglamentuojantį pagrindinį principą taip, kad subsidijuojamos tik faktiškai patirtos išlaidos ir neatsižvelgiama į suteiktų paslaugų kokybę.
Atsižvelgiant į tai, reikėtų pažymėti, kad Komisija pagal SESV 317 straipsnį turi užtikrinti, kad būtų laikomasi patikimo finansų valdymo principo. Ji taip pat turi užtikrinti Sąjungos finansinių interesų apsaugą, vykdydama jos biudžetą. Tas pats taikoma sutartiniams santykiams, nes Komisijos skiriamos subsidijos finansuojamos iš Sąjungos biudžeto. Pagal Sąjungos finansinės paramos teikimą reglamentuojantį pagrindinį principą Sąjunga gali subsidijuoti tik faktiškai patirtas išlaidas (2019 m. vasario 28 d. Sprendimo Alfamicro / Komisija,
C‑14/18 P
,
EU:C:2019:159
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Vadinasi, Komisija negali, nepažeisdama šių SESV nustatytų principų, patvirtinti iš Sąjungos biudžeto finansuojamų išlaidų be teisinio pagrindo. Taigi subsidijos atveju jos suteikimo ir panaudojimo sąlygos reguliuojamos subsidijos sutartimi ir, konkrečiai kalbant, sąlygomis, susijusiomis su šios subsidijos sumos nustatymu atsižvelgiant į Komisijos kontrahento deklaruotas išlaidas (2019 m. vasario 28 d. Sprendimo Alfamicro / Komisija,
C‑14/18 P
,
EU:C:2019:159
,
punktas).
Taigi, jeigu subsidijos gavėjo deklaruotos išlaidos neatitinka reikalavimų pagal atitinkamą subsidijos sutartį, nes manoma, kad jos negali būti patikrintos ir (arba) yra nepatikimos, Komisija neturi kito pasirinkimo, tik susigrąžinti subsidijos dalį, atitinkančią nepagrįstas sumas, nes remdamasi teisiniu pagrindu, kurį sudaro ši subsidijos sutartis, ši institucija gali iš Sąjungos biudžeto sumokėti tik tinkamai pateisintas sumas (2019 m. vasario 28 d. Sprendimo Alfamicro / Komisija,
C‑14/18 P
,
EU:C:2019:159
,
punktas).
Taigi nagrinėjamu atveju Komisija turėjo nurodyti grąžinti netinkamas finansuoti išlaidas atitinkančias sumas, kaip nurodyta subsidijų sutartyse įtvirtintose finansinėse sąlygose.
Šios išvados negali paneigti tai, kad pateikdama pasiūlymą dėl naujo finansinio reglamento Komisija pati pripažino, kad yra administracinio supaprastinimo poreikis ir kad reikia sutelkti dėmesį į pasiektus rezultatus, nes toks pasiūlymas neturi reikšmės nagrinėjant šią bylą – jai taikomas šio sprendimo 2 punkte nurodytas finansinis reglamentas.
Vadinasi, Bendrajam Teismui negalima priekaištauti, kad jis pernelyg siaurai aiškino Sąjungos finansinės paramos teikimą reglamentuojantį pagrindinį principą, kai skundžiamo sprendimo 93 punkte konstatavo, kad pareiga laikytis nustatytų finansavimo sąlygų yra vienas iš „pagrindinių paramos gavėjo įsipareigojimų“.
Tokiomis aplinkybėmis ADR argumentas, susijęs su klausimu, ar paramos gavėjui turi būti leista įrodyti patirtas išlaidas kitais būdais, nei numatytieji sutarties sąlygose, taip pat turi būti atmestas. Iš tiesų, pirma, sutarties nuostatose įtvirtintos finansinės sąlygos yra privalomos abiem susitariančiosioms šalims ir Komisija, kuri jų privalo laikytis taip pat, kaip ir paramos gavėjas, negali būti verčiama nuo jų nukrypti ir priimti kitokius įrodymus. Antra, bet kuriuo atveju tokie argumentai susiję su Bendrojo Teismo atliktu įrodymų vertinimu. Tik Bendrasis Teismas turi kompetenciją konstatuoti ir vertinti reikšmingas faktines aplinkybes ir įrodymus. Taigi tokių faktinių aplinkybių ir įrodymų vertinimas nėra teisės klausimas, dėl kurio galima pateikti apeliacinį skundą Teisingumo Teismui, išskyrus atvejus, kai jie buvo iškraipyti (2005 m. birželio 28 d. Sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. / Komisija,
C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P
,
EU:C:2005:408
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Be to, kai dalis išlaidų buvo pripažintos neatitinkančiomis reikalavimų, nes paramos gavėjas nesilaikė sutartinių prievolių pateisinti jam suteiktų sumų panaudojimą, tai, kad paramos gavėjas per tą laiką užbaigė projektą pagal subsidijos sutartį, neturi jokios įtakos šiam įpareigojimui, nes subsidija nėra atlygis už pagal subsidijos sutartį įgyvendintą projektą (šiuo klausimu žr. 2006 m. sausio 19 d. Sprendimo Comunità montana della Valnerina / Komisija,
C‑240/03 P
,
EU:C:2006:44
,
punktą ir 2019 m. vasario 28 d. Sprendimo Alfamicro / Komisija,
C‑14/18 P
,
EU:C:2019:159
,
punktą).
Kadangi subsidija nėra atlygis už įgyvendintą projektą, aplinkybė, ar paramos gavėjams suteikiama pagaminto produkto materiali ir intelektinė nuosavybė, ar ne, neturi reikšmės.
Darytina išvada, kad Bendrasis Teismas nepažeidė proporcingumo principo, kai skundžiamo sprendimo 157 punkte konstatavo, jog paramos gavėjui nepakanka įrodyti, kad projektas buvo įgyvendintas, siekiant pateisinti konkrečios subsidijos skyrimą, bet jis taip pat privalo įrodyti, kad deklaruotas išlaidas patyrė pagal nustatytas atitinkamos paramos skyrimo sąlygas.
Taigi apeliacinio skundo pirmąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, reikia atmesti visą apeliacinį skundą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas.
Pagal šio Procedūros reglamento 138 straipsnio 3 dalį, taikomą apeliaciniame procese pagal jo 184 straipsnio 1 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama, kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas. Tačiau Teisingumo Teismas gali nuspręsti, kad, be savo bylinėjimosi išlaidų, šalis padengia dalį kitos šalies bylinėjimosi išlaidų, jeigu tai pateisinama atsižvelgiant į nagrinėjamos bylos aplinkybes.
Kadangi išnagrinėjus apeliacinio skundo antrąjį pagrindą paaiškėjo, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, tačiau ši klaida nelėmė skundžiamo sprendimo panaikinimo, galima pagrįstai nuspręsti, kad ADR turi padengti du trečdalius Komisijos patirtų bylinėjimosi išlaidų, o Komisija turi padengti vieną trečdalį savo ir vieną trečdalį ADR bylinėjimosi išlaidų.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

1.
Atmesti apeliacinį skundą.

2.
ADR Center SpA
padengia du trečdalius savo ir du trečdalius Europos Komisijos patirtų bylinėjimosi išlaidų.

3.
Europos Komisija padengti trečdalį savo ir trečdalį
ADR Center SpA
patirtų bylinėjimosi išlaidų.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.