CELEX: 62020CJ0682
Muutoksenhaku
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Euroopan komission päätös tarkastuksen määräämisestä
Tarkastuksen kulkuun kohdistuvat oikeussuojakeinot
Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artikla
Oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin
Asetus (EY) N:o 1/2003
19 artikla
Asetus (EY) N:o 773/2004
3 artikla
Komission tutkintansa yhteydessä suorittamien kuulemisten tallentaminen
Komission tutkinnan alkamisajankohta

Les Mousquetaires SAS ja ITM Entreprises SAS (jäljempänä Intermarché) vaativat valituksellaan unionin tuomioistuinta kumoamaan osittain 5.10.2020 annetun unionin yleisen tuomioistuimen tuomion Les Mousquetaires ja ITM Entreprises v. komissio (T‑255/17, EU:T:2020:460;   jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi osittain niiden SEUT 263 artiklaan perustuvan kanteen, jossa vaadittiin kumoamaan 9.2.2017 annettu komission päätös C(2017) 1057 final, jolla Intermarché ja kaikki suoraan tai välillisesti sen määräysvallassa olevat yhtiöt määrätään suostumaan tarkastukseen neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 20 artiklan 1 ja 4 kohdan nojalla (AT.40466 – Tute 1) (jäljempänä ensimmäinen riidanalainen päätös), ja 21.2.2017 annettu komission päätös C(2017) 1361 final, jolla Les Mousquetaires ja kaikki suoraan tai välillisesti sen määräysvallassa olevat yhtiöt määrätään suostumaan tarkastukseen neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 20 artiklan 1 ja 4 kohdan nojalla (AT.40466 – Tute 1) (jäljempänä toinen riidanalainen päätös ja yhdessä ensimmäisen riidanalaisen päätöksen kanssa riidanalaiset päätökset).

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Asetus (EY) N:o 1/2003
[SEUT 101] ja [SEUT 102] artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1) johdanto-osan 25 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Koska kilpailusääntöjen rikkomisen selville saaminen on yhä vaikeampaa, kilpailun tehokkaan suojelun varmistamiseksi on tarpeen täydentää [Euroopan] komission tutkintavaltuuksia. Komissiolle on annettava erityisesti valtuudet kuulla kaikkia henkilöitä, joilla voi olla hyödyllisiä tietoja, ja tallettaa kyseiset lausunnot. Komission valtuuttamilla virkamiehillä on tarkastusten aikana oltava toimivalta laittaa sinettejä tarkastusten edellyttämäksi ajaksi. Sinettejä ei tavallisesti tulisi laittaa yli 72 tunniksi. Komission valtuuttamilla virkamiehillä on oltava myös oikeus vaatia tarkastuksen kohteeseen ja tarkoitukseen liittyviä tietoja.”
Kyseisen asetuksen V lukuun, jonka otsikko on ”Tutkintavaltuudet”, sisältyy 17 artikla, jonka otsikko on puolestaan ”Talouden alojen ja sopimustyyppien tutkinta” ja jonka 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos jäsenvaltioiden välisen kaupan kehitys, hintojen joustamattomuus tai muut olosuhteet antavat aihetta epäillä, että kilpailu yhteismarkkinoilla voi kyseisellä alalla olla rajoittunutta tai vääristynyttä, komissio voi toteuttaa jotakin tiettyä talouden alaa tai tiettyä sopimustyyppiä eri aloilla koskevan tutkintansa. Komissio voi tutkinnan yhteydessä pyytää asianomaisilta yrityksiltä tai yritysten yhteenliittymiltä tietoja, jotka ovat tarpeen [SEUT] 101 ja [SEUT] 102 artiklan soveltamiseksi, sekä tehdä tarkastuksia, joita tämä edellyttää.”
Asetuksen 19 artiklassa, jonka otsikko on ”Valtuudet kirjata lausumia”, säädetään seuraavaa:
”1.      Hoitaakseen tällä asetuksella sille annetut tehtävät komissio voi kuulla kaikkia luonnollisia tai oikeushenkilöitä, jotka suostuvat kuultaviksi tutkinnan kohteeseen liittyvien tietojen keräämistä varten.
2.      Jos 1 kohdassa tarkoitettu kuuleminen suoritetaan yrityksen tiloissa, komissio ilmoittaa sen jäsenvaltion kilpailuviranomaisille, jonka alueella kuuleminen suoritetaan. Jos kyseisen jäsenvaltion kilpailuviranomainen sitä pyytää, sen virkamiehet voivat avustaa komission valtuuttamia virkamiehiä ja muita mukana olevia henkilöitä toteuttamaan kuulemisen.”
Asetuksen 20 artiklassa, jonka otsikko on ”Komission tarkastusvaltuudet”, säädetään seuraavaa:
”1.      Hoitaakseen tällä asetuksella sille annetut tehtävät komissio voi toteuttaa kaikki tarvittavat tarkastukset yrityksissä ja yritysten yhteenliittymissä.
2.      Virkamiehillä ja muilla mukana olevilla henkilöillä, jotka komissio on valtuuttanut tekemään tarkastuksen, on oikeus
a)      päästä yritysten ja yritysten yhteenliittymien kaikkiin tiloihin, kaikille alueille ja kaikkiin kulkuneuvoihin;
b)      tutkia kirjanpitoa ja kaikkia muita liikeasiakirjoja riippumatta siitä, missä muodossa ne on tallennettu;
c)      ottaa tai saada missä tahansa muodossa jäljennöksiä ja otteita kirjanpidosta tai asiakirjoista;
d)      sinetöidä kaikki yrityksen tilat ja kirjanpito tai asiakirjat siksi ajaksi ja siltä osin kuin on tarpeen tarkastuksen suorittamiseksi;
e)      pyytää kaikilta yrityksen tai yritysten yhteenliittymän edustajilta tai henkilöstön jäseniltä tarkastuksen kohteeseen ja tarkoitukseen liittyviä selvityksiä tosiseikoista ja asiakirjoista ja tallentaa saamansa vastaukset.
3.      Virkamiehillä ja muilla mukana olevilla henkilöillä, jotka komissio on valtuuttanut tekemään tarkastuksen, on oikeus käyttää valtuuksiaan esitettyään kirjallisen valtuutuksen, jossa mainitaan tarkastuksen kohde ja tarkoitus sekä 23 artiklassa säädetyt seuraamukset, jos vaadittua kirjanpitoa tai muita liikeasiakirjoja ei esitetä täydellisinä tai vastaukset 2 kohdan mukaisesti tehtyihin pyyntöihin ovat virheellisiä tai harhaanjohtavia. Komissio ilmoittaa tarkastuksesta hyvissä ajoin ennen sen suorittamista sen jäsenvaltion kilpailuviranomaiselle, jonka alueella tarkastus on määrä suorittaa.
4.      Yritysten ja yritysten yhteenliittymien on suostuttava komission päätöksellään määräämiin tarkastuksiin. Päätöksessä on mainittava tarkastuksen kohde ja tarkoitus, määrättävä tarkastuksen aloituspäivä, ilmoitettava 23 artiklassa ja 24 artiklassa säädetyt seuraamukset sekä mainittava oikeus hakea muutosta päätökseen [Euroopan unionin] tuomioistuimelta. Komissio tekee kyseiset päätökset kuultuaan sen jäsenvaltion kilpailuviranomaista, jonka alueella tarkastus on määrä suorittaa.
5.      Sen jäsenvaltion kilpailuviranomaisen virkamiesten sekä kilpailuviranomaisen valtuuttamien tai nimeämien virkamiesten, jonka alueella tarkastus on määrä suorittaa, on kyseisen viranomaisen tai komission pyynnöstä aktiivisesti avustettava komission valtuuttamia virkamiehiä ja muita mukana olevia henkilöitä. Tätä tarkoitusta varten virkamiehillä on 2 kohdassa määritellyt valtuudet.
6.      Jos komission valtuuttamat virkamiehet ja muut mukana olevat henkilöt toteavat, että yritys vastustaa tämän artiklan nojalla määrättyä tarkastusta, asianomaisen jäsenvaltion on annettava heille tarvittavaa apua, pyytäen tarvittaessa poliisin tai vastaavan lainvalvontaviranomaisen virka-apua, jotta he voivat suorittaa tarkastuksensa.
7.      Jos 6 kohdassa säädetty virka-apu kansallisten sääntöjen mukaisesti edellyttää oikeusviranomaisen lupaa, tällaista lupaa on pyydettävä. Lupaa voidaan pyytää myös turvaamistoimenpiteenä.
8.      Jos 7 kohdassa tarkoitettua lupaa pyydetään, kansallinen oikeusviranomainen tarkistaa, että komission päätös on pätevä ja että suunnitellut pakkokeinot eivät ole tarkastuksen kohteeseen nähden mielivaltaisia eivätkä liiallisia. Tarkistaessaan pakkokeinojen oikeasuhteisuutta kansallinen oikeusviranomainen voi pyytää komissiolta joko suoraan tai jäsenvaltion kilpailuviranomaisen kautta yksityiskohtaisia selvityksiä erityisesti niistä perusteista, joita komissiolla on epäilläkseen [SEUT] 81 ja [SEUT] 82 artiklan rikkomista, sekä epäillyn rikkomisen vakavuudesta ja asianomaisen yrityksen osallisuudesta. Kansallinen oikeusviranomainen ei kuitenkaan voi saattaa kyseenalaiseksi tarkastuksen tarpeellisuutta eikä vaatia, että sille toimitettaisiin komission asiakirja-aineistossa olevia tietoja.  Komission päätöksen laillisuutta valvoo ainoastaan [Euroopan unionin] tuomioistuin.”
Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan, jonka otsikkona on ”Sakot”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille tai yritysten yhteenliittymille sakon, joka on enintään yksi prosentti edellisen tilikauden liikevaihdosta, jos tahallisesti tai tuottamuksellisesti:
– –
c)      ne esittävät vaaditun kirjanpitonsa tai muut vaaditut liikeasiakirjansa puutteellisina 20 artiklan nojalla suoritetun tarkastuksen yhteydessä taikka kieltäytyvät suostumasta 20 artiklan 4 kohdan nojalla tehdyllä päätöksellä määrättyyn tarkastukseen;
d)      vastatessaan 20 artiklan 2 kohdan e alakohdan nojalla esitettyyn kysymykseen
–      ne vastaavat virheellisesti tai harhaanjohtavasti,
–      ne jättävät oikaisematta henkilöstön jäsenen antaman virheellisen, epätäydellisen tai harhaanjohtavan vastauksen komission asettamassa määräajassa, taikka
–      ne jättävät antamatta tai kieltäytyvät antamasta täydellistä vastausta tosiseikoista, jotka koskevat 20 artiklan 4 kohdan nojalla tehdyllä päätöksellä määrätyn tarkastuksen kohdetta ja tarkoitusta;
e)      komission valtuuttamien virkamiesten tai muiden mukana olevien henkilöiden 20 artiklan 2 kohdan d alakohdan nojalla asettamat sinetit on murrettu.”

Asetus (EY) N:o 773/2004
[SEUT 101] ja [SEUT 102] artiklan mukaisten komission menettelyjen kulusta 7.4.2004 annetun komission asetuksen (EY) N:o 773/2004 (EUVL 2004, L 123, s. 18) 2 artiklan, jonka otsikko on ”Menettelyn aloittaminen”, 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Komissio voi käyttää [asetuksen N:o 1/2003] V luvussa tarkoitettuja tutkintavaltuuksiaan ennen menettelyn aloittamista.”
Asetuksen N:o 773/2004 III lukuun, jonka otsikko on ”Komission tutkinta”, sisältyy 3 artikla, jonka otsikko on puolestaan ”Valtuudet ottaa vastaan lausumia” ja jossa säädetään seuraavaa:
”1.      Kun komissio kuulee henkilöä tämän suostumuksella [asetuksen N:o 1/2003] 19 artiklan mukaisesti, se mainitsee kuulemisen alussa kuulemisen oikeusperustan ja tarkoituksen ja muistuttaa kuulemisen vapaaehtoisuudesta. Lisäksi komissio ilmoittaa kuultavalle henkilölle aikomuksestaan tallentaa kuuleminen.
2.      Kuuleminen voidaan toteuttaa millä tavoin tahansa, mukaan lukien puhelimitse tai sähköisin välinein.
3.      Komissio voi tallentaa kuultavien henkilöiden lausumat mihin tahansa muotoon. Jäljennös tallenteesta on oltava kuultavan henkilön saatavilla tämän hyväksyttäväksi. Komissio asettaa tarvittaessa määräajan, jonka kuluessa kuultu henkilö voi ilmoittaa sille lausumaan tehtävistä mahdollisista korjauksista.”

Asian tausta ja riidanalaiset päätökset
Asian tausta, joka sisältyy valituksenalaisen tuomion 2–11 kohtaan, voidaan tätä oikeudenkäyntiä varten esittää tiivistäen seuraavasti.
Les Mousquetaires on elintarvikkeiden ja muiden tuotteiden vähittäiskaupan alalla Ranskassa ja Belgiassa toimintaansa harjoittavan konsernin holdingyhtiö. Intermarché on sen tytäryhtiö.
Saatuaan tietoja, jotka liittyivät Intermarchén ja kilpailevien yritysten, etenkin Casinon, väliseen tietojenvaihtoon, komissio määräsi ensimmäisellä riidanalaisella päätöksellä tarkastuksen Intermarchén ja sen tytäryhtiöihin tiloihin.
Kyseisen päätöksen päätösosassa määrätään seuraavaa:
”1 artikla
– – Intermarchén – – ja kaikkien suoraan tai välillisesti sen määräysvallassa olevien yhtiöiden on suostuttava tarkastukseen, joka koskee niiden mahdollista osallistumista [SEUT] 101 artiklan vastaisiin yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin päivittäiskulutustavaroiden toimitusmarkkinoilla, merkkituotteiden valmistajille myytävien palvelujen markkinoilla sekä päivittäiskulutustavaroiden kuluttajamarkkinoilla. Nämä yhdenmukaistetut menettelytavat ovat seuraavat:
a)      yritysten ja/tai yritysten yhteenliittymien välinen tietojenvaihto, jota tapahtui vuodesta 2015 lähtien erityisesti AgeCoren ja/tai sen jäsenten, erityisesti Intermarchén, ja [International Casino Dia Corporationin (ICDC)] – – ja/tai sen jäsenten, erityisesti Casinon, välillä ja joka koski niiden päivittäiskulutustavaroiden toimitusmarkkinoilla saamia alennuksia elintarvikkeiden sekä hygieniatuotteiden ja puhdistusaineiden aloilla ja merkkituotteiden valmistajille myytävistä palveluista markkinoilla saatavia hintoja elintarvikkeiden sekä hygieniatuotteiden ja puhdistusaineiden aloilla useissa Euroopan unionin jäsenvaltioissa, erityisesti Ranskassa, ja
b)      Casinon ja Intermarchén välinen tietojenvaihto, jota tapahtui ainakin vuodesta 2016 lähtien ja joka koski niiden tulevia liiketoimintastrategioita erityisesti tuotevalikoiman, myymälöiden kehittämisen, verkkokaupan ja myynninedistämispolitiikan osalta päivittäiskulutustavaroiden toimitusmarkkinoilla ja päivittäiskulutustavaroiden kuluttajamarkkinoilla Ranskassa.
Tarkastus voidaan suorittaa yrityksen kaikissa tiloissa – –
Intermarché antaa virkamiehille ja muille henkilöille, jotka komissio on valtuuttanut suorittamaan tarkastuksen, sekä virkamiehille ja muille henkilöille, jotka asianomaisen jäsenvaltion kilpailuviranomainen on valtuuttanut auttamaan heitä tai jotka se on nimennyt tätä tarkoitusta varten, oikeuden päästä kaikkiin yrityksen tiloihin ja kaikkiin sen kulkuneuvoihin tavanomaisina toimistoaikoina. Se antaa virkamiesten ja muiden valtuutettujen henkilöiden pyynnöstä tarkastettavaksi kirjanpito- ja kaikki muut liikeasiakirjat riippumatta siitä, missä muodossa ne on tallennettu, ja sallii näiden tutkia niitä tarkastuspaikalla ja ottaa tai saada missä tahansa muodossa jäljennöksiä ja otteita kirjanpidosta tai asiakirjoista. Se sallii kaikkien yrityksen tilojen ja kirjanpidon tai asiakirjojen sinetöinnin siksi ajaksi ja siltä osin kuin on tarpeen tarkastuksen suorittamiseksi. Se antaa välittömästi tarkastuspaikalla näiden virkamiesten tai henkilöiden vaatimat tarkastuksen kohteeseen ja tarkoitukseen liittyvät suulliset selvitykset ja sallii henkilöstön edustajien tai jäsenten antaa tällaisia selvityksiä. Se sallii näiden selvitysten tallentamisen missä tahansa muodossa.
2 artikla
Tarkastus voi alkaa 20.2.2017 tai pian sen jälkeen.
3 artikla
Intermarché – – sekä kaikki suoraan tai välillisesti sen määräysvallassa olevat yhtiöt ovat tämän päätöksen adressaatteja.
Päätös annetaan tiedoksi juuri ennen tarkastusta sen adressaattina olevalle yritykselle [SEUT] 297 artiklan 2 kohdan mukaisesti.”
Saatuaan tiedon tästä komission tarkastuksesta Autorité de la concurrence (kilpailuviranomainen, Ranska) saattoi asian tribunal de grande instance d’Evryn (Evryn alioikeus, Ranska) vapaudenmenetyksiä koskevissa kysymyksissä toimivaltaisen tuomarin (juge des libertés et de la détention) käsiteltäväksi pyytääkseen siltä lupaa suorittaa tarkastuskäyntejä ja haltuunottoja valittajien tiloissa. Kyseinen tuomari antoi 17.2.2017 antamallaan määräyksellä luvan turvaamistoimenpiteenä pyydettyihin tarkastuskäynteihin ja haltuunottoihin. Koska mikään tarkastuksen aikana toteutettavista toimenpiteistä ei edellyttänyt asetuksen N:o 1/2003 20 artiklan 6–8 kohdassa tarkoitetun ”virka-avun” käyttöä, tätä määräystä ei annettu tiedoksi valittajille.
Tarkastus alkoi 20.2.2017, jolloin komission tarkastajat saapuivat yhdessä Ranskan kilpailuviranomaisen edustajien kanssa Intermarchén tiloihin.
Koska oli epäselvää, oliko yksi tarkastuksen kohteena ollut henkilö Intermarchén työntekijä, komissio antoi toisen riidanalaisen päätöksen määräämällä tarkastuksesta holdingyhtiön eli Les Mousquetaires’n ja tämän tytäryhtiöiden tiloihin samoilla perusteilla kuin ensimmäisessä riidanalaisessa päätöksessä.
Tarkastuksen yhteydessä komissio muun muassa vieraili toimitiloissa, keräsi tietoteknisiä laitteita (kannettavia tietokoneita, matkapuhelimia, tabletteja ja tallennusvälineitä), otti jäljennöksiä näiden laitteiden sisältämistä tiedoista ja kuuli useita henkilöitä.
Valittajat ilmoittivat 24.2.2017 päivätyillä kirjeillä komissiolle varaumia, jotka koskivat riidanalaisia päätöksiä ja niillä määrättyjen tarkastusten kulkua, ja riitauttivat muun muassa jäljennöksen ottamisen asiakirjoista, joiden väitettiin koskevan niiden työntekijöiden yksityiselämää. Valittajat vaativat 13.4.2017 päivätyllä kirjeellä komissiota palauttamaan eräitä asiakirjoja.

Asian käsittelyn vaiheet unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
Valittajat nostivat unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 28.4.2017 toimittamallaan kannekirjelmällä SEUT 263 artiklan nojalla kanteen, jossa vaadittiin muun muassa riidanalaisten päätösten kumoamista. Kanteensa tueksi valittajat esittivät viisi kanneperustetta. Ensimmäinen kanneperuste perustui asetuksen N:o 1/2003 20 artiklan 4 kohtaa koskevaan lainvastaisuusväitteeseen, toisen kanneperusteen mukaan riidanalaisia päätöksiä ei ollut annettu tiedoksi sääntöjenmukaisesti, kolmannen kanneperusteen mukaan valittajilta oli evätty oikeus puolustautua tarkastusta vastaan, neljännen kanneperusteen mukaan perusteluvelvollisuutta ei ollut noudatettu ja viidennen kanneperusteen mukaan oikeutta kotirauhaan oli loukattu.
Unionin yleinen tuomioistuin kehotti prosessinjohtotoimena komissiota esittämään sillä riidanalaisten päätösten antamisajankohtana käytössä olleet aihetodisteet oletetuista kilpailusääntöjen rikkomisista.
Vastauksena tähän kehotukseen komissio esitti muun muassa pöytäkirjat vuosina 2016 ja 2017 järjestetyistä 13:n  sellaisen tarkastuksen kohteena olleen päivittäiskulutustavaroiden toimittajan kuulemisista, jotka tekivät säännöllisesti sopimuksia Casinon ja Intermarchén kanssa (komission 10.1.2019 antaman vastauksen liitteet Q.1–Q.13) (jäljempänä tavarantoimittajien kuulemiset).
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisessa tuomiossa, ettei komissiolla ollut ollut riittävän painavia aihetodisteita, joiden perusteella voitiin epäillä kilpailusääntöjen rikkomista, joka perustui Casinon ja Intermarchén väliseen tietojenvaihtoon niiden tulevista liiketoimintastrategioista, joten se kumosi kummankin riidanalaisen päätöksen 1 artiklan b alakohdan ja hylkäsi kanteen muilta osin.

Asianosaisten vaatimukset
Valittajat vaativat valituksessaan, että unionin tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman 2 kohdan
–        hyväksyy valittajien ensimmäisessä oikeusasteessa esittämät vaatimukset ja kumoaa riidanalaiset päätökset ja
–        velvoittaa komission korvaamaan kaikki oikeudenkäyntikulut, mukaan lukien asian käsittelystä unionin yleisessä tuomioistuimessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–        hylkää valituksen ja
–        velvoittaa valittajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Euroopan unionin neuvosto vaatii, että unionin tuomioistuin
–        hylkää ensimmäisen valitusperusteen ja
–        velvoittaa valittajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Valituksen tarkastelu
Valittajat vetoavat valituksensa tueksi viiteen valitusperusteeseen. Ensimmäisen valitusperusteen mukaan unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisia virheitä ja esittänyt puutteellisia perusteluja arvioidessaan tarkastusten kulkuun kohdistuvien oikeussuojakeinojen tehokkuutta. Toisen valitusperusteen mukaan Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 6 ja 8 artiklaa, SEUT 296 artiklaa ja asetuksen N:o 1/2003 20 artiklan 4 kohtaa on rikottu, koska unionin yleinen tuomioistuin ei ole noudattanut perusteluvelvollisuutta eikä tarkastuspäätösten rajaamista koskevaa velvollisuutta. Kolmas valitusperuste koskee oikeudellista virhettä ja asetuksen N:o 1/2003 rikkomista siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on luonnehtinut menettelyvaihetta ”ennen niiden toimenpiteiden toteuttamista, jotka merkitsevät moitetta kilpailusääntöjen rikkomisesta”, sellaiseksi, ettei kyseistä asetusta sovelleta  siihen. Neljännen valitusperusteen mukaan Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 ja 8 artiklaa sekä asetuksen N:o 1/2003 19 artiklaa on rikottu siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on luonnehtinut seikat, joihin liittyy muotovirheitä ja aineellisia virheitä, ”riittävän painaviksi aihetodisteiksi”. Viidennen valitusperusteen mukaan perustelut ovat puutteelliset, koska näiden aihetodisteiden todistusarvoa ei ole tutkittu ja aihetodisteeksi luonnehdinnassa on tehty virhe.

Ensimmäinen valitusperuste, joka perustuu oikeudellisiin virheisiin ja valituksenalaisen tuomion puutteellisiin perusteluihin arvioitaessa tarkastusten kulkua koskevien oikeussuojakeinojen tehokkuutta

Asianosaisten lausumat
Valittajat riitauttavat valituksenalaisen tuomion 83–112 kohdan, joissa unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi asetuksen N:o 1/2003 20 artiklan 4 kohtaa koskevan lainvastaisuusväitteen, joka perustuu siihen, että ei ole olemassa tehokasta oikeussuojakeinoa, jolla voitaisiin riitauttaa tarkastusten kulku.
Valittajat väittävät ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisessä osassa, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole noudattanut perusteluvelvollisuuttaan arvioidessaan tarkastusten kulkua koskevien oikeussuojakeinojen tehokkuutta.
Ensimmäisen valitusperusteen toisessa osassa valittajat vetoavat tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevan oikeuden loukkaamiseen. Ne korostavat, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on katsonut 2.10.2014 antamassaan tuomiossa Delta Pekárny a.s. v. Tšekki (CE:ECHR:2014:1002JUD000009711), että tarkastuksesta johtuvan kaltaisen puuttumisen yhdenmukaisuus Euroopan ihmisoikeussopimuksen kanssa edellyttää muun muassa tehokasta oikeussuojakeinoa, jonka avulla voidaan riitauttaa sekä oikeudellisten seikkojen että tosiseikkojen osalta paitsi myös sitä tarkastusta, johon yrityksellä on velvollisuus suostua, koskevan luvan lainmukaisuus että kyseisen tarkastuksen kulkua koskevat edellytykset.
Ensimmäisen valitusperusteen toisen osan ensimmäisessä väitteessä valittajat riitauttavat syyt, joiden vuoksi unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 83 ja 87 kohdassa, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella voidaan tarkastaa, onko oikeutta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin tarkastuksen yhteydessä toteutettujen toimenpiteiden osalta kunnioitettu, arvioimalla näitä oikeussuojakeinoja kokonaisuutena eikä erikseen.
Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen 21.12.2010 antaman tuomion Société Canal Plus ym. v. Ranska (CE:ECHR:2010:1221JUD002940808) 42 kohdasta ilmenee niiden mukaan tältä osin, että sekä tarkastukseen annetun luvan laillisuuden riitauttamista koskevan kanteen että näissä tarkastuksissa toteutettujen toimenpiteiden riitauttamista koskevan kanteen on oltava tehokas.
Unionin yleinen tuomioistuin teki siis oikeudellisen virheen valituksenalaisen tuomion 83 ja 99–111 kohdassa, kun se tutki näitä oikeussuojakeinoja yhdessä ja katsoi, että yhdestä näistä oikeussuojakeinoista aiheutuvat haitat voidaan korvata toisesta saatavilla eduilla.
Valittajien mukaan on niin, että jos unionin yleinen tuomioistuin olisi tutkinut mainitut oikeussuojakeinot erikseen, sen olisi pitänyt sivuuttaa kolme niistä kuudesta oikeussuojakeinosta, jotka se oli katsonut tehokkaiksi, eli kanne SEUT 101 artiklan soveltamismenettelyn päättävästä päätöksestä, kanne tarkastuspäätöksestä ja lopuksi sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskeva kanne. Kaikki muut oikeussuojakeinot ovat niiden mukaan osittaisia, eikä niiden avulla voida oikeudellisesti ja tosiasiallisesti selvittää, että kaikki tarkastuksen kulkua koskevat edellytykset ovat olleet Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklan mukaisia, vaikka niitä kaikkia käytettäisiin.
Ensimmäisen valitusperusteen toisen osan toisessa väitteessä valittajat väittävät, että kun unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että osittaiset oikeussuojakeinot ovat tehokkaita, se asettaa yksityiselle velvollisuuden luoda tarpeelliset edellytykset, joiden perusteella kaikkia näitä oikeussuojakeinoja voidaan käyttää.
Sekä välitoimihakemus että tietojen suojaamista koskeva jälkikäteen nostettu kanne ja 17.9.2007 annettuun tuomioon Akzo Nobel Chemicals ja Akcros Chemicals v. komissio (T‑125/03 ja T‑253/03, EU:T:2007:287), jossa on kyse asianajajien ja asiakkaiden välisen yhteydenpidon suojaamisesta, nojautuvaan oikeuskäytäntöön perustuva kanne edellyttävät valittajien mukaan, että yritys pystyy meneillään olevaa tarkastusta karttamalla saamaan aikaan komission nimenomaisen tai implisiittisen päätöksen, jolla loukataan oikeutta asianajajien ja asiakkaiden välisen yhteydenpidon luottamuksellisuuteen tai mahdollisesti oikeutta yksityiselämän kunnioittamiseen. Nämä oikeussuojakeinot perustuvat myös siihen, että komissio suostuu sinetöimään tiedot unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisuun saakka. Tarkastuksen aikana toteutettu välitoimi edellyttää lisäksi, että yritys karttelee meneillään olevaa tarkastusta, jossa sillä on velvollisuus tehdä aktiivisesti yhteistyötä.
Valittajat toteavat sellaisesta päätöksestä nostetusta kanteesta, jolla määrätään seuraamus tarkastuksen estämisestä, että tämän oikeussuojakeinon olemassaolo edellyttää, että yritys syyllistyy estämiseen siinä määrin, että sille määrätään seuraamus. Tällainen vaatimus on kuitenkin ristiriidassa Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 52 artiklan kanssa.
Valittajat korostavat ensimmäisen valitusperusteen toisen osan kolmannessa väitteessä, että unionin yleinen tuomioistuin teki valituksenalaisen tuomion 94 ja 96 kohdassa oikeudellisen virheen, kun se tutki mahdollisuutta hyväksyä kaksi tähän asti täysin uutta oikeussuojakeinoa, joita ovat yhtäältä välitoimi, jolla pyritään itse tarkastuksen keskeyttämiseen, ja toisaalta jälkikäteen nostettu kanne, joka koskee johtajien ja työntekijöiden yksityisten tietojen suojaamista. Hypoteettisia kanteita ei näet niiden mukaan voida luonnehtia tehokkaiksi oikeussuojakeinoiksi.
Komissio ja neuvosto katsovat, että valittajien argumentaatio on perusteeton. Neuvosto huomauttaa lisäksi, että perustelujen puuttumista koskeva väite on jätettävä tutkimatta, koska valittajat eivät yksilöi riittävän täsmällisesti, miltä osin valituksenalaista tuomiota arvostellaan, eivätkä esitä tämän väitteen tueksi oikeudellista argumentaatiota, jota olisi tuettu todisteilla.

Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Valittajat väittävät ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisessä osassa, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole noudattanut perusteluvelvollisuuttaan arvioidessaan tarkastusten kulkuun liittyvien oikeussuojakeinojen tehokkuutta.
Tämän osan tutkittavaksi ottamisesta, jonka neuvosto on riitauttanut, on heti alkuun muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perustelujen puuttuminen tai niiden riittämättömyys kuuluu SEUT 263 artiklassa tarkoitettuihin olennaisen menettelymääräyksen rikkomisiin ja sitä on pidettävä sellaisena ehdottomana perusteena, jonka unionin tuomioistuimet voivat ottaa tai niiden pitää ottaa huomioon omasta aloitteesta (tuomio 2.12.2009, komissio v. Irlanti ym., C‑89/08 P, EU:C:2009:742, 34 kohta ja tuomio 28.1.2016, Quimitécnica.com ja de Mello v. komissio, C‑415/14 P, ei julkaistu, EU:C:2016:58, 57 kohta). Tästä seuraa, että neuvoston väite ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisen osan tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttumisesta on hylättävä.
Tämän osan perusteltavuudesta on huomautettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tuomion perusteluista on ilmettävä selkeästi ja yksiselitteisesti unionin yleisen tuomioistuimen päättely siten, että ne, joita ratkaisu koskee, voivat tutustua ratkaisun perusteluihin ja että unionin tuomioistuin voi harjoittaa tuomioistuinvalvontaansa (tuomio 25.3.2021, Deutsche Telekom v. komissio, C‑152/19 P, EU:C:2021:238, 98 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä tapauksessa unionin yleinen tuomioistuin muistutti  aluksi valituksenalaisen tuomion 78–82 kohdassa, että oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin on vahvistettu perusoikeuskirjan 47 artiklassa ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 ja 13 artiklassa. Todettuaan, että Euroopan ihmisoikeussopimus ei ole – niin kauan kuin unioni ei ole siihen liittynyt – muodollisesti unionin oikeusjärjestykseen kuuluva oikeudellinen väline, joten laillisuusvalvonta on suoritettava yksinomaan perusoikeuskirjassa taattujen perusoikeuksien kannalta, se korosti, että sekä perusoikeuskirjan 52 artiklasta että kyseistä artiklaa koskevista selityksistä seuraa, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen määräykset ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen kyseisiin määräyksiin liittyvä oikeuskäytäntö on otettava huomioon perusoikeuskirjan määräyksiä tietyssä asiassa tulkittaessa ja sovellettaessa.
Se katsoi tältä osin, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan sitä, onko oikeutta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin noudatettu, on tutkittava yksityisissä tiloissa suoritettujen käyntien osalta seuraavien neljän edellytyksen valossa, eli ensinnäkin tällaisten käyntien tekemisestä tehdyn päätöksen tai niiden yhteydessä toteutettujen toimenpiteiden sääntöjenmukaisuutta koskevan tuomioistuinvalvonnan on oltava tehokasta sekä tosiasiallisesti että oikeudellisesti, toiseksi jos sääntöjenvastaisuus todetaan, käytettävissä olevan oikeussuojakeinon tai käytettävissä olevien oikeussuojakeinojen avulla on voitava joko estää toimi tai – jos sääntöjenvastainen toimi on jo toteutettu – tarjota asianomaiselle asianmukainen hyvitys, kolmanneksi asianomaisen oikeussuojakeinon saatavuuden on oltava varma ja neljänneksi tuomioistuinvalvonnan on tapahduttava kohtuullisessa ajassa.
Unionin yleinen tuomioistuin huomautti tämän jälkeen valituksenalaisen tuomion 83 kohdassa, että kyseisestä oikeuskäytännöstä ilmenee myös, että tarkastuksen kulun on voitava olla tehokkaan tuomioistuinvalvonnan kohteena ja että valvonnan on oltava tehokas kyseessä olevan asian erityisissä olosuhteissa, mikä edellyttää kaikkien tarkastuksen kohteena olevan yrityksen käytettävissä olevien oikeussuojakeinojen huomioon ottamista ja siis näiden oikeussuojakeinojen arviointia kokonaisuutena. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 86 ja 87 kohdassa, että koska tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevan oikeuden noudattamisen tarkastamisen on perustuttava niiden oikeussuojakeinojen arviointiin kokonaisuutena, jotka voivat johtaa tarkastuksen yhteydessä toteutettujen toimenpiteiden valvontaan, merkitystä ei ole sillä, ettei mikään tutkituista oikeuskeinoista erikseen tarkasteltuna täytä niitä edellytyksiä, joiden nojalla voidaan katsoa, että oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin on olemassa.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi tässä yhteydessä niin ikään valituksenalaisen tuomion 88 ja 89 kohdassa, että sen lisäksi, että komission kuulemismenettelystä vastaavalle neuvonantajalle voidaan osoittaa pyyntöjä, on olemassa kuusi oikeussuojakeinoa, joiden nojalla tarkastus voidaan riitauttaa unionin tuomioistuimissa, eli kanne tarkastuspäätöksestä, kanne komission päätöksestä, jolla määrätään seuraamus tarkastuksen estämisestä asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 1 kohdan c–e alakohdan nojalla, kanne kaikista sellaisista oikeuskäytännössä kannekelpoiselle toimelle asetetut edellytykset täyttävistä toimista, jotka komissio toteuttaa tarkastuspäätöksen johdosta ja tarkastustoimien suorittamisen yhteydessä, kuten päätöksestä, jolla hylätään asianajajien ja heidän asiakkaidensa välisen yhteydenpidon luottamuksellisuuden suojaa koskeva pyyntö, kanne SEUT 101 artiklan nojalla aloitetun menettelyn päättämisestä tehdystä päätöksestä, välitoimihakemus ja sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskeva kanne.
Unionin yleinen tuomioistuin täsmensi valituksenalaisen tuomion 90–98 kohdassa, miltä osin se katsoi, että näiden oikeussuojakeinojen avulla tarkastusten kulku on mahdollista riitauttaa unionin tuomioistuimissa.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi lopuksi valituksenalaisen tuomion 100–110 kohdassa tehdyn arvioinnin päätteeksi, että kaikkien tämän tuomion 44 kohdassa lueteltujen oikeussuojakeinojen muodostaman tarkastusten kulun valvontaa koskevan järjestelmän voitiin katsoa täyttävän neljä Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä seuraavaa edellytystä.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi siten valituksenalaisen tuomion 111 kohdassa asetuksen N:o 1/2003 20 artiklan 4 kohtaa koskevan lainvastaisuusväitteen, joka perustui tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevan oikeuden loukkaamiseen.
On siis todettava, että – toisin kuin valittajat väittävät – syyt, joiden johdosta unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi argumentaation, jonka mukaan tarkastusten kulkua koskeviin edellytyksiin ei kohdistu tehokkaita oikeussuojakeinoja, ilmenevät selvästi ja yksiselitteisesti valituksenalaisen tuomion 78–111 kohdasta, jotka on esitetty tiivistetysti tämän tuomion 41–47 kohdassa. Näiden syiden avulla valittajat ovat voineet tutustua valituksenalaisen tuomion perusteluihin, mikä ilmenee myös heidän valituksensa sisällöstä, ja unionin tuomioistuin voi harjoittaa tuomioistuinvalvontaansa.
Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa, joka koskee perustelujen puutteellisuutta, on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Ensimmäisen valitusperusteen toisessa osassa valittajat vetoavat tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevan oikeuden loukkaamiseen.
Ensimmäisen valitusperusteen toisen osan ensimmäisestä väitteestä, jonka mukaan unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt tutkia erikseen eri oikeussuojakeinot selvittääkseen, taataanko oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin tarkastuksen yhteydessä toteutettujen toimenpiteiden osalta, on muistutettava, että oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin on vahvistettu perusoikeuskirjan 47 artiklassa.
On myös huomautettava, että perusoikeuskirjan 52 artiklan 3 kohdassa täsmennetään, että siltä osin kuin perusoikeuskirjan oikeudet vastaavat Euroopan ihmisoikeussopimuksessa taattuja oikeuksia, niiden merkitys ja ulottuvuus ovat samat kuin kyseisessä yleissopimuksessa (tuomio 19.11.2019, A. K. ym. (Ylimmän tuomioistuimen kurinpitojaoston riippumattomuus), C‑585/18, C‑624/18 ja C‑625/18, EU:C:2019:982, 116 kohta).
Kuten perusoikeuskirjan 47 artiklaa koskevista selityksistä, jotka on SEU 6 artiklan 1 kohdan kolmannen alakohdan ja perusoikeuskirjan 52 artiklan 7 kohdan mukaan otettava huomioon perusoikeuskirjaa tulkittaessa, ilmenee, kyseisen 47 artiklan ensimmäinen ja toinen kohta vastaavat Euroopan ihmisoikeussopimuksen 13 artiklaa ja 6 artiklan 1 kappaletta (tuomio 19.11.2019, A. K. ym. (Ylimmän tuomioistuimen kurinpitojaoston riippumattomuus), C‑585/18, C‑624/18 ja C‑625/18, EU:C:2019:982, 117 kohta). Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappale on lex specialis suhteessa sen 13 artiklaan, jonka vaatimukset sisältyvät ensiksi mainitun määräyksen tiukempiin vaatimuksiin (Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 15.3.2022, Grzęda v. Puola, CE:ECHR:2022:0315JUD004357218, 352 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin on lisäksi katsonut, että sen on huolehdittava siitä, että sen perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisestä kohdasta omaksuma tulkinta turvaa suojelulle tason, joka noudattaa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 13 artiklassa, sellaisena kuin Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on sitä tulkinnut, tarjottua tasoa (ks. vastaavasti tuomio 26.9.2018,  Belastingdienst v. Toeslagen (Muutoksenhaun lykkäävä vaikutus), C‑175/17, EU:C:2018:776, 35 kohta).
Tältä osin on todettava Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenevän, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen 13 artiklassa tarjottu suoja ei ulotu niin pitkälle, että se vaatisi erityistä oikeussuojakeinon muotoa (Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 20.3.2008, Boudaïeva ym. v. Venäjä, CE:ECHR:2008:0320JUD001533902, 190 kohta), ja että vaikka yksikään kansallisessa oikeudessa tarjottu oikeussuojakeino ei erikseen tarkasteltuna täytä itsessään kyseisessä 13 artiklassa asetettuja vaatimuksia, tilanne voi olla tällainen näiden oikeussuojakeinojen osalta, kun niitä tarkastellaan kokonaisuutena (Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 10.7.2020, Mugemangango v. Belgia, CE:ECHR:2020:0710JUD000031015, 131 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kun loukataan Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklassa vahvistettua jokaisen oikeutta nauttia kotiinsa kohdistuvaa kunnioitusta, oikeussuojakeino on lisäksi Euroopan ihmisoikeussopimuksen 13 artiklassa tarkoitetulla tavalla tehokas, jos kantajan saatavilla on menettely, jolla hän voi riitauttaa kotietsintöjen ja haltuunottojen sääntöjenmukaisuuden ja saada asianmukaisen hyvityksen, jos kotietsinnöistä ja haltuunotoista on määrätty tai ne on pantu täytäntöön lainvastaisesti (Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 19.1.2017, Posevini v. Bulgaria,  CE:ECHR:2017:0119JUD006363814, 84 kohta).
Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaletta tai 8 artiklaa koskevasta Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee tältä osin, että yksityisissä tiloissa suoritettujen käyntien osalta sitä, ettei tuomioistuin, joka olisi voinut rajata tarkastuksen tai valvoa sen kulkua, ole etukäteen myöntänyt siihen lupaa, voidaan tasapainottaa sillä, että tuomioistuin valvoo jälkikäteen tällaisen tutkintatoimenpiteen laillisuuden ja tarpeellisuuden, kunhan valvonta on tehokasta kyseessä olevan asian erityisissä olosuhteissa. Tämä edellyttää sitä, että asianomaiset henkilöt voivat saattaa riidanalaisen toimenpiteen ja sen, miten se on toteutettu,  sekä tosiasiallisesti että oikeudellisesti tehokkaan tuomioistuinvalvonnan kohteeksi. Kun sääntöjenvastaiseksi katsottu toimi on jo suoritettu, asianomaisen on voitava saada käytettävissä olevan oikeussuojakeinon tai käytettävissä olevien oikeussuojakeinojen avulla asianmukainen hyvitys (Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 2.10.2014, Delta Pekárny a.s. v. Tšekki, CE:ECHR:2014:1002JUD000009711, 86 ja 87 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Koska tarkastuksen jälkikäteinen tuomioistuinvalvonta voi tietyin edellytyksin tasapainottaa sitä, että etukäteinen tuomioistuinvalvonta puuttuu, ja koska ”käytettävissä olevan oikeussuojakeinon tai käytettävissä olevien oikeussuojakeinojen” avulla on voitava saada asianmukainen hyvitys, on siis katsottava, että kaikki käytettävissä olevat oikeussuojakeinot on lähtökohtaisesti otettava huomioon sen selvittämiseksi, täyttyvätkö perusoikeuskirjan 47 artiklan vaatimukset.
Koska valittajat olivat esittäneet asetuksen N:o 1/2003 20 artiklan lainvastaisuutta koskevan väitteen, unionin yleisen tuomioistuimen oli – kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 51 kohdassa todennut – ottaakseen kantaa tähän väitteeseen suoritettava tarkastusten yhteydessä toteutettujen toimenpiteiden tuomioistuinvalvontaa koskevan järjestelmän kokonaisarviointi, joka menee kyseessä olevan asian erityisten olosuhteiden arviointia pidemmälle.
Valittajien on siis todettava väittävän virheellisesti, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se arvioi kaikkia tarkastusten kulun riitauttamiseen käytettävissä olevia oikeussuojakeinoja kokonaisuutena.
Valittajien väitteestä, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei voinut vertailla tarkastuksen yhteydessä toteutetuista toimenpiteistä nostetun kanteen haittoja ja tarkastuspäätöksen laillisuuden riitauttamiseksi nostetun kanteen etuja, on riittävää todeta, että – kuten julkisasiamies on tehnyt ratkaisuehdotuksensa 46 ja 47 kohdassa – tämä väite perustuu valituksenalaisen tuomion virheelliseen tulkintaan. Kyseisen tuomion 90–98 kohdasta näet ilmenee, että unionin yleinen tuomioistuin on tutkinut, missä määrin valittajien käytettävissä olevat eri oikeussuojakeinot, mukaan lukien tarkastuspäätöksestä nostettu kanne, mahdollistivat tarkastuksen kulun sääntöjenmukaisuutta koskevien väitteiden esittämisen tuomioistuimessa ja näin ollen, missä määrin tähän kulkuun voitiin tämän tuomion 55–57 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti kohdistaa tehokasta tuomioistuinvalvontaa yhden ainoan oikeussuojakeinon puuttumisesta huolimatta.
Lopuksi siitä valittajien argumentaatiosta, jonka mukaan on niin, että jos unionin yleinen tuomioistuin olisi tutkinut eri oikeussuojakeinoja erikseen, sen olisi pitänyt yhtäältä sivuuttaa kolme niistä kuudesta oikeussuojakeinosta, jotka se on katsonut tehokkaiksi, eli kanne SEUT 101 artiklan soveltamismenettelyn päättämisestä tehdystä päätöksestä, kanne tarkastuspäätöksestä ja lopuksi sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskeva kanne, ja toisaalta katsoa, että kaikki muut oikeussuojakeinot olivat osittaisia, on riittävää huomauttaa, että tämä argumentaatio on hylättävä, koska se perustuu virheelliseen lähtökohtaan, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei voinut arvioida kaikkia tarkastusten kulun riitauttamiseen käytettävissä olevia oikeussuojakeinoja kokonaisuutena.
Ensimmäisen valitusperusteen toisen osan ensimmäinen väite on näin ollen hylättävä.
Toisesta ja kolmannesta väitteestä, joiden mukaan on niin, että kun unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että osittaiset oikeussuojakeinot – joiden osalta ei ollut selvää, oliko niitä mahdollista käyttää – ovat tehokkaita, se on asettanut yksityisen tehtäväksi luoda edellytykset näiden oikeussuojakeinojen käyttämiselle, joiden olemassaolon ei ole osoitettu olevan varmaa, on riittävää todeta yhtäältä, että tämän tuomion 57 kohdassa mainitun Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan ei ole tarpeen, että kaikki väitteet, jotka voidaan esittää viranomaisen käynnistä määräämisestä tehdyn päätöksen perusteella toteuttamista toimenpiteistä, voidaan esittää yhden ainoan oikeussuojakeinon yhteydessä, ja toisaalta – kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 66 kohdassa lähinnä huomauttanut –, että vakiintuneen tuomioistuimen käytännön puuttuminen ei voi olla ratkaisevaa sen toteamiseksi, ettei jokin oikeussuojakeino ole tehokas.
Tästä seuraa, etteivät nämä väitteet ole perusteltuja.
Edellä esitetystä ilmenee, että ensimmäinen valitusperuste on hylättävä kokonaisuudessaan perusteettomana.

Kolmas valitusperuste, joka perustuu tarkastukset oikeuttavien aihetodisteiden muotovaatimusten täyttämiseen liittyvään oikeudelliseen virheeseen

Asianosaisten lausumat
Valittajat moittivat kolmannessa valitusperusteessa unionin yleistä tuomioistuinta lähinnä siitä, että se on tehnyt oikeudellisen virheen ja rikkonut asetusta N:o 1/2003, kun se yhtäältä katsoi valituksenalaisen tuomion 193 kohdassa, ettei komission tarvitse noudattaa tutkintavaltuuksiaan koskevia sääntöjä eikä etenkään asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan ja asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan säännöksistä yhdessä johtuvaa velvollisuutta tallentaa kuulemiset, kun mitään tutkintaa ei ole vielä aloitettu virallisesti, ja kun se toisaalta kieltäytyi valituksenalaisen tuomion 206 kohdassa sivuuttamasta tavarantoimittajien kuulemisiin perustuvia aihetodisteita muotovirheen vuoksi.
Valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 189, 192, 193, 196 ja 198 kohdassa virheellisesti, että komission käytettävissä olevien aihetodisteiden riittävän painavuuden arviointi on suoritettava ottamalla huomioon se, että tarkastuspäätös kuuluu alustavaan tutkintavaiheeseen, jolloin mitään asetuksen N:o 1/2003 V luvussa tarkoitettua tutkintaa ei ole vielä virallisesti aloitettu, minkä vuoksi on siis perusteltua, ettei komission tarvitse noudattaa tiettyjä kyseisen asetuksen pakottavia sääntöjä, joihin kuuluvat säännöt, jotka koskevat velvollisuutta tallentaa kuulemiset, joihin nämä aihetodisteet perustuvat. Ne arvostelevat sitä, että unionin yleinen tuomioistuin teki näin eron tutkinnan virallisen aloittamisen jälkeen toteutettujen toimenpiteiden, joita säännellään niiden mukaan asetuksella N:o 1/2003, ja niiden ennen tätä aloittamista toteutettujen toimenpiteiden välillä, jotka eivät kuulu kyseisen asetuksen soveltamisalaan.
Valittajat väittävät kolmannen valitusperusteen ensimmäisessä osassa, että tämä eron tekeminen perustuu valituksenalaisen tuomion 194 kohdassa mainitun oikeuskäytännön virheelliseen tulkintaan. Tässä oikeuskäytännössä tehdään näet ero väitetiedoksiantoa edeltävän tutkintavaiheen ja hallinnollisen menettelyn jatkon välillä. Tässä oikeuskäytännössä ei myöskään määritellä tutkinnan vaan sen ajanjakson alkamisajankohta, joka on otettava huomioon ratkaistaessa, onko menettelyn kesto ollut kohtuullinen.
Valittajat väittävät kolmannen valitusperusteen toisessa osassa, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen todetessaan valituksenalaisen tuomion 193 kohdassa, että asetusta N:o 1/2003 ei sovelleta ennen ensimmäisen tarkastuspäätöksen tekemistä.
Asetuksen N:o 1/2003 johdanto-osan 25 perustelukappaleesta ja asetuksen N:o 773/2004 2 artiklan 3 kohdasta näet ilmenee niiden mukaan, että asetusta N:o 1/2003 sovelletaan kaikkiin komission SEUT 101 ja SEUT 102 artiklan soveltamiseksi toteuttamiin toimiin jo siinä vaiheessa, kun asianomaiset menettelytavat saadaan selville. Ne korostavat tässä yhteydessä, että viimeksi mainittua asetusta sovelletaan alakohtaisiin tutkintoihin ja sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä koskeviin lausuntoihin, vaikkei komissio olekaan toteuttanut mitään toimenpidettä, joka merkitsee moitetta kilpailusääntöjen rikkomisesta. Ennen tarkastuspäätöksen tekemistä toteutettujen tutkintatoimien jättäminen asetuksen N:o 1/2003 soveltamisalan ulkopuolelle saattaisi viedä yrityksiltä ja kolmansilta osapuolilta niiden menettelylliset oikeudet ja niiden oikeuden saada tehokasta oikeussuojaa tällaista päätöstä vastaan.
Valittajat riitauttavat kolmannen valitusperusteen kolmannessa osassa unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 193 kohdassa kilpailusääntöjen rikkomista koskevien todisteiden ja tarkastuspäätöksen perustana olevien aihetodisteiden välillä tekemän eron, jonka mukaan aihetodisteille ei voida asettaa samantasoisia muotovaatimuksia kuin todisteille. Valittajien mukaan aihetodisteisiin ja todisteisiin on sovellettava samoja muotovaatimuksia ja samoja menettelysääntöjä, joilla pyritään varmistamaan näytön aitous, vilpittömyys ja uskottavuus.
Komissio riitauttaa tämän argumentaation.
Komissio täsmentää aluksi, että tutkinnan aloittaminen eroaa sekä asiakirjakansion perustamisesta että asetuksen N:o 773/2004 2 artiklassa tarkoitetusta menettelyn aloittamisesta. Tutkinta aloitetaan heti kun komissio käyttää ensimmäistä kertaa tutkintavaltuuksiaan ja ryhtyy toimenpiteisiin, jotka merkitsevät moitetta kilpailusääntöjen rikkomisesta ja joilla on merkittäviä vaikutuksia kilpailusääntöjen rikkomisesta epäiltyjen yksiköiden tilanteeseen. Komission mukaan asiakirjakansion perustaminen on sisäinen toimi, jonka komission kilpailun pääosaston kirjaamo toteuttaa asianumeron antaessaan, ja sen ainoana tarkoituksena on asiakirjojen tallentaminen. Menettely aloitetaan silloin, kun komissio tekee päätöksen asetuksen N:o 773/2004 2 artiklan nojalla päätöksen tekemiseksi asetuksen N:o 1/2003 III luvun mukaisesti.
Näiden huomautusten jälkeen komissio väittää ensimmäiseksi, ettei sen tarvitse noudattaa asetusten N:o 1/2003 ja N:o 773/2004 muotovaatimuksia ennen tutkinnan aloittamista.
Komissio kiistää ensinnäkin sen, että tällainen velvollisuus perustuisi oikeuskäytäntöön, ja väittää, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole ottanut vääristyneellä tavalla huomioon valituksenalaisen tuomion 194 kohdassa mainittua oikeuskäytäntöä. Sillä, että tämä oikeuskäytäntö koskee menettelyn kohtuullisen keston arviointia, ei ole tältä osin merkitystä.
Komissio on toiseksi sitä mieltä, ettei asetuksista N:o 1/2003 ja N:o 773/2004 ilmene, että sen olisi noudatettava näiden asetusten muotovaatimuksia jo ennen tutkinnan aloittamista.
Lisäksi valittajien väite, joka perustuu asetuksen N:o 773/2004 2 artiklan 3 kohtaan, johtuu tutkinnan aloittamisen ja menettelyn aloittamisen välisestä sekaannuksesta; tutkinta ja menettely aloitetaan kuitenkin eri ajankohtina, ja niistä aiheutuu erilaisia oikeudellisia seurauksia.
Komission mukaan valittajien viittauksilla sekä asetuksen N:o 1/2003 25 perustelukappaleeseen että alakohtaisiin tutkintoihin tai sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä koskeviin lausuntoihin ei myöskään ole merkitystä.
Valittajat eivät kolmanneksi voi väittää, että jos komissio voisi vapautua asetusten N:o 1/2003 ja N:o 773/2004 muotovaatimuksista ennen tutkinnan aloittamista, tällä loukattaisiin niiden oikeutta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin, joiden avulla tarkastuspäätösten laillisuutta voidaan valvoa oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen osalta. Yhtäältä tämä väite on ristiriidassa unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltävässä asiassa suorittaman aihetodisteiden valvonnan kanssa, joka on johtanut riidanalaisten päätösten osittaiseen kumoamiseen. Toisaalta unionin yleisellä tuomioistuimella on myös silloin, kun suullista todistajanlausuntoa ei ole tallennettu, mahdollisuus kuulla todistajia työjärjestyksensä 94 artiklan nojalla.
Asetusten N:o 1/2003 ja N:o 773/2004 muotovaatimusten soveltamisella ennen tutkinnan aloittamista haitattaisiin komission toimintaa kilpailuoikeuden täytäntöön panemisessa, koska sillä estetään sitä hankkimasta ja käyttämästä suullisesti saamiaan aihetodisteita. Se, että komissiota estetään hankkimasta aihetodisteita suullisesti, vaarantaisi tutkintojen tehokkuuden viivyttämällä tarkastusten ajankohtaa.
Toiseksi komissio väittää aluksi, että koska tarkastuksen tarkoituksena on hankkia tarvittavat tiedot sen hallussa olevien aihetodisteiden perusteella epäillyn kilpailusääntöjen rikkomisen tosiasiallisuuden ja ulottuvuuden tutkimiseksi, aihetodisteisiin sovelletaan väistämättä alemmantasoisia muotovaatimuksia kuin todisteisiin, eikä komissiolla ole varsinkaan velvollisuutta tallentaa tällaisia aihetodisteita asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan ja asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan nojalla.
Tämän jälkeen komissio väittää, että sen avulla, että aihetodisteisiin sovelletaan alemmantasoisia muotovaatimuksia kuin todisteisiin, on mahdollista sovittaa yhteen yhtäältä joutuisuuden vaatimus, joka ohjaa tarkastuspäätösten tekemistä ja komission tutkinnan tehokkuutta, ja toisaalta asianomaisten yritysten puolustautumisoikeuksien säilyttäminen.
Komissio toteaa lopuksi, ettei todisteen aitous ole välttämätön ennakkoedellytys sen uskottavuudelle. Unionin tuomioistuin on näet muistuttanut 26.9.2018 annetun tuomion Infineon Technologies v. komissio (C‑99/17 P, EU:C:2018:773) 65–69 kohdassa, että unionin oikeudessa vallitseva periaate on vapaan todistusharkinnan periaate, josta seuraa, että ainoa merkityksellinen kriteeri säännönmukaisesti esitettyjen todisteiden todistusarvon arvioimiseksi on niiden uskottavuus. Todisteen todistusarvoa on siis arvioitava kokonaisvaltaisesti, joten todisteen aitoudesta esitetyt pelkät epäilyt, joita ei ole tuettu, eivät riitä kyseenalaistamaan sen uskottavuutta. Näitä periaatteita sovelletaan komission mukaan sitä suuremmalla syyllä aihetodisteisiin, joiden todistusarvo on määritelmän mukaisesti pienempi.

Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Valittajat moittivat kolmannen valitusperusteen kolmessa osassa unionin yleistä tuomioistuinta lähinnä siitä, että tämä on tehnyt valituksenalaisen tuomion 193 kohdassa oikeudellisen virheen katsoessaan, ettei komission tarvinnut noudattaa asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan ja asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan säännöksistä, kun niitä luetaan yhdessä, seuraavaa velvollisuutta tallentaa kuulemiset ennen kuin se oli virallisesti aloittanut tutkinnan ja käyttänyt sille erityisesti asetuksen N:o 1/2003 18–20 artiklassa annettuja tutkintavaltuuksia.
Tältä osin on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeussäännön tulkinta edellyttää, että huomioon otetaan paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys, johon se kuuluu, sekä sen toimen tavoitteet ja tarkoitus, jonka osa se on (tuomio 1.8.2022, HOLD Alapkezelő, C‑352/20, EU:C:2022:606, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ensimmäiseksi on todettava, että asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan 1 kohdan sanamuodostakin ilmenee, että tätä säännöstä on sovellettava kaikkiin kuulemisiin, joilla pyritään keräämään tutkinnan kohteeseen liittyviä tietoja (tuomio 6.9.2017, Intel v. komissio, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, 84 kohta).
Asetuksen N:o 773/2004 3 artiklassa, jossa asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan 1 kohtaan perustuvien kuulemisten edellytykseksi asetetaan tiettyjen muotovaatimusten noudattaminen, ei täsmennetä viimeksi mainitun säännöksen soveltamisalaa.
On kuitenkin muistutettava, että unionin tuomioistuin on katsonut, että asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan 1 kohdan ja asetuksen N:o 773/2004  3 artiklan 3 kohdan nojalla komissiolla on velvollisuus tallentaa valitsemassaan muodossa kaikki kuulemiset, jotka se järjestää asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan nojalla tutkintansa kohteeseen liittyvien tietojen keräämiseksi (ks. vastaavasti tuomio 6.9.2017, Intel v. komissio, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, 90 ja 91 kohta).
On siis täsmennettävä, että komission suorittamien kuulemisten kohteen perusteella on tehtävä ero, koska ainoastaan kuulemiset, joilla pyritään keräämään komission tutkinnan kohteeseen liittyviä tietoja, kuuluvat asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan 1 kohdan ja näin ollen tallennusvelvollisuuden soveltamisalaan.
Tämän täsmennyksen jälkeen on todettava, ettei minkään asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan 1 kohdan tai asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan sanamuotoon liittyvän seikan perusteella voida päätellä, että kyseisen tallennusvelvollisuuden soveltaminen riippuu siitä, onko komission suorittama kuuleminen tapahtunut ennen tutkinnan virallista aloittamista kilpailusääntöjen rikkomista koskevien aihetodisteiden hankkimiseksi vai sen jälkeen kilpailusääntöjen rikkomista koskevien todisteiden hankkimiseksi.
Näissä säännöksissä ei näet säädetä lainkaan, että tallennusvelvollisuuden soveltaminen riippuu siitä, voidaanko sen kohteena olevat tiedot luonnehtia aihetodisteiksi vai todisteiksi. Koska asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan 1 kohdassa oleva ilmaisu ”tiedot” on luonteeltaan yleinen, on sitä vastoin katsottava, että kyseistä säännöstä sovelletaan erotuksetta kumpaankin näistä ryhmistä.
Aihetodisteiden ja todisteiden käsitteitä ei tosin saa sekoittaa toisiinsa, koska aihetodiste ei luonteeltaan ja todisteesta poiketen riitä osoittamaan tiettyä tosiseikkaa.
Luonnehtiminen aihetodisteeksi tai todisteeksi ei kuitenkaan riipu menettelyn tietystä vaiheesta vaan kyseessä olevien tietojen todistusarvosta, koska riittävän painavat ja yhtäpitävät aihetodisteet sinällään voivat ”kokonaisuutena” osoittaa kilpailusääntöjen rikkomisen ja niitä voidaan käyttää SEUT 101 artiklan nojalla tehdyssä komission lopullisessa päätöksessä (ks. vastaavasti tuomio 1.7.2010, Knauf Gips v. komissio, C‑407/08 P, EU:C:2010:389, 47 kohta).
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 141 kohdassa huomauttanut, kuulemisten tallennusvelvollisuus ei näin ollen voi riippua siitä, luonnehditaanko kerätyt tiedot aihetodisteiksi vai todisteiksi, sillä komissio voi arvioida näiden tietojen todistusarvoa vasta näiden kuulemisten jälkeen menettelyn myöhemmissä vaiheissa.
Lisäksi on niin, että asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan 1 kohdassa ja asetuksen N:o 773/2004 3 artiklassa ei myöskään säädetä, että tallennusvelvollisuuden soveltaminen riippuisi siitä menettelyn vaiheesta, jossa kuulemiset suoritetaan. Asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan 1 kohdassa tosin säädetään, että tähän säännökseen perustuvat kuulemiset ovat kuulemisia, jotka suoritetaan tutkinnan kohteeseen liittyvien tietojen keräämistä varten, mikä edellyttää sitä, että tutkinta on käynnissä. Tästä säännöksestä ei sitä vastoin ilmene, että nämä kuulemiset on suoritettava sen tutkinnan virallisen alkamisajankohdan jälkeen, jonka unionin yleinen tuomioistuin on määrittänyt valituksenalaisen tuomion 193 kohdassa ajankohdaksi, jolloin komissio toteuttaa toimenpiteen, joka merkitsee moitetta kilpailusääntöjen rikkomisesta.
Toiseksi on todettava asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan 1 kohdan asiayhteydestä yhtäältä, että kyseinen artikla sisältyy tämän asetuksen V lukuun, joka koskee komission tutkintavaltuuksia. Tämän luvun säännösten soveltaminen ei kuitenkaan välttämättä edellytä sitä, että komissio toteuttaa toimenpiteen, joka merkitsee moitetta kilpailusääntöjen rikkomisesta.
Komissio voi siis kyseisen asetuksen 17 artiklan nojalla suorittaa alakohtaisia tutkintoja, jotka eivät edellytä sitä, että yritysten osalta toteutetaan ensin tällaisia toimenpiteitä.
Toisaalta on huomautettava, että asetuksen N:o 773/2004 2 artiklan 3 kohta, jonka mukaan ”komissio voi käyttää [asetuksen N:o 1/2003] V luvussa tarkoitettuja tutkintavaltuuksiaan ennen menettelyn aloittamista”, tukee tulkintaa, jonka mukaan kyseisessä luvussa lueteltuja komission tutkintavaltuuksia koskevia säännöksiä – mukaan lukien 19 artikla – voidaan joutua soveltamaan ennen kuin tutkinta on virallisesti aloitettu, toisin kuin valituksenalaisen tuomion 193 kohdasta ilmenee.
On totta, että asioissa, jotka johtivat valituksenalaisen tuomion 194 kohdassa mainittuihin 15.10.2002 annettuun tuomioon Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ja C‑254/99 P, EU:C:2002:582, 182 kohta) ja 21.9.2006 annettuun tuomioon Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied v. komissio (C‑105/04 P, EU:C:2006:592, 38 kohta), unionin tuomioistuin oli määrittänyt komission kilpailuasiassa aloittaman alustavan tutkinnan alkamisajankohdaksi sen ajankohdan, jolloin komissio ryhtyy unionin lainsäätäjän sille antamia valtuuksia käyttämällä toimenpiteisiin, jotka merkitsevät moitetta kilpailusääntöjen rikkomisesta ja joilla on merkittäviä vaikutuksia kilpailusääntöjen rikkomisesta epäiltyjen yritysten tilanteeseen.
Näiden tuomioiden taustalla olevat asiat koskivat kuitenkin hallinnollisen menettelyn alkamisajankohdan määrittämistä sen tarkastamiseksi, oliko komissio noudattanut käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatetta. Tämä tarkastaminen edellyttää, että tutkitaan, onko komissio toiminut ripeästi siitä ajankohdasta alkaen, jona se ilmoitti tutkinnasta yritykselle, jonka epäillään syyllistyneen unionin kilpailuoikeuden rikkomiseen.
Tätä ajankohtaa ei sitä vastoin voida ottaa huomioon sen määrittämiseksi, mistä lähtien komission on noudatettava asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan ja asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan säännöksistä, kun niitä luetaan yhdessä, johtuvaa velvollisuutta tallentaa kuulemiset. Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 150 kohdassa todennut, yritys voi olla tällaisten kuulemisten aikana saatujen kolmansien osapuolten lausuntojen kohteena tästä tietämättään. Mainitun ajankohdan huomioon ottaminen merkitsisi siis sitä, että tallennusvelvollisuuden ja siihen liittyvien menettelyllisten takeiden, joista näissä säännöksissä säädetään kuultujen kolmansien osapuolten ja epäillyn yrityksen hyväksi, soveltamista olisi lykättävä siihen saakka, kunnes komissio toteuttaa toimenpiteen, jolla kyseiselle yritykselle ilmoitetaan siihen kohdistuvista epäilyistä. Tämän lykkäämisen vuoksi ennen tällaista toimenpidettä suoritetut kolmansien osapuolten kuulemiset eivät kuuluisi kuulemisten tallennusvelvollisuuden ja kolmansiin osapuoliin sovellettavien menettelyllisten takeiden soveltamisalaan.
Kolmanneksi ja viimeiseksi on todettava asetuksen N:o 1/2003 tarkoituksesta, että kyseisen asetuksen johdanto-osan 25 perustelukappaleesta ilmenee, että koska kilpailusääntöjen rikkomisen selville saaminen on yhä vaikeampaa, asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan 1 kohdalla pyritään täydentämään komission tutkintavaltuuksia siten, että komissio voi muun muassa kuulla kaikkia henkilöitä, joilla saattaa olla hyödyllisiä tietoja, ja tallentaa heidän lausuntonsa (ks. vastaavasti tuomio 6.9.2017, Intel v. komissio, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, 85 kohta). Kyseisessä perustelukappaleessa oleva ilmaisu ”rikkomisen selville saaminen” tukee kuitenkin tulkintaa, jonka mukaan myös komission alustavassa vaiheessa suorittamat kuulemiset tutkimuksen kohteeseen liittyvien aihetodisteiden hankkimiseksi kuuluvat asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan.
Lisäksi on täsmennettävä, että komissiolla on asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan 3 kohdan nojalla mahdollisuus tallentaa kuulemiset mihin tahansa muotoon. Komissio ei siis voi pätevästi väittää, että se, että sille asetetaan tallennusvelvollisuus, estäisi sitä hankkimasta ja käyttämästä aihetodisteita, kun ne voivat olla vain suullisessa muodossa, ja vaarantaisi tutkintojen tehokkuuden viivästyttämällä tarkastuksen ajankohtaa. Komissio ei myöskään voi väittää, että tällaisella velvollisuudella on ehkäisevä vaikutus, koska komissiolla on mahdollisuus suojella kuultujen henkilöiden henkilöllisyyttä.
Näin ollen on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen tuomion 193 kohdassa, että asetuksen N:o 1/2003 soveltamisalan ulkopuolelle on jätettävä kuulemiset, joiden aikana on hankittu aihetodisteita, jotka ovat sittemmin perustana päätökselle, jolla yritys määrätään tarkastettavaksi, sillä perusteella, ettei  tällöin ollut vielä aloitettuna mitään kyseisen asetuksen V luvussa tarkoitettua tutkintaa, koska komissio ei ole toteuttanut toimenpidettä, joka merkitsee kyseisen yrityksen osalta moitetta kilpailusääntöjen rikkomiseen syyllistymisestä. Sen määrittämiseksi, kuuluivatko nämä kuulemiset asetuksen soveltamisalaan, unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt tutkia, pyrittiinkö niillä keräämään tutkinnan kohteeseen liittyviä tietoja, kun otetaan huomioon niiden sisältö ja asiayhteys.
Kuten valituksenalaisen tuomion 205 ja 206 kohdasta ilmenee, unionin yleinen tuomioistuin katsoi nyt käsiteltävässä tapauksessa, ettei tavarantoimittajien kuulemisista saatuja aihetodisteita voitu sivuuttaa siihen perustuvan muotovirheen vuoksi, ettei asetuksen N:o 1/2003 19 artiklassa ja asetuksen N:o 773/2004 3 artiklassa säädettyä tallennusvelvollisuutta ollut noudatettu, erityisesti koska nämä kuulemiset olivat tapahtuneet ennen asetuksen N:o 1/2003 mukaisen tutkinnan aloittamista ja koska ne eivät merkinneet valittajien eivätkä varsinkaan tavarantoimittajien osalta mitään moitetta kilpailusääntöjen rikkomiseen syyllistymisestä.
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 155 kohdassa huomauttanut, tältä osin on kuitenkin riittävää todeta, että kun komissio suorittaa kuulemisia, joiden kohde on määritelty ennalta ja joilla pyritään avoimesti saamaan tietoja tiettyjen markkinoiden toiminnasta ja markkinatoimijoiden käyttäytymisestä mahdollisen kilpailusääntöjä rikkovan käyttäytymisen selville saamiseksi tai sen tällaista käyttäytymistä koskevien epäilyjen vahvistamiseksi, komissio käyttää asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan mukaista valtuuttaan kirjata lausumia.
Tavarantoimittajien kuulemiset kuuluivat siis asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, ja komission oli tallennettava nämä lausumat asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan nojalla.
Tästä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen tuomion 206 kohdassa, että asetuksen N:o 1/2003 19 artiklassa ja asetuksen N:o 773/2004 3 artiklassa säädettyä tallennusvelvollisuutta ei sovellettu tavarantoimittajien kuulemisiin ja että näistä kuulemisista saatuihin aihetodisteisiin ei liittynyt muotovirhettä.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että kolmannen valitusperusteen kolme osaa ovat perusteltuja ja että valitus on näin ollen hyväksyttävä ja valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman 2 kohta on kumottava siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on hylännyt riidanalaisista päätöksistä  nostetun kanteen muilta osin, eikä muista valitusperusteista ole tarpeen lausua. Tämän johdosta myös oikeudenkäyntikuluja koskeva valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman 3 kohta on kumottava.

Unionin yleisessä tuomioistuimessa nostettu kanne
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään, että kun unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisu kumotaan, unionin tuomioistuin voi itse ratkaista riidan lopullisesti, jos asia on ratkaisukelpoinen.
Tilanne on tällainen nyt käsiteltävässä asiassa.
On siis tutkittava väite, jonka valittajat ovat esittäneet unionin yleisessä tuomioistuimessa kotirauhaa koskevan oikeuden loukkaamiseen liittyvän kanneperusteensa yhteydessä ja joka perustuu lähinnä siihen, että tavarantoimittajien kuulemisista saadut aihetodisteet on sivuutettava, koska komissio ei ole noudattanut asetuksen N:o 1/2003 19 artiklaa eikä asetuksen N:o 773/2004 3 artiklaa.
Valittajat esittävät tämän väitteensä tueksi, että tavarantoimittajien kuulemisista laaditut pöytäkirjat eivät olleet näiden säännösten mukaisia tallenteita, koska niitä ei muun muassa ollut saatettu kuultujen henkilöiden hyväksyttäviksi.
Komissio väittää puolestaan, että se on täyttänyt tallennusvelvollisuutensa laatimalla kattavat pöytäkirjat, jotka ilmentävät tarkasti tavarantoimittajien lausumien sisältöä, ja liittämällä ne asiakirja-aineistoon virallisella tunnistenumerolla. Tämäntyyppinen pöytäkirja on yksi niistä  tallennuksen muodoista, joihin komissio voi asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan 3 kohdan nojalla turvautua, samalla tavoin kuin äänitallenne tai audiovisuaalinen tallenne tai sanatarkka kirjallinen selostus.
Tältä osin on todettava, että asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan 3 kohdan ensimmäinen virke, jossa täsmennetään, että komissio ”voi tallentaa kuultavien henkilöiden lausumat mihin tahansa muotoon”, merkitsee sitä, että jos komissio päättää kuullun henkilön suostumuksella järjestää kuulemisen asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan 1 kohdan perusteella, sen on tallennettava tämä kuuleminen kokonaisuudessaan tämän kuitenkaan rajoittamatta komissiolle tallentamisen muodon osalta annettua valinnanvapautta (tuomio 6.9.2017, Intel v. komissio, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, 90 kohta).
Asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan 3 kohdan toisesta ja kolmannesta virkkeestä ilmenee lisäksi, että komission on annettava jäljennös tallenteesta kuultavan henkilön saataville tämän hyväksyttäväksi ja asetettava tarvittaessa määräaika, jonka kuluessa kuultu henkilö voi ilmoittaa sille lausumaan tehtävistä mahdollisista korjauksista.
Nyt käsiteltävässä asiassa komissio ei ole väittänyt eikä varsinkaan näyttänyt toteen, että se olisi antanut laatimansa pöytäkirjat tavarantoimittajien saataville näiden hyväksyttäviksi.
Asetuksen N:o 1/2003 19 artiklassa, luettuna yhdessä asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan 3 kohdan kanssa, asetetulla komission velvollisuudella antaa jäljennös tallenteesta kuultavan henkilön saataville tämän hyväksyttäväksi pyritään erityisesti varmistamaan kuullun henkilön antamien lausumien aitous varmistamalla, että nämä lausumat ovat tosiasiallisesti hänen antamiaan ja että tallenteen sisältö ilmentää tarkasti ja kokonaisuudessaan kyseisiä lausumia eikä komission niistä tekemää tulkintaa.
Sellaisen aihetodisteen osalta, joka perustuu lausumaan, jonka komissio on ottanut vastaan noudattamatta tätä asetuksen N:o 1/2003 19 artiklassa, luettuna yhdessä asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan 3 kohdan kanssa, asetettua vaatimusta, on siis katsottava, ettei sitä voida hyväksyä ja että se on siis sivuutettava.
Näiden täysin sisäisten pöytäkirjojen ei siten voida katsoa täyttävän asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan 3 kohdan, jota sovelletaan asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan soveltamisalaan kuuluviin kuulemisiin, vaatimuksia.
Tätä toteamusta ei voida horjuttaa 26.9.2018 annetun tuomion Infineon Technologies v. komissio (C‑99/17 P, EU:C:2018:773)  65–69 kohdalla.
Unionin tuomioistuin tosin katsoi kyseisessä tuomiossa, että unionin oikeudessa vallitseva periaate on vapaan todistusharkinnan periaate, josta seuraa, että ainoa merkityksellinen kriteeri sääntöjenmukaisesti esitettyjen todisteiden todistusarvon arvioimiseksi on niiden uskottavuus ja että todisteen todistusarvoa olisi näin ollen arvioitava kokonaisvaltaisesti, joten todisteen aitoudesta esitetyt pelkät epäilyt, joita ei ole tuettu, eivät riitä kyseenalaistamaan sen uskottavuutta (tuomio 26.9.2018, Infineon Technologies v. komissio, C‑99/17 P, EU:C:2018:773, 65–6  9 kohta).
Kyseisen tuomion taustalla olleessa asiassa todiste, jonka aitous oli kyseenalaistettu, oli kuitenkin yrityksen sisäinen sähköpostiviesti eikä komission asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan, luettuna yhdessä asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan 3 kohdan kanssa, vastaisesti vastaanottaman lausuman  tallenne.
Vapaan todistusharkinnan periaatteeseen ei siis voida vedota komission asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan nojalla vastaanottamien lausumien tallentamiseen sovellettavien muotosääntöjen sivuuttamiseksi. Tältä osin on huomautettava, että sen toteaminen, että aihetodisteita hankittaessa on syyllistytty sääntöjenvastaisuuteen asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan, luettuna yhdessä asetuksen N:o 773/2004 3 artiklan 3 kohdan kanssa, kannalta, johtaa siihen, ettei komissio voi käyttää näitä aihetodisteita menettelyn myöhemmässä vaiheessa (ks. analogisesti tuomio 18.6.2015, Deutsche Bahn ym. v. komissio, C‑583/13 P, EU:C:2015:404, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Koska nyt käsiteltävässä asiassa – kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 208 kohdassa todennut – tavarantoimittajien kuulemisista saadut tiedot muodostivat olennaisen osan aihetodisteista, joihin riidanalaiset päätökset perustuvat, ja koska niitä rasittaa muotovirhe sen vuoksi, ettei asetuksen N:o 773/2004 3 artiklassa säädettyä tallennusvelvollisuutta ole noudatettu, on pääteltävä, ettei komissiolla ollut riidanalaisten päätösten antamisajankohtana käytössään riittävän painavia aihetodisteita, joita sillä oli oikeus käyttää ja jotka oikeuttivat kyseisten päätösten 1 artiklan a alakohdassa esitetyt olettamat. Kaiken edellä esitetyn perusteella kyseiset päätökset on kumottava kokonaisuudessaan.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan on niin, että jos valitus hyväksytään ja unionin tuomioistuin itse ratkaisee riidan lopullisesti, se tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista.
Kyseisen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla sovelletaan valituksen käsittelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska valittajat ovat vaatineet komission velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska tämä on hävinnyt asian, komissio on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan lisäksi valittajille tämän valituksen yhteydessä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut. Koska riidanalaiset päätökset kumotaan, komissio velvoitetaan lisäksi korvaamaan kaikki valittajille asian käsittelystä ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 4 kohdassa määrätään, että jos ensimmäisessä oikeusasteessa väliintulijana esiintynyt ei ole valittanut ratkaisusta, se voidaan velvoittaa vastaamaan oikeudenkäyntikuluista muutoksenhakuasteessa vain, jos se on osallistunut asian käsittelyn kirjalliseen tai suulliseen vaiheeseen unionin tuomioistuimessa. Jos tässä tarkoitettu asianosainen osallistuu oikeudenkäyntiin, unionin tuomioistuin voi määrätä, että se vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan. Koska neuvosto, joka esiintyi ensimmäisessä oikeusasteessa väliintulijana, on osallistunut asian käsittelyn kirjalliseen ja suulliseen vaiheeseen unionin tuomioistuimessa, on päätettävä, että se vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan sekä muutoksenhakuasteessa että ensimmäisessä oikeusasteessa.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Unionin yleisen tuomioistuimen 5.10.2020 antaman tuomion Les Mousquetaires ja ITM Entreprises vastaan komissio (T
‑
255/17, EU:T:2020:460) tuomiolauselman 2 kohta kumotaan siltä osin kuin siinä hylätään muilta osin valittajien nostama kanne 9.2.2017 annetusta komission päätöksestä C(2017) 1057 final, jolla Intermarché ja kaikki suoraan tai välillisesti sen määräysvallassa olevat yhtiöt määrätään suostumaan tarkastukseen neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 20 artiklan 1 ja 4 kohdan nojalla (AT.40466 – Tute 1), ja 21.2.2017 annetusta komission päätöksestä C(2017) 1361 final, jolla Les Mousquetaires ja kaikki suoraan tai välillisesti sen määräysvallassa olevat yhtiöt määrätään suostumaan tarkastukseen neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 20 artiklan 1 ja 4 kohdan nojalla (AT.40466 – Tute 1).
2)
Unionin yleisen tuomioistuimen 5.10.2020 antaman tuomion Les Mousquetaires ja ITM Entreprises vastaan komissio (T
‑
255/17, EU:T:2020:460) tuomiolauselman 3 kohta kumotaan siltä osin kuin siinä on tehty ratkaisu oikeudenkäyntikuluista.
3)
9.2.2017 annettu komission päätös C(2017) 1057 final, jolla Intermarché ja kaikki suoraan tai välillisesti sen määräysvallassa olevat yhtiöt määrätään suostumaan tarkastukseen neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 20 artiklan 1 ja 4 kohdan nojalla (AT.40466 – Tute 1), ja 21.2.2017 annettu komission päätös C(2017) 1361 final, jolla Les Mousquetaires ja kaikki suoraan tai välillisesti sen määräysvallassa olevat yhtiöt määrätään suostumaan tarkastukseen neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 20 artiklan 1 ja 4 kohdan nojalla (AT.40466 – Tute 1), kumotaan.
4)
Euroopan komissio velvoitetaan vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan lisäksi Les Mousquetaires SAS:lle ja ITM Entreprises SAS:lle asian käsittelystä sekä ensimmäisessä oikeusasteessa että muutoksenhakuasteessa aiheutuneet kulut.
5)
Euroopan unionin neuvosto vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan sekä ensimmäisessä oikeusasteessa että muutoksenhakuasteessa.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.