CELEX: 62021CJ0243
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Telesakari
Direktīva 2002/19/EK (piekļuves direktīva)
8. panta 3. punkts
Direktīva 2014/61/ES
1. panta 3. un 4. punkts un 3. panta 5. punkts
Valsts regulatīvās iestādes tiesības noteikt ex ante reglamentējošus nosacījumus attiecībā uz piekļuvi tāda tīkla operatora fiziskajai infrastruktūrai, kuram nav būtiskas ietekmes tirgū
Strīda par piekļuvi neesamība

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/19/EK (2002. gada 7. marts) par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (piekļuves direktīva) (
OV 2002, L 108, 7. lpp.
), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 25. novembra Direktīvu 2009/140/EK (
OV 2009, L 337, 37. lpp.
) (turpmāk tekstā – “piekļuves direktīva”), 8. panta 3. punktu, lasot to kopsakarā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/61/ES (2014. gada 15. maijs) par pasākumiem ātrdarbīgu elektronisko sakaru tīklu izvēršanas izmaksu samazināšanai (
OV 2014, L 155, 1. lpp.
) 1. panta 3. un 4. punktu un 3. panta 5. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
TOYA sp. z o.o
. un
Polska Izba Informatyki i Telekomunikacji
(Polijas informācijas tehnoloģiju un telesakaru palāta, Polija), no vienas puses, un
Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej
(Elektronisko sakaru iestādes priekšsēdētājs, Polija; turpmāk tekstā – “
UKE
priekšsēdētājs”), no otras puses, saistībā ar šī priekšsēdētāja 2018. gada 11. septembra lēmumu noteikt
TOYA
saistošus
ex ante
reglamentējošos nosacījumus, kas regulē noteikumus un kārtību, ar kādiem tiek īstenota piekļuve šī uzņēmuma fiziskajai infrastruktūrai (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Piekļuves direktīva
Piekļuves direktīvas 1. panta “Darbības joma un mērķis” 1. punkts bija formulēts šādi:
“Saskaņā ar [Eiropas Parlamenta un Padomes] Direktīvā 2002/21/EK [(2002. gada 7. marts) par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (
OV 2002, L 108, 33. lpp.
)] paredzētajiem noteikumiem šī direktīva saskaņo veidu, kādā dalībvalstis reglamentē piekļuvi elektroniskajiem komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām, un to savstarpējo savienojumu. Mērķis ir saskaņā ar iekšējā tirgus principiem izveidot reglamentējošus noteikumus tādām attiecībām starp tīklu un pakalpojumu nodrošinātājiem, kas radīs ilgstošu konkurenci, elektronisko komunikāciju pakalpojumu savstarpējo savietojamību un labumu patērētājiem.”
Piekļuves direktīvas 5. panta “Valsts pārvaldes [regulatīvo] iestāžu tiesības un pienākumi attiecībā uz piekļuvi un savstarpēju savienojumu” 1. un 3. punktā bija noteikts:
“1.   Valsts pārvaldes [regulatīvās] iestādes, darbojoties saskaņā ar Direktīvas 2002/21/EK (pamatdirektīva) 8. pantā noteiktajiem mērķiem, veicina un, attiecīgos gadījumos, nodrošina, saskaņā ar šīs direktīvas noteikumiem, atbilstīgu piekļuvi pakalpojumiem un to savstarpēju savienojumu un savietojamību, veicot savus pienākumus, veicinot efektivitāti, noturīgu konkurenci, efektīvus ieguldījumus un inovācijas un sniedzot maksimālu labumu tiešajiem lietotājiem.
Jo īpaši, neskarot pasākumus, kurus var veikt attiecībā uz uzņēmumiem, kam ir būtiska ietekme tirgū, saskaņā ar 8. pantu, valsts pārvaldes [regulatīvās] iestādes var uzlikt:
a)
līmenī, kas nepieciešams, lai nodrošinātu pilnīgu pārklājumu, pienākumus uzņēmumiem, kas kontrolē piekļuvi lietotājiem, attaisnotos gadījumos ieskaitot pienākumu savstarpēji savienot to tīklus, ja tas jau nav izdarīts;
ab)
pamatotos gadījumos un ciktāl tas vajadzīgs – pienākumus uzņēmumiem, kuri kontrolē lietotāju piekļuvi, ar mērķi padarīt to pakalpojumus savietojamus;
b)
līmenī, kas nepieciešams, lai nodrošinātu lietotāju pieejamību ciparu radio un televīzijas pārraides pakalpojumiem, ko precizējusi dalībvalsts, pienākumus operatoriem nodrošināt piekļuvi citām iekārtām, kas minētas I pielikuma II daļā, ar godīgiem, samērīgiem un nediskriminējošiem noteikumiem.
[..].
3.   Attiecībā uz piekļuvi un savstarpēju savienojumu, kas minēti 1. punktā, dalībvalstis nodrošina to, ka valsts pārvaldes [regulatīvā] iestāde ir pilnvarota iejaukties pēc savas iniciatīvas – pamatotos gadījumos, lai nodrošinātu politikas mērķus, kas minēti Direktīvas 2002/21/EK (pamatdirektīva) 8. pantā, saskaņā ar šīs direktīvas noteikumiem un procedūrām, kas minētas Direktīvas 2002/21/EK (pamatdirektīva) 6., 7., 20. un 21. pantā.”
Piekļuves direktīvas 8. panta “Pienākumu uzlikšana, grozīšana vai atcelšana” 1.–3. punktā bija noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina to, ka valsts pārvaldes [regulatīvās] iestādes ir tiesīgas uzlikt pienākumus, kas noteikti 9. līdz 13.a pantā.
2.   Ja operators saskaņā ar Direktīvas 2002/21/EK (pamatdirektīva) 16. pantu veiktās tirgus analīzes rezultātā ir izraudzīts kā tāds operators, kuram ir būtiska ietekme konkrētā tirgū, valsts pārvaldes [regulatīvās] iestādes atbilstīgi uzliek pienākumus, kas minēti šīs direktīvas 9. līdz 13. pantā.
3.   Neskarot:
–
5. panta 1. punkta un 6. panta noteikumus,
–
Direktīvas 2002/21/EK (pamatdirektīva) 12. un 13. panta noteikumus, [Eiropas Parlamenta un Padomes] Direktīvas 2002/20/EK [(2002. gada 7. marts) par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva) (
OV 2002, L 108, 21. lpp.
)] pielikuma B daļas 7. nosacījumu, kas piemērots saskaņā ar minētās direktīvas 6. panta 1. punktu, [Eiropas Parlamenta un Padomes] Direktīvas 2002/22/EK [(2002. gada 7. marts) par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) (
OV 2002, L 108, 51. lpp.
)] 27., 28. un 30. pantu, un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/58/EK (2002. gada 12. jūlijs) par personas datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību elektronisko komunikāciju nozarē (Direktīva par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju) [(
OV 2002, L 201, 37. lpp.
)] attiecīgos noteikumus, kas iekļauj pienākumus uzņēmumiem, kas nav izraudzīti kā tādi uzņēmumi, kuriem ir būtiska ietekme tirgū, vai
–
nepieciešamību ievērot starptautiskās saistības,
valsts pārvaldes [regulatīvās] iestādes neuzliek 9. līdz 13. pantā minētos pienākumus operatoriem, kas nav izraudzīti saskaņā ar 2. punktu.
[..]”.
Pamatdirektīva
Direktīvas 2002/21 redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2009/140 (turpmāk tekstā – “pamatdirektīva”), 8. pantā “Politikas mērķi un reglamentējoši principi” bija paredzēts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina to, ka, veicot šajā direktīvā un īpašajās direktīvās noteiktos reglamentējošos uzdevumus, valsts regulatīvās iestādes veic visus pamatotos pasākumus, kas ir vērsti uz 2., 3. un 4. punktā izklāstīto mērķu sasniegšanu. Šādi pasākumi ir proporcionāli minētajiem mērķiem.
[..].
2.   Valsts regulatīvās iestādes veicina konkurenci elektronisko komunikāciju tīklu, elektronisko komunikāciju pakalpojumu un saistīto iekārtu un pakalpojumu nodrošināšanā [..]
[..].
3.   Valsts regulatīvās iestādes veicina iekšējā tirgus attīstīb[u] [..]
[..].
4.   Valsts regulatīvās iestādes pārstāv [sekmē] Eiropas Savienības pilsoņu intereses [..]
[..].
5.   Valsts regulatīvās iestādes, īstenojot 2., 3. un 4. punktā minētos politikas mērķus, piemēro objektīvus, pārskatāmus, nediskriminējošus un samērīgus reglamentēšanas principus [..]
[..].”
Pamatdirektīvas 12. pantā “Elektronisko sakaru tīklu nodrošinātāju tīkla elementu un saistītu iekārtu līdzāsatrašanās un koplietošana” bija noteikts:
“1.   Ja uzņēmumam, kas nodrošina elektronisko sakaru tīklus, saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir tiesības uzstādīt iekārtas uz, virs vai zem valsts īpašuma vai privātīpašuma, vai tas var izmantot procedūru īpašuma atsavināšanai vai izmantošanai, valsts regulatīvajām iestādēm, pilnībā ņemot vērā proporcionalitātes principu, ir tiesības noteikt šādu iekārtu vai īpašuma, tostarp ēku, ievadu ēkās, ēku iekšējo instalāciju, stabu, antenu, torņu un citu atbalsta konstrukciju, kabeļu šahtu, cauruļvadu, kabeļu aku un sadales punktu koplietošanu.
2.   Dalībvalstis var prasīt, lai 1. punktā minēto tiesību turētāji atļauj iekārtu vai īpašuma koplietošanu (tostarp fizisku līdzāsatrašanos) vai veic pasākumus, ar ko atvieglotu valsts pasūtījuma darbu koordinēšanu, lai aizsargātu vidi, sabiedrības veselību, sabiedrības drošību vai izpildītu pilsētplānošanas un valsts mēroga plānošanas mērķus, un to var darīt tikai pēc atbilstīga sabiedriskās apspriešanās laikposma, kurā visām ieinteresētajām pusēm dod iespēju paust viedokli. Šādā koplietošanas vai koordinēšanas procedūrā var ietvert noteikumus par iekārtu vai īpašuma koplietošanas izmaksu sadali.
3.   Dalībvalstis nodrošina, ka valstu iestādes pēc piemērota perioda, kad ir veikta sabiedriskā apspriešana, kuras laikā visām ieinteresētajām pusēm ir iespēja paust savu viedokli, ir pilnvarotas arī uzlikt 1. punktā minēto tiesību turētājiem un/vai šādas instalācijas īpašniekam pienākumu kopīgi lietot iekšējo instalāciju ēkās vai līdz pirmajam koncentrēšanas vai sadales punktam, ja tas atrodas ārpus ēkas, ja to pamato apstāklis, ka šādas infrastruktūras dublēšana būtu ekonomiski neefektīva vai fiziski nepraktiska. Šādi koplietošanas vai saskaņošanas pasākumi var ietvert noteikumus par iekārtu vai īpašuma koplietošanas izmaksu sadali, attiecīgā gadījumā veicot korekcijas atkarībā no riska.
4.   Dalībvalstis nodrošina, ka kompetentās valsts iestādes [var] prasīt, lai uzņēmumi pēc kompetento iestāžu lūguma sniedz vajadzīgo informāciju, lai kompetentās iestādes kopā ar valsts pārvaldes iestādēm varētu izstrādāt detalizētu kopsavilkumu par 1. punktā minēto iekārtu būtību, pieejamību un ģeogrāfisko atrašanās vietu un darīt to pieejamu ieinteresētajām pusēm.
5.   Pasākumi, ko valstu regulatīvās iestādes veic saskaņā ar šo pantu, ir objektīvi, pārskatāmi, nediskriminējoši un samērīgi. Attiecīgos gadījumos šos pasākumus veic sadarbībā ar vietējām iestādēm.”
Direktīva 2014/61
Direktīvas 2014/61 9., 11. un 12. apsvērums ir formulēts šādi:
“(9)
Pasākumiem, kuru mērķis ir efektīvāk izmantot esošo infrastruktūru un mazināt izmaksas un šķēršļus jaunu inženiertehnisko darbu veikšanā, būtu ievērojami jāveicina tas, ka tiek nodrošināta ātrdarbīgu elektronisko sakaru tīklu ātra un plaša izvēršana, vienlaikus saglabājot efektīvu konkurenci, tomēr negatīvi neietekmējot esošās publiskās infrastruktūras drošumu, drošību un raitu darbību.
[..].
(11)
Šīs direktīvas mērķis ir noteikt dažu tiesību un pienākumu minimumu, kas visā Savienībā piemērojams, lai atvieglotu ātrdarbīgu elektronisko sakaru tīklu izvēršanu un starpnozaru koordinēšanu. Nodrošinot vienlīdzīgu konkurences apstākļu minimālo līmeni, saskaņā ar subsidiaritātes principu ar šo procesu nebūtu jāskar valsts un vietējā līmenī ieviesto labāko praksi un pasākumus, kuri ietver sīkāk izstrādātus noteikumus un nosacījumus, kā arī pasākumus, kas papildina minētās tiesības un pienākumus.
(12)
Ievērojot
lex specialis
principu – ja piemēro specifiskākus regulatīvus pasākumus saskaņā ar Savienības tiesību normām, tiem būtu jādod priekšroka salīdzinājumā ar šajā direktīvā noteikto tiesību un pienākumu minimumu. Tāpēc ar šo direktīvu nebūtu jāskar Savienības tiesisko regulējumu elektronisko sakaru jomā, kas izklāstīts [..] Direktīvā 2002/21/EK [..], kā arī [..] Direktīvā 2002/19/EK [..], [..] Direktīvā 2002/20/EK [..], [..] Direktīvā 2002/22/EK [..] un Komisijas Direktīvā 2002/77/EK [(2002. gada 16. septembris), par konkurenci elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu tirgū (
OV 2002, L 249, 21. lpp.
)], tostarp saskaņā ar šo tiesisko regulējumu pieņemtos valstu pasākumus, piemēram, specifiskus simetriskus vai asimetriskus regulatīvos pasākumus.”
Direktīvas 2014/61 1. pantā “Priekšmets un darbības joma” ir paredzēts:
“1.   Šīs direktīvas mērķis ir atvieglot un stimulēt ātrdarbīgu elektronisko sakaru tīklu izvēršanu, veicinot esošās fiziskās infrastruktūras koplietošanu un dodot iespēju efektīvāk izvērst jaunu fizisko infrastruktūru, lai šādus tīklus varētu izvērst par zemākām izmaksām.
2.   Ar šo direktīvu tiek noteiktas minimālās prasības attiecībā uz inženiertehniskajiem darbiem un fizisko infrastruktūru, lai tuvinātu dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu konkrētus aspektus minētajās jomās.
3.   Dalībvalstis var saglabāt vai ieviest pasākumus saskaņā ar Savienības tiesību aktiem, kuri pārsniedz šajā direktīvā noteiktās minimālās prasības, lai labāk īstenotu 1. punktā minēto mērķi.
4.   Ja kāds no šīs direktīvas noteikumiem ir pretrunā kādam noteikumam Direktīvā 2002/21/EK, Direktīvā 2002/19/EK, Direktīvā 2002/20/EK, Direktīvā 2002/22/EK vai Direktīvā 2002/77/EK, noteicošie ir attiecīgie minēto direktīvu noteikumi.”
Direktīvas 2014/61 2. panta “Definīcijas” 1. punktā ir paredzēts:
“Šajā direktīvā piemēro definīcijas, kas izklāstītas Direktīvā 2002/21/EK.
Piemēro arī šādas definīcijas:
1.   “tīkla operators” ir uzņēmums, kurš nodrošina publiskos sakaru tīklus vai kuram atļauts tos nodrošināt, kā arī uzņēmums, kurš nodrošina fizisko infrastruktūru, kas izveidota nolūkā sniegt:
a)
ražošanas, transportēšanas vai sadales pakalpojumus attiecībā uz:
i)
gāzi;
ii)
elektroenerģiju, tostarp sabiedrisko vietu apgaismošanu;
iii)
siltumapgādi;
vi)
ūdensapgādi, tostarp notekūdeņu un kanalizācijas izvadīšanu vai attīrīšanu un kanalizācijas sistēmas;
b)
transporta pakalpojumus, tostarp dzelzceļa, autoceļu, ostu un [..] lidostu pakalpojumus”.
Direktīvas 2014/61 3. pantā “Piekļuve esošajai fiziskajai infrastruktūrai” ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka ikvienam tīkla operatoram ir tiesības piedāvāt uzņēmumiem, kuri nodrošina vai kuriem atļauts nodrošināt elektronisko sakaru tīklus, piekļuvi savai fiziskajai infrastruktūrai nolūkā izvērst ātrdarbīgu elektronisko sakaru tīklu elementus. Dalībvalstis uz savstarpības pamata var paredzēt tiesības publisko sakaru tīklu operatoriem piedāvāt piekļuvi savai fiziskajai infrastruktūrai nolūkā izvērst citus tīklus, kas nav elektronisko sakaru tīkli.
2.   Dalībvalstis nodrošina, ka, saņemot rakstisku pieprasījumu no uzņēmuma, kas nodrošina vai kuram atļauts nodrošināt publiskos sakaru tīklus, jebkuram tīkla operatoram ir pienākums izpildīt visus pamatotus pieprasījumus par piekļuvi tā fiziskajai infrastruktūrai saskaņā ar taisnīgiem un saprātīgiem noteikumiem, tostarp attiecībā uz cenu, nolūkā izvērst ātrdarbīgu elektronisko sakaru tīklu elementus. Šādā rakstiskā pieprasījumā konkrēti norāda projekta elementus, attiecībā uz kuriem tiek pieprasīta piekļuve, tostarp konkrētu laikposmu.
[..].
4.   Ja divu mēnešu laikā pēc dienas, kurā saņemts pieprasījums piešķirt piekļuvi, piekļuve ir atteikta vai nav panākta vienošanās par konkrētiem noteikumiem, tostarp cenu, dalībvalstis nodrošina, ka jebkura no pusēm ir tiesīga lūgt, lai jautājumu izskata kompetentā valsts strīdu izšķiršanas struktūra.
5.   Dalībvalstis nosaka prasību, lai šā panta 4. punktā minētā valsts strīdu izšķiršanas struktūra, pilnībā ievērojot proporcionalitātes principu, izdod saistošu lēmumu, lai atrisinātu strīdu, kas sākts atbilstīgi 4. punktam, tostarp nosakot taisnīgus un saprātīgus noteikumus, ieskaitot vajadzības gadījumā cenu.
Valsts strīdu izšķiršanas struktūra izšķir strīdu iespējami īsā termiņā un katrā ziņā četru mēnešu laikā pēc pilna pieprasījuma saņemšanas dienas, izņemot ārkārtējos apstākļos, neskarot nevienas puses iespējas ierosināt lietu tiesā.
Ja strīds ir saistīts ar piekļuvi elektronisko sakaru tīkla nodrošinātāja infrastruktūrai un valsts strīdu izšķiršanas struktūra ir valsts regulatīvā iestāde, tā vajadzības gadījumā ņem vērā mērķus, kas izklāstīti 8. pantā Direktīvā 2002/21/EK. Strīdu izšķiršanas struktūra visos gadījumos, nosakot cenu, nodrošina, ka piekļuves nodrošinātājam ir taisnīgas iespējas atgūt savas izmaksas un ņem vērā pieprasītās piekļuves ietekmi uz piekļuves nodrošinātāja uzņēmējdarbības plānu, tostarp ieguldījumiem, ko veicis tīkla operators, no kura šī piekļuve ir pieprasīta, jo īpaši fiziskajā infrastruktūrā, ko izmanto ātrdarbīgu elektronisko sakaru pakalpojumu sniegšanai.
[..]”.
Direktīva (ES) 2018/1972
Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2018/1972 (2018. gada 11. decembris) par Eiropas Elektronisko sakaru kodeksa izveidi (
OV 2018, L 321, 36. lpp.
) 124. un 125. pantu piekļuves direktīva un pamatdirektīva ir atceltas no 2020. gada 21. decembra, kas ir datums, kurā beidzās Direktīvas 2018/1972 transponēšanas termiņš.
Polijas tiesības
Saskaņā ar 2010. gada 7. maija
ustawa o wspieraniu rozwoju usług i sieci telekomunikacyjnych
(Likums par telesakaru pakalpojumu un tīklu attīstības veicināšanu; turpmāk tekstā – “
WRUIST
likums”) 17. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.   Tīkla operators nodrošina telesakaru uzņēmumiem piekļuvi fiziskajai infrastruktūrai, tostarp tās koplietošanu, lai izvērstu ātrdarbīgu telesakaru tīklu.
2.   Piekļuve fiziskajai infrastruktūrai ir par maksu, ja vien līguma puses nav vienojušās citādi.”
WRUIST
likuma 18. panta 1.–3. un 6. punktā ir paredzēts:
“1.   Nosacījumus piekļuvei fiziskajai infrastruktūrai, tostarp tehniskos, darbības un finanšu nosacījumus sadarbības jomā, nosaka puses līgumā par piekļuvi fiziskajai infrastruktūrai, kas jānoslēdz rakstveidā, pretējā gadījumā šāds līgums ir spēkā neesošs.
2.
UKE
priekšsēdētājs var pieprasīt tīkla operatoram sniegt informāciju par nosacījumiem piekļuvei fiziskajai infrastruktūrai.
3.   Pēc tam, kad tīkla operators ir sniedzis informāciju par nosacījumiem piekļuvei fiziskajai infrastruktūrai,
UKE
priekšsēdētājs, rīkojoties atbilstoši 22. panta 1.–3. punktā noteiktajiem kritērijiem, ar lēmumu var paredzēt nosacījumus piekļuvei fiziskajai infrastruktūrai. [..]
[..].
6.   Tīkla operatoram, attiecībā uz kuru ir pieņemts lēmums par piekļuves fiziskajai infrastruktūrai nosacījumu noteikšanu, ir pienākums noslēgt 1. punktā minētos līgumus ar nosacījumiem, kas nav mazāk labvēlīgi par minētajā lēmumā paredzētajiem nosacījumiem.”
WRUIST
likuma 22. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.
UKE
priekšsēdētājs pieņem lēmumu par piekļuvi fiziskajai infrastruktūrai 60 dienu laikā no šādas piekļuves pieprasījuma iesniegšanas dienas, it īpaši ņemot vērā nepieciešamību nodrošināt nediskriminējošus un samērīgus piekļuves nosacījumus.
2.
UKE
priekšsēdētājs, pieņemot lēmumu par piekļuvi telesakaru uzņēmuma fiziskajai infrastruktūrai, nodrošina, ka piekļuves maksa ļauj atlīdzināt šim uzņēmumam radušās izmaksas, ņemot vērā it īpaši Direktīvas [2002/21] 8. pantā noteiktos mērķus un piekļuves fiziskajai infrastruktūrai ietekmi uz šī telesakaru uzņēmuma uzņēmējdarbības plānu, it īpaši uz ieguldījumiem, ko tas ir veicis ātrdarbīgos telesakaru tīklos.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
TOYA
ir Polijas telesakaru uzņēmums un tīkla operators.
Noslēdzot administratīvo procesu, kurā
TOYA
tika aicināts sniegt informāciju par piekļuves nosacījumiem tās fiziskajai infrastruktūrai, ko veido kabeļu kanāli un telesakaru kanāli ēkā,
UKE
priekšsēdētājs 2018. gada 11. septembrī pieņēma apstrīdēto lēmumu.
Šis lēmums tostarp ir balstīts uz
WRUIST
likuma 18. panta 3. punktu, lasot to kopsakarā ar šī likuma 17. pantu. Minētajā lēmumā ir definēti nosacījumi piekļuvei
TOYA
fiziskajai infrastruktūrai attiecībā uz kabeļu kanāliem un telesakaru kanāliem ēkā. Ar šo lēmumu
TOYA
ir arī noteikts pienākums būt gatavam noslēgt pamatlīgumus un konkrētus līgumus un apmierināt pieprasījumus par piekļuvi fiziskajai infrastruktūrai saskaņā ar iepriekšminētajiem piekļuves nosacījumiem.
Apstrīdētajā lēmumā
UKE
priekšsēdētājs precizē, ka
WRUIST
likuma 18. un 22. pants ļauj tam nodrošināt telesakaru uzņēmumiem tādu piekļuvi fiziskai infrastruktūrai, kas ietver arī šīs infrastruktūras koplietošanu, ātrdarbīgā telesakaru tīkla izveides nolūkā.
Viņš uzsver, ka apstrīdētais lēmums atbilst Direktīvā 2014/61 definētajiem mērķiem, kas attiecas uz priekšrocībām, kuras ir saistītas ar infrastruktūras koplietošanu, un nepieciešamību novērst šķēršļus, kuri izraisa esošo resursu neefektīvu izmantošanu.
Viņš norāda, ka apstrīdētais lēmums palīdzēs saskaņot termiņus, procedūras un tirgus tarifus, kas saistīti ar kabeļu kanālu un ēkā esošo telesakaru kanālu nodošanu rīcībā. Tātad šis lēmums nodrošinot vienlīdzīgu attieksmi pret visiem operatoriem, veicinot telesakaru uzņēmumu, kuri izmanto piekļuvi fiziskai infrastruktūrai, veiktas infrastruktūras iegādes izmaksu samazināšanos un ļaujot panākt plašāku piekļuvi kanālu sistēmām.
Turklāt
UKE
priekšsēdētājs norāda, ka apstiprināto piekļuves nosacījumu universālais raksturs izpaužas tādējādi, ka tos sadarbībai savstarpēja savienojuma jomā var īstenot telesakaru uzņēmumi, kuriem ir atšķirīgi komerciālie profili un atšķirīgs darījumu mērogs. Turklāt
TOYA
neesot liegta iespēja noteikt savu pamatlīgumu saturu, lai tie būtu pielāgoti šajā uzņēmumā pieņemtajiem darbības noteikumiem.
Apstrīdētajā lēmumā attiecībā uz tā samērīgumu ir norādīts, ka nav citas iespējas noteikt nosacījumus piekļuvei
TOYA
fiziskajai infrastruktūrai kā vien ar administratīvu lēmumu. Apstrīdētajā lēmumā arī precizēts, ka, pēc
UKE
priekšsēdētāja domām, lēmumā paredzētie piekļuves noteikumi, lai gan tie ietekmē
TOYA
tiesības uz īpašumu, nav pārmērīgi ierobežojoši šim uzņēmumam un tajos pienācīgi ir ņemtas vērā šī uzņēmuma tiesības un intereses.
Apstrīdētajā lēmumā ir arī norādīts, ka
WRUIST
likuma normās par nosacījumiem, ar kādiem
UKE
priekšsēdētājs var pieņemt lēmumus, kuros tiek paredzēti nosacījumi piekļuvei fiziskajai infrastruktūrai, nav atsauces nedz uz uzņēmuma rīcībā esošās infrastruktūras mērogu, nedz uz to strīdu skaitu, kas attiektos uz piekļuvi šai infrastruktūrai.
Šajā lēmumā
UKE
priekšsēdētājs šajā ziņā norāda, ka viņš ir ņēmis vērā, ka
TOYA
būšot pienākums vienādi attiekties pret uzņēmumiem, izskatot to pieprasījumus par
WRUIST
likuma 17. pantā minēto piekļuvi, un ka, ņemot vērā nepieciešamību nodrošināt samērīgus piekļuves nosacījumus, viņš ir izvēlējies noteikt piekļuves nosacījumus, nosakot pietiekamus un tajā pašā laikā minimālus pasākumus, lai sasniegtu šīs piekļuves nodrošināšanas mērķi.
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka papildus apstrīdētajam lēmumam
UKE
priekšsēdētājs ir pieņēmis ļoti līdzīgus lēmumus attiecībā uz sešiem citiem telesakaru operatoriem.
TOYA
pārsūdzēja apstrīdēto lēmumu iesniedzējtiesā –
Sąd Okręgowy w Warszawie
(Varšavas apgabaltiesa, Polija).
TOYA
uzskata, ka saskaņā ar Direktīvas 2014/61 3. panta 2. un 5. punktu, kā arī 1. panta 4. punktu un tās 12. apsvērumu, lasot tos kopsakarā ar piekļuves direktīvas 8. panta 2. un 3. punktu un pamatdirektīvas 8. panta 5. punkta f) apakšpunktu, valsts regulatīvā iestāde
ex ante
standartpiedāvājuma piemērošanu var prasīt tikai tiem operatoriem, kuriem ir būtiska ietekme attiecīgajā tirgū. Apstrīdētais lēmums esot pretrunā Savienības tiesībām, jo neesot veikta tirgus analīze, lai konstatētu, ka
TOYA
ir šāda būtiska ietekme tirgū, un turklāt neesot strīda par piekļuvi šī uzņēmuma fiziskajai infrastruktūrai Direktīvas 2014/61 3. panta 5. punkta izpratnē.
Iesniedzējtiesai ir šaubas par to, vai apstrīdētais lēmums un
WRUIST
likuma 18. panta 3. punkta interpretācija, uz kuru balstīts šis lēmums, ir saderīgi ar attiecīgajām Savienības tiesību normām, it īpaši Direktīvas 2014/61 1. panta 3. un 4. punktu un 3. panta 5. punktu, kā arī piekļuves direktīvas 8. panta 3. punktu, jo ar šo lēmumu
UKE
priekšsēdētājs ir noteicis
ex ante
reglamentējošos pienākumus
TOYA
attiecībā uz piekļuvi šī uzņēmuma fiziskajai infrastruktūrai, lai gan par šo piekļuvi nepastāv strīds un viņš nav pierādījis, ka
TOYA
būtu būtiska ietekme tirgū.
Turklāt, ņemot vērā, ka piekļuves direktīva un pamatdirektīva ir atceltas un aizstātas ar Direktīvu 2018/1972, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, kuras Savienības direktīvas ir piemērojamas konkrētajā gadījumā.
Šajos apstākļos
Sąd Okręgowy w Warszawie
(Varšavas apgabaltiesa, Polija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [piekļuves direktīvas] 8. panta 3. punkts, lasot to kopsakarā ar Direktīvas [2014/61] 3. panta 5. punktu un 1. panta 3. un 4. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie liedz valsts regulatīvajai iestādei noteikt operatoram, kura rīcībā ir fiziskā infrastruktūra un kurš vienlaikus ir publiski pieejamu elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējs vai elektronisko sakaru tīklu nodrošinātājs, bet kurš netika izraudzīts kā operators ar būtisku ietekmi tirgū, pienākumu piemērot šīs iestādes
ex ante
paredzētos nosacījumus, kas reglamentē piekļuves šī operatora fiziskajai infrastruktūrai principus, tostarp līgumu slēgšanas noteikumus un procedūras un piemērojamās maksas par piekļuvi, neatkarīgi no tā, vai pastāv strīds par piekļuvi šī operatora fiziskajai infrastruktūrai un pastāv efektīva konkurence tirgū?
Pakārtoti (2. variants):
2)
Vai [Direktīvas 2018/1972] 67. panta 1. un 3. punkts, lasot tos kopsakarā ar šīs direktīvas 68. panta 2. un 3. punktu, kā arī [Direktīvas 2014/61] 3. panta 5. punktu un 1. panta 3. un 4. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie liedz valsts regulatīvajai iestādei noteikt operatoram, kura rīcībā ir fiziskā infrastruktūra un kurš vienlaikus ir publiski pieejamu elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējs vai elektronisko sakaru tīklu nodrošinātājs, bet kurš netika izraudzīts kā operators ar būtisku ietekmi tirgū, pienākumu piemērot šīs iestādes
ex ante
paredzētos nosacījumus, kas reglamentē piekļuves šī operatora fiziskajai infrastruktūrai principus, tostarp līgumu slēgšanas noteikumus un procedūras un piemērojamās maksas par piekļuvi, neatkarīgi no tā, vai pastāv strīds par piekļuvi šī operatora fiziskajai infrastruktūrai un pastāv efektīva konkurence tirgū?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ievada apsvērumi
Iesākumā ir jānorāda, ka abi iesniedzējtiesas uzdotie prejudiciālie jautājumi būtībā ir identiski un atšķiras tikai tā tiesiskā regulējuma ziņā, kura gaismā Tiesai tiek lūgts uz tiem atbildēt. Proti, ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa jautā Tiesai par to, kā ir jāinterpretē Direktīvas 2014/61 1. panta 3. un 4. punkts, kā arī 3. panta 5. punkts un piekļuves direktīvas 8. panta 3. punkts, savukārt otrajā jautājumā ir atsauce uz tām pašām Direktīvas 2014/61 normām un, alternatīvi, uz Direktīvas 2018/1972 67. panta 1. un 3. punktu un 68. panta 2. un 3. punktu.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka apstrīdētais lēmums tika pieņemts 2018. gada 11. septembrī. Kā norādīts šī sprieduma 12. punktā, minētajā datumā piekļuves direktīva un pamatdirektīva bija pilnībā spēkā, savukārt Direktīva 2018/1972 vēl nebija pieņemta.
Tādēļ tikai atbilstošo piekļuves direktīvas un pamatdirektīvas normu – izslēdzot Direktīvas 2018/1972, kura nav piemērojama
ratione temporis
, normas – interpretācijai ir nozīme, nosakot, vai šīs normas nepieļauj pamatlietā aplūkoto valsts regulatīvās iestādes, tādas kā
UKE
priekšsēdētājs, praksi.
Šajos apstākļos uz otro prejudiciālo jautājumu nav jāatbild.
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2014/61 1. panta 3. un 4. punkts un 3. panta 5. punkts, lasot tos kopsakarā ar piekļuves direktīvas 8. panta 3. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie liedz elektronisko sakaru jomā kompetentajai valsts regulatīvajai iestādei noteikt tīkla operatoram, kurš netika izraudzīts kā operators ar būtisku ietekmi tirgū, pienākumu piemērot šīs iestādes
ex ante
paredzētos nosacījumus, kas reglamentē kārtību, kādā citi uzņēmumi, kuri darbojas šajā nozarē, piekļūst minētā operatora fiziskajai infrastruktūrai, tostarp līgumu slēgšanas noteikumus un procedūras un šai piekļuvei piemērojamos tarifus, neatkarīgi no tā, vai pastāv strīds par šo piekļuvi un pastāv efektīva konkurence.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās formulējums, bet arī tās konteksts un tiesiskā regulējuma, kurā šī norma ietilpst, mērķi (spriedums, 2019. gada 26. februāris, Rimšēvičs un ECB/Latvija,
C‑202/18 un C‑238/18
,
EU:C:2019:139
,
45.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Pirmām kārtām, attiecībā uz minēto tiesību normu formulējumu un kontekstu vispirms ir jānorāda – kā to uzsver ģenerāladvokāts secinājumu 37. punktā –, ka no Direktīvas 2014/61 normām izriet, ka tai ir plaša piemērošanas joma, kas aptver visus tīklu operatorus neatkarīgi no tā, vai tie ir vai nav izraudzīti kā tādi, kuriem ir būtiska ietekme tirgū.
Tā, šīs direktīvas 2. panta 1. punktā “tīkla operators” ir definēts kā uzņēmums, kurš nodrošina publiskos sakaru tīklus vai kuram atļauts tos nodrošināt, kā arī uzņēmums, kurš nodrošina fizisko infrastruktūru, kas izveidota, lai sniegtu ražošanas, transportēšanas vai sadales pakalpojumus attiecībā uz gāzi, elektroenerģiju, siltumapgādi vai ūdensapgādi, kā arī transporta pakalpojumus. Jākonstatē, ka šajā definīcijā nav nekādas norādes nedz uz šī uzņēmuma ietekmi tirgū vai uz tā tirgus daļu apmēru, nedz arī uz konkurences pakāpi tirgū, kurā šis uzņēmums darbojas.
Direktīvas 2014/61 3. panta, kas attiecas uz piekļuvi esošajai fiziskajai infrastruktūrai, 1. punktā ir paredzētas ikviena tīkla operatora tiesības piedāvāt uzņēmumiem, kuri nodrošina vai kuriem atļauts nodrošināt elektronisko sakaru tīklus, piekļuvi savai fiziskajai infrastruktūrai. Šīs tiesību normas 2. punktā ir paredzēts arī pienākums ikvienam tīkla operatoram – neatkarīgi no tā, vai tas ir vai nav ticis izraudzīts kā operators, kam ir būtiska ietekme tirgū, – apmierināt jebkuru pamatotu šāda uzņēmuma pieprasījumu par piekļuvi šī operatora fiziskajai infrastruktūrai saskaņā ar taisnīgiem un saprātīgiem noteikumiem un nosacījumiem, tostarp attiecībā uz cenu līmeni, lai izvērstu ātrdarbīgu elektronisko sakaru tīklu elementus.
Ja piekļuve ir atteikta vai ja starp tīkla operatoru, kam pieder fiziskā infrastruktūra, un uzņēmumu, kurš pieprasa piekļuvi šai infrastruktūrai, nav panākta vienošanās par minētajiem konkrētajiem noteikumiem un nosacījumiem, saskaņā ar šīs direktīvas 3. panta 4. punktu dalībvalstīm ir jānodrošina, ka jebkura no pusēm ir tiesīga lūgt, lai jautājumu izskata kompetentā valsts strīdu izšķiršanas struktūra. Tad šai struktūrai saskaņā ar minētās direktīvas 3. panta 5. punktu ir jāpieņem saistošs lēmums, lai atrisinātu strīdu, gadījumā, ja piekļuve ir sniedzama, nosakot taisnīgus un saprātīgus noteikumus un nosacījumus, tostarp attiecīgā gadījumā – cenu.
Tātad, runājot par valsts iestāžu iejaukšanos saistībā ar uzņēmumu, kuri nodrošina vai kuriem ir atļauts nodrošināt elektronisko sakaru tīklus, piekļuvi esošajai fiziskajai tīkla infrastruktūrai Savienībā, Direktīvas 2014/61 3. pants ir veltīts strīdu
ex post
atrisināšanai. Šajā tiesību normā nav tieši paredzēta iespēja – preventīvi un ārpus kāda konkrēta strīda – noteikt
ex ante
reglamentējošus pienākumus attiecībā uz piekļuvi tīkla operatora fiziskajai infrastruktūrai, kādus pamatlietā
UKE
priekšsēdētājs ir noteicis
TOYA
.
Tomēr nedz minētajā 3. pantā, nedz kādā citā Direktīvas 2014/61 normā nav tieši aizliegts noteikt šādus
ex ante
reglamentējošus pienākumus attiecībā uz piekļuvi tīkla operatora fiziskajai infrastruktūrai.
Šajā ziņā no Direktīvas 2014/61 1. panta 2. un 3. punkta, lasot tos šīs direktīvas 11. apsvēruma gaismā, izriet, ka tajā ir noteiktas tikai minimālās prasības un ka dalībvalstis var saglabāt vai ieviest pasākumus, kas atbilst Savienības tiesībām un kas pārsniedz minētās prasības, lai sasniegtu šīs direktīvas pamatā esošo mērķi, kāds tas ir paredzēts tās 1. panta 1. punktā.
Tomēr no šīs direktīvas 1. panta 4. punkta, lasot to kopsakarā ar tās 12. apsvērumu, izriet, ka gadījumā, ja pastāv pretruna starp minētās direktīvas normu un kādu normu 1. panta 4. punktā minētajās direktīvās, tostarp pamatdirektīvā un piekļuves direktīvā, priekšroka ir dodama atbilstošajām šo citu direktīvu normām.
No šīs kolīziju normas izriet, ka, lai atbildētu uz pirmo jautājumu, ir arī jāpārbauda, vai šīm pašām direktīvām, it īpaši pamatdirektīvai un piekļuves direktīvai, ir pretrunā tādi valsts regulatīvās iestādes veikti pasākumi attiecībā uz piekļuvi tīkla operatora fiziskai infrastruktūrai, kādus pamatlietā ir veicis
UKE
priekšsēdētājs.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka piekļuves direktīvas 8. panta 3. punktā ir paredzēts, ka šīs direktīvas 9. līdz 13. pantā definētos pienākumus attiecībā uz pārskatāmību, diskriminācijas aizliegumu, atsevišķu grāmatvedību, piekļuvi īpašām tīkla iekārtām un to izmantošanu, kā arī cenu kontroli un izmaksu uzskaiti valsts regulatīvās iestādes principā neuzliek tīkla operatoriem, kas tirgus analīzes rezultātā nav izraudzīti kā tādi operatori, kuriem ir būtiska ietekme tirgū.
Tomēr ir jākonstatē – kā to darījis ģenerāladvokāts secinājumu 33. punktā –, ka šim no piekļuves direktīvas 8. panta 3. punkta izrietošajam principiālajam aizliegumam ir vairāki izņēmumi. Saskaņā ar dažiem no šiem izņēmumiem valsts regulatīvās iestādes var citastarp noteikt
ex ante
reglamentējošus pienākumus attiecībā uz piekļuvi fiziskajai infrastruktūrai tādiem tīkla operatoriem, kuriem ne obligāti ir būtiska ietekme konkrētajā tirgū.
Tā, piekļuves direktīvas 5. panta 1. punktā ir paredzēts, ka, lai sasniegtu pamatdirektīvas 8. pantā izklāstītos mērķus, valsts regulatīvās iestādes veicina un attiecīgā gadījumā nodrošina atbilstīgu piekļuvi pakalpojumiem un šo pakalpojumu savstarpēju savienojumu un savietojamību, un savus pienākumus veic tādā veidā, lai tostarp veicinātu ekonomisko efektivitāti un noturīgu konkurenci un sniegtu maksimālu labumu galalietotājiem. Šajā nolūkā šī tiesību norma tostarp ļauj valsts regulatīvajām iestādēm, ciktāl tas ir nepieciešams, lai nodrošinātu pilnīgu pārklājumu vai padarītu pakalpojumus savstarpēji savietojamus, noteikt pienākumus uzņēmumiem, kas kontrolē piekļuvi galalietotājiem, neatkarīgi no tā, vai šiem uzņēmumiem ir būtiska ietekme tirgū (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 17. septembris, KPN,
C‑85/14
,
EU:C:2015:610
,
39.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā Tiesai ir bijusi iespēja precizēt, ka, lai sasniegtu pamatdirektīvas 8. pantā uzskaitītos mērķus konkrēti saistībā ar piekļuvi un savstarpēju savienojumu, valsts regulatīvajām iestādēm ir autonomija attiecībā uz iejaukšanos un rīcības veidi, kas nav izsmeļoši uzskaitīti (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2008. gada 13. novembris, Komisija/Polija,
C‑227/07
,
EU:C:2008:620
,
65.
punkts; 2009. gada 12. novembris, TeliaSonera Finland,
C‑192/08
,
EU:C:2009:696
,
58.
–
60.
punkts, un 2015. gada 17. septembris, KPN,
C‑85/14
,
EU:C:2015:610
,
36.
punkts).
Pamatdirektīvas 12. pants arī pilnvaro valsts regulatīvās iestādes – iepriekš nekonstatējot, ka attiecīgajam operatoram ir būtiska ietekme tirgū, – noteikt pienākumus attiecībā uz tīkla elementu un saistīto iekārtu līdzāsatrašanos un koplietošanu.
Visbeidzot, vēl ir jākonstatē, ka nevienā piekļuves direktīvas un pamatdirektīvas normā nav paredzēts, ka, lai valsts regulatīvās iestādes varētu noteikt tīkla operatoram
ex ante
reglamentējošus pienākumus attiecībā uz piekļuvi fiziskajai infrastruktūrai, būtu jāpastāv konkrētiem strīdiem starp minēto operatoru un uzņēmumiem, kas pieprasa piekļuvi tai.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, no Direktīvas 2014/61 1. panta 3. un 4. punkta un 3. panta 5. punkta – lasot tos kopsakarā ar piekļuves direktīvas 1. panta 1. punktu, 5. panta 1. punktu un 8. panta 3. punktu, kā arī pamatdirektīvas 8. un 12. pantu – formulējuma un konteksta izriet, ka apstāklis, ka nepastāv konkrēti strīdi starp tīkla operatoru, kuram pieder fiziskā infrastruktūra, un uzņēmumu, kas pieprasa piekļuvi šai infrastruktūrai, kā arī apstāklis, ka iepriekš nav konstatēts, ka šim operatoram būtu būtiska ietekme konkrētajā tirgū vai ka šajā tirgū nepastāv efektīva konkurence, neliedz kompetentajai valsts regulatīvajai iestādei noteikt
ex ante
reglamentējošus pienākumus attiecībā uz piekļuvi šī operatora fiziskajai infrastruktūrai.
Otrām kārtām, šo gramatisko un kontekstuālo interpretāciju pilnībā apstiprina atbilstošo Direktīvas 2014/61, piekļuves direktīvas un pamatdirektīvas normu teleoloģiska interpretācija.
Šajā ziņā, pirmkārt, ir jānorāda, ka Direktīvas 2014/61 mērķis saskaņā ar tās 1. panta 1. punktu ir atvieglot un stimulēt ātrdarbīgu elektronisko sakaru tīklu izvēršanu, veicinot esošās fiziskās infrastruktūras koplietošanu un dodot iespēju efektīvāk izvērst jaunu fizisko infrastruktūru, lai šādus tīklus varētu izvērst par zemākām izmaksām.
Jākonstatē, ka tāda prakse kā pamatlietā aplūkotā, kas izpaužas tādējādi, ka tiek noteikti minimālie
ex ante
nosacījumi attiecībā uz piekļuvi tīkla operatora fiziskajai infrastruktūrai, lai gan nepastāv nekāds konkrēts strīds un iepriekš nav konstatēts, ka šim operatoram būtu būtiska ietekme tirgū, var veicināt Direktīvas 2014/61 vispārīgā mērķa sasniegšanu, jo šī prakse veicina un atvieglo esošās fiziskās infrastruktūras koplietošanu. Konkrētāk, kā rakstveida apsvērumos min Polijas valdība un Komisija un kā secinājumu 43. punktā norāda ģenerāladvokāts, šī prakse palīdz arī novērst strīdus par piekļuvi tīkla operatora fiziskajai infrastruktūrai un tādējādi veicina šīs direktīvas 3. panta pamatā esošo strīdu atrisināšanas mērķi, kāds tas ir atgādināts šī sprieduma 41. punktā.
Otrkārt, ir jānorāda, ka šāda prakse veicina arī piekļuves direktīvā un pamatdirektīvā definēto galveno mērķu sasniegšanu. Proti, ciktāl minētā prakse veicina un atvieglo esošās fiziskās infrastruktūras koplietošanu, tā palīdz izveidot noturīgu konkurenci, stiprināt elektronisko sakaru pakalpojumu savstarpējo savietojamību, attīstīt iekšējo tirgu šajā nozarē un sekmēt Savienības pilsoņu un patērētāju intereses, tātad īstenot mērķus, kas it īpaši ir noteikti pamatdirektīvas 8. panta 2.–4. punktā un piekļuves direktīvas 1. panta 1. punktā.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2014/61 1. panta 3. un 4. punkts un 3. panta 5. punkts, lasot tos kopsakarā ar piekļuves direktīvas 1. panta 1. punktu, 5. panta 1. punktu un 8. panta 3. punktu, kā arī pamatdirektīvas 8. un 12. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neliedz elektronisko sakaru jomā kompetentajai valsts regulatīvajai iestādei noteikt tīkla operatoram, kurš netika izraudzīts kā operators ar būtisku ietekmi tirgū, pienākumu piemērot šīs iestādes
ex ante
paredzētos nosacījumus, kas reglamentē kārtību, kādā citi uzņēmumi, kas darbojas šajā nozarē, piekļūst minētā operatora fiziskajai infrastruktūrai, tostarp līgumu slēgšanas noteikumus un procedūras un šai piekļuvei piemērojamos tarifus, neatkarīgi no tā, vai pastāv strīds par šo piekļuvi un pastāv efektīva konkurence.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/61/ES (2014. gada 15. maijs) par pasākumiem ātrdarbīgu elektronisko sakaru tīklu izvēršanas izmaksu samazināšanai 1. panta 3. un 4. punkts un 3. panta 5. punkts, lasot tos kopsakarā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/19/EK (2002. gada 7. marts) par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (piekļuves direktīva), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 25. novembra Direktīvu 2009/140/EK, 1. panta 1. punktu, 5. panta 1. punktu un 8. panta 3. punktu, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/21/EK (2002. gada 7. marts) par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2009/140, 8. un 12. pantu,

ir jāinterpretē tādējādi, ka

tie neliedz elektronisko sakaru jomā kompetentajai valsts regulatīvajai iestādei noteikt tīkla operatoram, kurš netika izraudzīts kā operators ar būtisku ietekmi tirgū, pienākumu piemērot šīs iestādes
ex ante
paredzētos nosacījumus, kas reglamentē kārtību, kādā citi uzņēmumi, kas darbojas šajā nozarē, piekļūst minētā operatora fiziskajai infrastruktūrai, tostarp līgumu slēgšanas noteikumus un procedūras un šai piekļuvei piemērojamos tarifus, neatkarīgi no tā, vai pastāv strīds par šo piekļuvi un pastāv efektīva konkurence.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – poļu.