CELEX: 62019CJ0544
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
SESV 63 straipsnis
Laisvas kapitalo judėjimas
Direktyva (ES) 2015/849
Taikymo sritis
Nacionalinės teisės aktas, pagal kurį reikalaujama tam tikrą sumą viršijančius mokėjimus atlikti tik pavedimu arba mokėjimu į mokėjimo sąskaitą
SESV 65 straipsnis
Pateisinimas
Kova su mokesčių slėpimu ir vengimu
Proporcingumas
Baudžiamojo pobūdžio administracinės sankcijos
Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 49 straipsnis
Teisėtumo ir nusikalstamos veikos bei bausmės proporcingumo principai

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl SESV 63 straipsnio, 2015 m. gegužės 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2015/849 dėl finansų sistemos naudojimo pinigų plovimui ar teroristų finansavimui prevencijos, kuria iš dalies keičiamas Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) Nr. 648/2012 ir panaikinama Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/60/EB bei Komisijos direktyva 2006/70/EB (
OL L 141, 2015, p. 73
), 2 straipsnio 1 dalies, siejamos su šios direktyvos 6 konstatuojamąja dalimi ir 4 bei 5 straipsniais, taip pat dėl minėtos direktyvos 58 straipsnio 1 dalies ir 60 straipsnio 4 dalies, siejamų su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsniu ir 49 straipsnio 3 dalimi, išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ECOTEX BULGARIA EOOD (toliau –
Ecotex
) ir
Teritorialna direktsia na Natsionalna agentsia za prihodite – Sofia
(Nacionalinės pajamų agentūros Sofijos teritorinė direkcija, Bulgarija, toliau – kompetentinga mokesčių institucija) ginčą dėl šiai bendrovei paskirtos administracinės piniginės sankcijos už nacionalinės teisės aktų dėl mokėjimų grynaisiais pinigais apribojimo pažeidimą teisėtumo.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyvos 2015/849 1 konstatuojamojoje dalyje numatyta:
„neteisėtų pinigų srautai gali pakenkti finansų sektoriaus vientisumui, stabilumui bei reputacijai ir kelia grėsmę Sąjungos vidaus rinkai bei tarptautiniam vystymuisi. Pinigų plovimas, terorizmo finansavimas ir organizuotas nusikalstamumas tebėra didelės problemos, kurias reikėtų spręsti Sąjungos lygiu. Be toliau plėtojamų baudžiamosios teisės priemonių Sąjungos lygiu, kryptinga ir proporcinga prevencija, neleidžianti pasinaudoti finansų sistema pinigų plovimo ir teroristų finansavimo tikslais, yra būtina ir ta prevencija gali duoti papildomų rezultatų.“
Šios direktyvos 6 konstatuojamoji dalis suformuluota taip:
„atsiskaitant didelėmis grynųjų pinigų sumomis itin kyla pinigų plovimo ir teroristų finansavimo grėsmė. Siekiant didinti budrumą ir mažinti tokių atsiskaitymų grynaisiais pinigais keliamą riziką, ši direktyva turėtų būti taikoma prekėmis prekiaujantiems asmenims, jeigu atliekami arba gaunami mokėjimai grynaisiais pinigais, kurių vertė 10000 EUR ar daugiau. Valstybės narės turėtų turėti galimybę nustatyti mažesnes ribines vertes, papildomus bendrus grynųjų pinigų naudojimo apribojimus ir kitas griežtesnes nuostatas.“
Minėtos direktyvos 11 konstatuojamojoje dalyje numatyta:
„svarbu aiškiai pabrėžti, kad, vadovaujantis peržiūrėtomis [Finansinių veiksmų darbo grupės (FATFI)] rekomendacijomis, su tiesioginiais ir netiesioginiais mokesčiais susiję mokestiniai nusikaltimai patenka į plačią nusikalstamos veiklos apibrėžtį, pateiktą šioje direktyvoje. Atsižvelgiant į tai, kad kiekviena valstybė narė prie nusikalstamos veiklos, už kurią baudžiama taikant šios direktyvos 3 straipsnio 4 punkto f papunktyje nurodytas sankcijas, gali priskirti įvairius nusikaltimus mokesčių tvarkai, nacionalinėje teisėje pateiktos mokestinių nusikaltimų apibrėžtys gali būti skirtingos. Nors suderinti valstybių narių nacionalinėje teisėje pateikiamų mokestinių nusikaltimų apibrėžčių nesiekiama, valstybės narės turėtų kuo didesniu mastu, įmanomu pagal jų teisę, leisti ES finansinės žvalgybos padaliniams (FŽP) tarpusavyje keistis informacija arba teikti pagalbą.“
Direktyvos 2015/849 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad šios direktyvos tikslas – užkirsti kelią Sąjungos finansų sistemos panaudojimui pinigų plovimo ir teroristų finansavimo tikslais.
Šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta:
„Ši direktyva taikoma šiems įpareigotiesiems subjektams:
1.
kredito įstaigoms;
2.
finansų įstaigoms;
3.
šiems fiziniams ar juridiniams asmenims, kai jie vykdo savo profesinę veiklą:
<…>
e)
kitiems asmenims, prekiaujantiems prekėmis, jeigu mokėjimai atliekami arba gaunami grynaisiais pinigais, o mokėjimo suma yra 10000 EUR ar daugiau, nepriklausomai nuo to, ar sandoris vykdomas kaip viena operacija ar kaip keletas operacijų, kurios atrodo tarpusavyje susijusios;
<…>“
Minėtos direktyvos 3 straipsnyje numatyta:
„Šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys:
<…>
4.
nusikalstama veikla – bet koks nusikalstamas dalyvavimas vykdant šiuos sunkius nusikaltimus:
<…>
f)
visus nusikaltimus, įskaitant mokestinius nusikaltimus, susijusius su tiesioginiais ir netiesioginiais mokesčiais, kaip apibrėžta valstybių narių nacionalinėje teisėje, už kuriuos numatyta ilgesnė kaip vienų metų maksimali laisvės atėmimo ar įkalinimo [laisvės apribojimo] bausmė, arba visus nusikaltimus, už kuriuos numatyta ilgesnė kaip šešių mėnesių minimali laisvės atėmimo ar įkalinimo [laisvės apribojimo] bausmė (valstybėse narėse, kurių teisės sistemose nusikaltimams yra nustatyta minimali riba);
<…>“
Tos direktyvos 4 straipsnyje nustatyta:
„1.   Valstybės narės, laikydamosi rizika grindžiamo požiūrio, užtikrina, kad šios direktyvos taikymo sritis visiškai arba iš dalies apimtų ne tik 2 straipsnio 1 dalyje nurodytus įpareigotuosius subjektus, bet ir kitas profesijas bei kitų kategorijų įmones, kurių veikla ypač gali būti panaudojama pinigų plovimo ar teroristų finansavimo tikslais.
2.   Jei valstybė narė išplečia šios direktyvos taikymo sritį 2 straipsnio 1 dalyje nenurodytoms profesijoms ar nenurodytų kategorijų įmonėms, ji apie tai informuoja Komisiją.“
Direktyvos 2015/849 5 straipsnis suformuluotas taip:
„Siekdamos užkirsti kelią pinigų plovimui ir teroristų finansavimui, valstybės narės šios direktyvos taikymo srityje gali priimti arba palikti galioti griežtesnes nuostatas, neviršydamos Sąjungos teisėje nustatytų apribojimų.“
Šios direktyvos 58 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta:
„Valstybės narės užtikrina, kad įpareigotuosius subjektus būtų galima traukti atsakomybėn už nacionalinių nuostatų, kuriomis į nacionalinę teisę perkeliama ši direktyva, pažeidimus pagal šį straipsnį ir 59–61 straipsnius. Taikomos sankcijos arba priemonės turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasomos.“
Minėtos direktyvos 60 straipsnio 4 dalyje numatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad nustatydamos administracinių sankcijų ar priemonių rūšį ir dydį kompetentingos institucijos atsižvelgtų į visas svarbias aplinkybes, atitinkamais atvejais įskaitant:
a)
pažeidimo sunkumą ir trukmę;
b)
atsakingu laikomo fizinio ar juridinio asmens atsakomybės laipsnį;
c)
atsakingu laikomo fizinio ar juridinio asmens finansinį pajėgumą, kuris nustatomas, pavyzdžiui, pagal bendrą atsakingu laikomo juridinio asmens apyvartą arba atsakingu laikomo fizinio asmens metines pajamas;
d)
atsakingu laikomo fizinio ar juridinio asmens iš pažeidimo gautą naudą, jei ją galima nustatyti;
e)
trečiųjų šalių dėl pažeidimo patirtus nuostolius, jei juos galima nustatyti;
f)
atsakingu laikomo fizinio ar juridinio asmens bendradarbiavimo su kompetentinga institucija lygį;
g)
atsakingu laikomo fizinio ar juridinio asmens anksčiau padarytus pažeidimus.“
Tos direktyvos 67 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Valstybės narės ne vėliau kaip 2017 m. birželio 26 d. priima įstatymus ir kitus teisės aktus, būtinus, kad būtų laikomasi šios direktyvos. Jos nedelsdamos pateikia Komisijai tų priemonių tekstą.
Valstybės narės, priimdamos tas nuostatas, daro jose nuorodą į šią direktyvą arba tokia nuoroda daroma jas oficialiai skelbiant. Nuorodos darymo tvarką nustato valstybės narės.“
Bulgarijos teisė
Zakon za ogranichavane na plashtanyata v broy
(Mokėjimų grynaisiais pinigais ribojimo įstatymas, DV, Nr. 16, 2011 m. vasario 22 d., toliau – ZOPB) 1 straipsnyje nustatyta, kad šiame įstatyme reglamentuojami mokėjimų grynaisiais pinigais apribojimai Bulgarijos teritorijoje.
ZOPB 2 straipsnyje nustatyta:
„Šis įstatymas netaikomas:
1)   grynųjų pinigų išėmimui ir įnešimui į savo mokėjimo sąskaitą;
2)   grynųjų pinigų išėmimui ir įnešimui į neveiksnių ar ribotai veiksnių asmenų sąskaitas arba sutuoktinio ar tiesioginės linijos giminaičių sąskaitas;
3)   komerciniais tikslais grynaisiais pinigais vykdomiems sandoriams užsienio valiuta;
4)   Bulgarijos centrinio banko vykdomoms operacijoms banknotais ir monetomis;
5)   bankams keičiant naudotus Bulgarijos valiutos banknotus ir monetas;
6)   darbo užmokesčio mokėjimui pagal [
Kodeks na truda
(Darbo kodeksas)] nuostatas;
7)   <…> išmokant garantuotus indėlius, kaip jie suprantami pagal [
zakon za garantirane na vlogovete v bankite
(Bankų indėlių garantijų įstatymas)].“
ZOPB 3 straipsnyje nustatyta:
„(1)   Šalies teritorijoje mokėjimai vykdomi tik pavedimu ar mokėjimu į mokėjimo sąskaitą, jeigu:
1)
<…> suma lygi 10000 [Bulgarijos levų (BGN)] (apie 5110 eurų) ar didesnė;
2)
<…> suma mažesnė nei 10000 BGN, bet tai yra dalis sutartinės piniginės prievolės, kurios vertė lygi 10000 BGN ar didesnė.
(2)   <…> 1 dalis taikoma ir mokėjimams užsienio valiuta, kurių suma perskaičiavus į BGN lygi 10000 BGN ar didesnė. Perskaičiavimas į BGN vykdomas taikant mokėjimo dieną
Balgarska narodna banka
[Bulgarijos nacionalinis bankas] nustatytą kursą.“
ZOPB 5 straipsnis suformuluotas taip:
„(1)   3 straipsnio pažeidimą padariusiam ar leidusiam padaryti fiziniam asmeniui skiriama bauda, kuri sudaro 25% visos sumokėtos sumos, o juridiniam asmeniui – piniginė sankcija, kuri sudaro 50% visos sumokėtos sumos.
(2)   Pakartotinai padarius 1 dalyje nurodytą pažeidimą baudos dydis yra 50% sumokėtos sumos, o piniginė sankcija sudaro 100% sumokėtos sumos.“
ZOPB 6 straipsnyje nustatyta:
„(1)   Šiame įstatyme nurodytų pažeidimų konstatavimo aktus rengia
Natsionalna agentsia za prihodite
[Nacionalinė pajamų agentūra, Bulgarija] institucijos. Administracines sankcijas skiria Nacionalinės pajamų agentūros vykdomasis direktorius ar jo įgalioti pareigūnai.
(2)
Zakon za administrativnite narushenia i nakazania
[(Administracinių pažeidimų ir sankcijų įstatymas, DV, Nr. 92, 1969 m. lapkričio 28 d., toliau – ZANN)] apibrėžtas administracinių sankcijų rengimas, priėmimas, apskundimas ir vykdymas.“
ZANN 27 straipsnio 1–5 dalyse nustatyta:
„(1)   Administracinė sankcija nustatoma remiantis šio įstatymo nuostatomis atsižvelgiant į nurodytas sankcijos ribas už padarytą pažeidimą.
(2)   Nustatant sankciją atsižvelgiama į pažeidimo sunkumą, jo padarymo motyvus ir kitas lengvinančias ar sunkinančias aplinkybes, taip pat pažeidėjo turtinę padėtį.
(3)   Lengvinančios aplinkybės lemia švelnesnės, o sunkinančios aplinkybės – griežtesnės sankcijos skyrimą.
<…>
(5)   Negalima nustatyti mažesnės nei numatyto minimalaus dydžio sankcijos, t. y. baudos ir laikino teisės vykdyti profesinę veiklą ar verstis konkrečia veikla atėmimo.“
ZANN 28 straipsnio a punkte nustatyta, kad, jeigu administracinis pažeidimas mažareikšmis, skirti sankciją įgaliota institucija gali jos neskirti, žodžiu ar raštu įspėjusi pažeidėją, kad už pakartotinį pažeidimą jam bus skirta bauda.
Pagal šio įstatymo 63 straipsnį
Rayonen sad
(apylinkės teismas, Bulgarija), kurį sudaro vienas teisėjas, nagrinėja bylą iš esmės ir priima teismo sprendimą, kuriuo palieka nepakeistą, pakeičia ar panaikina sprendimą, kuriuo skirta administracinė sankcija, arba elektroninį protokolą. Dėl teismo sprendimo gali būti teikiamas kasacinis skundas
Administrativen sad
(administracinis teismas, Bulgarija) remiantis
nakazatelnoprotsesualen kodeks
(Baudžiamojo proceso kodeksas) nurodytais pagrindais ir vadovaujantis
administrativnoprotsesualen kodeks
(Administracinio proceso kodeksas) dvyliktame skyriuje nustatyta tvarka.
ZANN 83 straipsnyje nustatyta:
„(1)   Atitinkamame įstatyme, ministrų tarybos ar savivaldybės tarybos nutarime numatytais atvejais juridiniams asmenims ar savarankiškai veikiantiems verslininkams už pareigų valstybei ar savivaldybei vykdant savo veiklą nevykdymą gali būti skiriama piniginė sankcija.
(2)   Pirmoje dalyje nurodyta sankcija skiriama šio įstatymo numatyta tvarka, jeigu atitinkamame norminiame akte nenumatyta kita procedūra.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Pagrindinė pagal Bulgarijos teisę įsteigtos komercinės bendrovės
Ecotex
veikla – didmeninė prekyba gamybos įrenginiais ir jų įrengimas. Graikijoje nuolat gyvenantis šios šalies pilietis KS yra šios bendrovės vadovas ir vienintelis akcininkas.
2018 m. kovo 14 d. vykusiame minėtos bendrovės visuotiniame akcininkų susirinkime buvo nuspręsta 100000 BGN (maždaug 51110 eurų) nepaskirstytąjį pelną (atskaičius pelno mokestį) paskirstyti vieninteliam akcininkui KS kaip dividendus. Taip pat buvo nuspręsta šią sumą jam išmokėti iš tos pačios bendrovės kasos grynaisiais pinigais pagal kasos išlaidų orderius.
Atliekant mokestinį patikrinimą buvo nustatyta, be kita ko, kad remiantis 2018 m. kovo 14 d. visuotinio akcininkų susirinkimo sprendimu dėl dividendų paskirstymo nuo 2018 m. kovo 14 d. iki 2018 m. kovo 22 d. KS buvo išmokėta 95000 BGN (apie 48550 eurų) grynaisiais pinigais pagal devynis kasos išlaidų orderius, kurių kiekvienas išrašytas 10000 BGN (apie 5110 eurų) grynųjų pinigų sumai, ir vieną kasos išlaidų orderį, išrašytą 5000 BGN (apie 2555 eurų) sumai.
2018 m. birželio 5 d. kompetentinga mokesčių institucija pranešė
Ecotex
apie jos atžvilgiu pradėtą administracinio pobūdžio baudžiamąjį procesą ir 2018 m. birželio 26 d. surašė protokolą, jame konstatavo ZOPB nuostatų pažeidimą, motyvuodama tuo, kad 2018 m. kovo 14 d.
Ecotex
išmokėjo KS 10000 BGN sumą grynaisiais pinigais, remdamasi 2018 m. kovo 14 d. visuotinio akcininkų susirinkimo sprendimu išmokėti KS dividendus – 100000 BGN.
2018 m. liepos 10 d.
Ecotex
pateikė skundą dėl šio protokolo ir nurodė, kad 2018 m. kovo 14 d. atliktas 10000 BGN mokėjimas tik 0,01 BGN (apie 0,005 euro) viršijo ZOPB numatytą mokėjimų grynaisiais pinigais apribojimą, todėl pažeidimas laikytinas „mažareikšmiu“, kaip tai suprantama pagal ZANN 28 straipsnį.
2018 m. rugsėjo 3 d. kompetentinga mokesčių institucija, remdamasi šiuo protokolu ir ZOPB 5 straipsnio 1 dalimi,
Ecotex
skyrė piniginę sankciją, motyvuodama tuo, kad ši bendrovė 2018 m. kovo 14 d. KS išmokėjo 10000 BGN viršijančią sumą grynaisiais pinigais. Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad kiekvienas 10000 BGN vertės mokėjimas grynaisiais pinigais KS buvo pripažintas ZOPB 3 straipsnio 1 dalies 1 punkto pažeidimu, todėl remiantis ZOPB 5 straipsnio 1 dalimi buvo skirtos devynios piniginio pobūdžio administracinės sankcijos. Pagal nacionalinės teisės nuostatas kiekviena piniginė sankcija lygi 5000 BGN, o tai atitinka pusę grynaisiais pinigais sumokėtos sumos.
2018 m. gruodžio 14 d. sprendimu
Rayonen sad Petrich
(Petričio apylinkės teismas, Bulgarija) atmetė
Ecotex
ieškinį, kuriuo buvo prašoma panaikinti šį kompetentingos institucijos sprendimą. Tuomet
Ecotex
pateikė kasacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme –
Administrativen sad Blagoevgrad
(Blagojevgrado administracinis teismas, Bulgarija).
Šiame teisme
Ecotex
iš esmės pakartoja šio sprendimo 27 punkte pateiktą argumentą ir pažymi, kad dėl mažareikšmio pažeidimo pusės visos grynaisiais pinigais gautos sumos dydžio piniginė sankcija yra neproporcinga.
Ecotex
taip pat teigia, kad teisė gauti bendrovės dividendus nėra sandoris ar sutartis, todėl jų neapima sąvoka „mokėjimas“, kaip tai suprantama pagal ZOPB 3 straipsnio 1 dalies 1 punktą.
Kompetentinga mokesčių institucija teigia, kad sąvoka „mokėjimas“ pagal ZOPB 3 straipsnio 1 dalies 1 punktą turi būti suprantama taip, kad ji be jokių išimčių apima bet kurį mokėjimą ar bet kurią finansinę operaciją, neatsižvelgiant į tai, kad kalbama apie dividendų išmokėjimą, arba į tai, ar jie kyla iš sutartinių, nesutartinių arba narystės santykių.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmiausia pažymi, kad ZOPB yra nacionalinė priemonė, kuria perkeliama 2005 m. spalio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/60/EB dėl finansų sistemos apsaugos nuo jos panaudojimo pinigų plovimui ir teroristų finansavimui (
OL L 309, 2005, p. 15
); ši direktyva nuo 2017 m. birželio 26 d. buvo panaikinta ir pakeista Direktyva 2015/849.
Taigi tas teismas mano, kad šio įstatymo 3 straipsnio 1 dalies 1 punktas turi būti aiškinamas atsižvelgiant į atitinkamas Direktyvos 2015/849 nuostatas ir SESV 63 straipsnį.
Pirma, remdamasis 2000 m. birželio 6 d. Sprendimu Verkooijen (
C‑35/98
,
EU:C:2000:294
) prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas primena, kad sąvoka „kapitalo judėjimas“, be kita ko, apima dividendų už komercinių bendrovių akcijas ir kapitalo dalis gavimą. Taigi keliamas klausimas, ar pagal SESV 63 straipsnį (kuriuo, remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija, draudžiamos, be kita ko, visos priemonės, galinčios atgrasyti nerezidentus nuo investavimo valstybėje narėje ar investicijų išlaikymo) draudžiama tokia teisės akto nuostata, kaip ZOPB 3 straipsnio 1 dalies 1 punktas, kuriame nustatytas mokėjimo grynaisiais pinigais apribojimas.
Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad Direktyvos 2015/849 tikslas – užkirsti kelią Sąjungos finansų sistemos panaudojimui pinigų plovimo ir teroristų finansavimo tikslais. Pagal šios direktyvos 5 straipsnį valstybės narės šiuo tikslu gali nustatyti griežtesnius nei minėtoje direktyvoje numatytieji mokėjimų grynaisiais pinigais apribojimus. Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl to, ar ZOPB 3 straipsnio 1 dalies 1 punkte nurodytas mokėjimo grynaisiais pinigais apribojimas patenka į Direktyvos 2015/849 materialinę taikymo sritį, ir, jeigu taip, ar valstybės narės gali laisvai nustatyti mažesnę nei 10000 eurų mokėjimo grynaisiais pinigais ribinę vertę.
Trečia, jeigu į šį antrąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, atsižvelgiant į Direktyvos 2015/849 58 straipsnio 1 dalį ir 60 straipsnio 4 dalį, aiškinamas remiantis Chartijos 49 straipsnio 3 dalimi, reikėtų įvertinti, kokiomis sąlygomis nacionalinėje teisės nuostatoje, kaip antai ZOPB 5 straipsnio 1 dalyje, juridiniams asmenims už bet kokią finansinę operaciją galima numatyti piniginę sankciją, siekiančią pusę visos grynaisiais pinigais sumokėtos sumos dydžio. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, taip pat kyla klausimas, ar tokia nacionalinės teisės nuostata nepažeidžia Chartijos 47 straipsnyje įtvirtinto veiksmingos teisminės kontrolės principo, nes iš ZANN 27 straipsnio 5 dalies matyti, kad kompetentingas nacionalinis teismas, pateikus apeliacinį skundą, negali sumažinti sankcijos žemiau ZOPB 5 straipsnio 1 dalyje numatytos minimalios sumos.
Šiomis aplinkybėmis
Administrativen sad Blagoevgrad
(Blagojevgrado administracinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar SESV 63 straipsnis aiškintinas taip, kad pagal jį draudžiama nacionalinė nuostata, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią 10000 BGN arba didesni mokėjimai šalies teritorijoje turi būti atliekami tik pavedimu arba mokėjimu į mokėjimo sąskaitą ir pagal kurią apribojami 10000 BGN arba didesni nepaskirstytojo pelno dividendų mokėjimai grynaisiais pinigais? Jei ši nuostata nėra draudžiama: ar toks apribojimas pateisinamas [Direktyvos 2015/849] tikslais?
2.
Ar [Direktyvos 2015/849] 2 straipsnio 1 dalis, atsižvelgiant į jos 6 konstatuojamąją dalį ir 4 ir 5 straipsnius, aiškintina taip, kad pagal ją nedraudžiama bendroji nacionalinės teisės nuostata, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią 10000 BGN arba didesni mokėjimai šalies teritorijoje turi būti atliekami tik pavedimu arba mokėjimu į mokėjimo sąskaitą ir kurioje neatsižvelgiama į mokėjimą grynaisiais pinigais atliekantį asmenį arba tokio mokėjimo pagrindą, o ji išsyk taikoma visiems tarp fizinių ir juridinių asmenų atliekamiems mokėjimams grynaisiais pinigais?
a)
Jei į šį klausimą būtų atsakyta teigiamai: ar pagal [Direktyvos 2015/849] 2 straipsnio 1 dalies 3 punkto e papunktį, atsižvelgiant į jos 6 konstatuojamąją dalį ir 4 ir 5 straipsnius, valstybėms narėms leidžiama papildomus bendruosius mokėjimų grynaisiais pinigais apribojimus numatyti nacionalinės teisės nuostatoje, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią 10000 BGN arba didesni mokėjimai šalies teritorijoje turi būti atliekami tik pavedimu arba mokėjimu į mokėjimo sąskaitą, kai mokėjimo grynaisiais pinigais pagrindas yra „nepaskirstytasis pelnas“ (dividendai)?
b)
Jei į šį klausimą būtų atsakyta teigiamai: ar pagal [Direktyvos 2015/849] 2 straipsnio 1 dalies 3 punkto e papunktį, atsižvelgiant į jos 6 konstatuojamąją dalį ir 5 straipsnį, valstybėms narėms leidžiama mokėjimų grynaisiais pinigais apribojimus numatyti nacionalinės teisės nuostatoje, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią 10000 BGN arba didesni mokėjimai šalies teritorijoje turi būti atliekami tik pavedimu arba mokėjimu į mokėjimo sąskaitą, kai ribinė šių mokėjimų vertė yra mažesnė kaip 10000 eurų?
3.
a)
Ar [Direktyvos 2015/849] 58 straipsnio 1 dalis ir 60 straipsnio 4 dalis, atsižvelgiant į [Chartijos] 49 straipsnio 3 dalį, aiškintinos taip, kad pagal jas draudžiama nacionalinės teisės nuostata, nustatanti administracinių sankcijų už mokėjimų grynaisiais pinigais apribojimų pažeidimus sumą, jeigu pagal šią nuostatą neleidžiama diferencijuoti atsižvelgiant į konkrečias reikšmės turinčias aplinkybes?
b)
Jei į šį klausimą būtų atsakyta, kad pagal [Direktyvos 2015/849] 58 straipsnio 1 dalį ir 60 straipsnio 4 dalį, atsižvelgiant į [Chartijos] 49 straipsnio 3 dalį, nedraudžiama nacionalinės teisės nuostata, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, kurioje nustatytas fiksuotas administracinių sankcijų už mokėjimų grynaisiais pinigais apribojimų pažeidimus dydis, ar [Direktyvos 2015/849] 58 straipsnis ir 60 straipsnio 4 dalis, atsižvelgiant į [Chartijos] 47 straipsnyje įtvirtintą veiksmingumo principą ir teisę į veiksmingą teisinę gynybą, aiškintini taip, kad pagal juos draudžiama teismo kontrolę apribojanti nacionalinės teisės nuostata, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, jei pagal šią nuostatą teismui neleidžiama skundo dėl šios sankcijos atveju pritaikyti mažesnės nei numatytas minimalus dydis administracinės sankcijos už mokėjimų grynaisiais pinigais apribojimų pažeidimus, atsižvelgiant į reikšmingas bylos aplinkybes?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu, kurį reikia nagrinėti pirmiausia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 2015/849 2 straipsnio 1 dalies 3 punkto e papunktis, siejamas su šios direktyvos 6 konstatuojamąja dalimi bei 4 ir 5 straipsniais, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiamos valstybės narės teisės aktų nuostatos, kuriomis fiziniams ir juridiniams asmenims šalies teritorijoje draudžiama mokėti grynaisiais pinigais, jei mokėjimo suma yra lygi nustatytai ribinei vertei ar ją viršija, ir reikalaujama juos atlikti pavedimu arba mokėjimu į mokėjimo sąskaitą.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad Direktyvos 2015/849 2 straipsnyje išvardyti subjektai, kuriems dėl jų dalyvavimo vykdant finansinį sandorį ar veiklą taikoma ši direktyva.
Taigi pagal minėtos direktyvos 2 straipsnio 1 dalies 3 punkto e papunktį ji visų pirma taikoma mokėjimams, kuriuos prekėmis prekiaujantys asmenys atlieka arba gauna grynaisiais pinigais, o mokėjimo suma yra 10000 eurų ar daugiau, nepriklausomai nuo to, ar sandoris vykdomas kaip viena, ar kaip keletas operacijų, kurios atrodo susijusios tarpusavyje.
Be to, Direktyvos 2015/849 4 straipsnyje nustatyta, kad valstybės narės gali išplėsti šią taikymo sritį, kad ji apimtų ir kitas profesijas bei kitų kategorijų įmones, kurių veikla ypač gali būti panaudojama pinigų plovimo ar teroristų finansavimo tikslais. Šios direktyvos 5 straipsnyje taip pat nustatyta, kad valstybės narės šios direktyvos reglamentuojamoje srityje taip pat gali priimti griežtesnes nuostatas, siekdamos užkirsti kelią šiai nusikalstamai veikai, neviršydamos Sąjungos teisėje nustatytų ribų. Beje, iš minėtos direktyvos 6 konstatuojamosios dalies matyti, kad valstybės narės turi „turėti galimybę nustatyti mažesnes ribines vertes [nei 10000 eurų], papildomus bendrus grynųjų pinigų naudojimo apribojimus ir kitas griežtesnes nuostatas“.
Taigi reikia išnagrinėti, ar nacionalinės teisės aktas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, gali patekti į Direktyvos 2015/849, visų pirma į vienos arba kelių šių nuostatų, taikymo sritį.
Šiuo klausimu, kaip savo išvados 45 punkte nurodė generalinis advokatas, atsižvelgiant į Direktyvos 2015/849 tikslus ir struktūrą matyti, kad taip nėra.
Pirma, dėl Direktyvos 2015/849 tikslų pažymėtina, kad, kaip matyti iš jos 1 straipsnio, siejamo su jos 1 konstatuojamąja dalimi, šia direktyva siekiama užkirsti kelią finansų sistemos panaudojimui pinigams plauti ir teroristų finansavimo tikslais, kad neteisėtų pinigų srautai nepakenktų Sąjungos finansų sektoriaus vientisumui, stabilumui bei reputacijai ir nesukeltų grėsmės jos vidaus rinkai ir tarptautiniam vystymuisi. Kaip generalinis advokatas pažymėjo savo išvados 46 punkte, minėta direktyva šiuo tikslu derinamos deramo tikrinimo ir kontrolės priemonės, kurias valstybės narės turi taikyti profesijų, kurioms kyla didžiausia su sunkių formų nusikalstamumu susijusių išteklių manipuliavimo ir pinigų ar turto kaupimo terorizmo tikslams grėsmė, kategorijoms.
Nors su tiesioginiais ir netiesioginiais mokesčiais susiję mokestiniai nusikaltimai laikomi nusikalstamomis veikomis, patenkančiomis į Direktyvos 2015/849 taikymo sritį, vis dėlto iš jos 3 straipsnio 4 punkto f papunkčio ir 11 konstatuojamosios dalies matyti, kad taip yra tik su sąlyga, jei už tokius nusikaltimus baudžiama tam tikros trukmės laisvės atėmimo arba laisvės apribojimo bausme. Vadinasi, minėta direktyva siekiama užkirsti kelią už mokėjimo grynaisiais pinigais apribojimų pažeidimą sunkesnėms finansinėms nusikalstamoms veikoms.
Dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamų nacionalinės teisės aktų iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad jais siekiama kitokių nei Direktyvoje 2015/849 numatytų tikslų. Kaip matyti, šiuo teisės aktu siekiama kovoti su mokesčių slėpimu ir vengimu reikalaujant, kad 10000 BGN ir didesnės sumos būtų mokamos ne grynaisiais pinigais, o pavedimu ar mokėjimu į mokėjimo sąskaitą tam, kad būtų užtikrintas finansinių operacijų atsekamumas. Bulgarijos vyriausybės teigimu, taip ZOPB siekiama apriboti šešėlinį Bulgarijos ekonomikos sektorių ir užkirsti kelią mokėjimų ar pajamų ir išlaidų slėpimui, siekiant išvengti galiojančiuose teisės aktuose numatytų mokesčių ir privalomojo socialinio draudimo įmokų mokėjimo.
Be to, Bulgarijos vyriausybė savo rašytinėse pastabose pažymėjo, kad nacionaliniu lygmeniu yra priimti du teisės aktai, kuriais į nacionalinę teisę perkeliama Direktyva 2015/849, t. y.
zakon za merkite sreshtu izpiraneto na pari
(Įstatymas dėl kovos su pinigų plovimu priemonių, DV, Nr. 27, 2018 m. kovo 27 d.) ir
zakon za merkite sreshtu finantsiraneto na terorizma
(Įstatymas dėl kovos su teroristų finansavimu priemonių, DV, Nr. 16, 2003 m. vasario 18 d.). Vis dėlto ZOPB nėra įtvirtinta jokių kovos su pinigų plovimu ir teroristų finansavimu priemonių ir jokios nuorodos į Direktyvą 2015/849.
Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad pagal Direktyvos 2015/849 67 straipsnio 1 dalį, kai valstybės narės priima šiai direktyvai įgyvendinti reikalingus įstatymus ir kitus teisės aktus, tuose teisės aktuose turi būti daroma nuoroda į šią direktyvą arba tokia nuoroda turi būti daroma juos oficialiai skelbiant.
Antra, dėl Direktyvos 2015/849 struktūros pažymėtina, kad joje nustatomos priemonės, kurios savo pobūdžiu ir adresatais skiriasi nuo pagrindinėje byloje nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose įtvirtintų priemonių.
Pirma, dėl šių priemonių pobūdžio pažymėtina, kad vykdant finansinį sandorį ar finansinę veiklą dalyvaujantys asmenys, kuriems taikoma ši direktyva, tuo pagrindu privalo, kaip numatyta ir Direktyvoje 2005/60, atlikti tam tikras pareigas, būtent, be kita ko, nustatyti ir patikrinti kliento ir tikrojo savininko tapatybę, gauti informacijos apie verslo santykių tikslą ir numatomą pobūdį ir pranešti apie bet kokį pinigų plovimo arba terorizmo finansavimo atvejį kompetentingoms valdžios institucijoms (šiuo klausimu dėl Direktyvos 2005/60 žr. 2018 m. sausio 17 d. Sprendimo Corporate Companies,
C‑676/16
,
EU:C:2018:13
,
punktą).
Vis dėlto, kaip matyti iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos, ZOPB reglamentuojamos tik fizinių ar juridinių asmenų naudojamos mokėjimo priemonės šalies teritorijoje.
Taip pat pažymėtina, kad Direktyvoje 2015/849 nėra nuostatų, ribojančių grynaisiais pinigais atliekamų mokėjimų dydį; be to, iš valstybių narių nereikalaujama nustatyti tokių apribojimų.
Be to, nors, be kita ko, iš Direktyvos 2015/849 5 straipsnio ir 6 konstatuojamosios dalies matyti, kad šia direktyva nedraudžiama valstybėms narėms priimti ar palikti galioti griežtesnes pinigų plovimo ir teroristų finansavimo prevencijos nuostatas, kaip matyti iš šio sprendimo 46 ir 47 punktų, tai nėra pagrindinėje byloje nagrinėjamų teisės aktų tikslas. Taigi šiuose teisės aktuose numatytos priemonės nėra šios direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę priemonės.
Antra, dėl Direktyvos 2015/849 taikymo srities
ratione personae
savo išvados 54 punkte generalinis advokatas pažymėjo, kad, atsižvelgiant į šios direktyvos 2 straipsnį, joje nustatytos priemonės skirtos ribotam subjektų ratui, kurie nustatomi arba pagal tai, kad jiems kyla didelė su pinigų plovimu ir teroristų finansavimu susijusi rizika, arba jų sudaromi sandoriai ar vykdoma finansinė veikla yra labai pažeidžiami.
Priešingai, iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas nacionalinės teisės aktas taikomas visiems fiziniams ar juridiniams asmenis, neatsižvelgiant į jų statusą, dėl kurio jie atlieka mokėjimus, ir prireikus į sandorio, su kuriuo šie mokėjimai susiję, buvimą ir atitinkamais atvejais pobūdį.
Be to, atsižvelgiant į pagrindinės bylos faktines aplinkybes, reikia pažymėti, kad Direktyvos 2015/849 2 straipsnio 1 dalies 3 punkto e papunkčio taikymo sritis bet kuriuo atveju apima tik mokėjimus, atliktus už prekių tiekimą, ir neapima bendrovės santykių su jos akcininkais. Šiomis aplinkybėmis šios direktyvos 6 konstatuojamojoje dalyje valstybėms narėms suteikta galimybė nustatyti mažesnes ribines vertes, nei nurodyta šio 2 straipsnio 1 dalies 3 punkto e papunktyje, negali būti reikšminga esant tokiai situacijai, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje.
Be to, nors Direktyvos 2015/849 4 straipsnyje valstybėms narėms leidžiama išplėsti jos taikymo sritį, ši nuostata leidžia tai daryti tik tam tikrų profesijų atstovams ir įmonių kategorijomis, „kurių veikla ypač gali būti panaudojama pinigų plovimo ar teroristų finansavimo tikslais“. Taigi ji negali būti teisinis pagrindas tokių teisės aktų, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, kurie, kaip matyti iš šio sprendimo 55 punkto, taikomi bet kuriam fiziniam ar juridiniam asmeniui, neatsižvelgiant į jų statusą, dėl kurio jie atlieka mokėjimus, o prireikus – į sandorio, su kuriuo jie susiję, pobūdį.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip: valstybės narės teisės aktų nuostatos, pagal kurias fiziniams ar juridiniams asmenims šalies teritorijoje draudžiama atlikti mokėjimą grynaisiais pinigais, jeigu mokėjimo suma lygi nustatytai ribinei vertei ar ją viršija, ir kuriomis reikalaujama, kad tie asmenys atliktų pavedimą arba mokėjimą į mokėjimo sąskaitą, nepatenka į Direktyvos 2015/849 taikymo sritį.
Dėl pirmojo ir trečiojo klausimų
Pirmuoju ir trečiuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar SESV 63 straipsnis, siejamas su Chartijos 49 straipsnio 3 dalimi, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiamos valstybės narės teisės aktų nuostatos, kuriomis, viena vertus, fiziniams ir juridiniams asmenims šalies teritorijoje draudžiama atlikti mokėjimą grynaisiais pinigais, jeigu mokėjimo suma lygi nustatytai ribinei vertei ar ją viršija, kuriomis reikalaujama, kad šiuo tikslu būtų atliekamas pavedimas arba mokėjimas į mokėjimo sąskaitą (įskaitant bendrovės dividendų paskirstymą), ir kuriose, kita vertus, už šio draudimo pažeidimą numatyta sankcijų sistema, pagal kurią skiriamos baudos dydis apskaičiuojamas pagal fiksuotą procentinį dydį, taikomą visai pažeidžiant šį draudimą sumokėtai mokėjimo sumai (šios baudos negalima koreguoti atsižvelgiant į konkrečias bylos aplinkybes).
Visų pirma reikėtų pažymėti, kad, nesant bendrų ar suderintų taisyklių dėl sąlygų ir tvarkos, kuriomis valstybės narės savo teritorijoje gali riboti mokėjimus grynaisiais pinigais, jos turi teisę nustatyti tokius apribojimus, tačiau kartu privalo laikytis Sąjungos teisės (pagal analogiją žr. 2018 m. lapkričio 22 d. Sprendimo Vorarlberger Landes- und Hypothekenbank,
C‑625/17
,
EU:C:2018:939
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Pagal SESV 63 straipsnio 1 dalį draudžiami visi kapitalo judėjimo tarp valstybių narių ir tarp valstybių narių bei trečiųjų šalių apribojimai.
Iš suformuotos Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, jog SESV 63 straipsnyje esanti sąvoka „apribojimas“ apima apskritai bet kokią kapitalo judėjimo kliūtį tiek tarp valstybių narių, tiek tarp valstybių narių ir trečiųjų šalių (2020 m. birželio 18 d. Sprendimo Komisija / Vengrija (Asociacijų skaidrumas),
C‑78/18
,
EU:C:2020:476
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Be to, pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją tarp SESV 63 straipsnio 1 dalyje draudžiamų laisvo kapitalo judėjimo apribojimo priemonių yra tos, kurios gali atgrasyti nerezidentus investuoti valstybėje narėje arba šios valstybės narės rezidentus tai daryti kitose valstybėse (šiuo klausimu žr. 2020 m. balandžio 30 d. Sprendimo Société Générale,
C‑565/18
,
EU:C:2020:318
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami nacionalinės teisės aktai riboja būdus, kuriais bendrovė gali išmokėti dividendus savo akcininkams (tiek rezidentams, tiek nerezidentams), suėjus mokėjimo terminui, ir šiuo atžvilgiu į teisėtus mokėjimo būdus neįtraukia mokėjimo grynaisiais pinigais Bulgarijoje, jei mokėjimo suma yra lygi nustatytai sumai arba ją viršija. Nagrinėjamu atveju šie teisės aktai taikomi Bulgarijoje įsteigtai bendrovei išmokant dividendus kitos valstybės narės pilietybę turinčiam ir nuolat toje šalyje gyvenančiam akcininkui.
Nors teisėtų mokėjimo priemonių, kuriomis valstybėje narėje įsteigta bendrovė savo akcininkams gali išmokėti dividendus suėjus mokėjimo terminui, ribojimas taikomas vienodai, vis dėlto jis gali atgrasyti kai kuriuos investuotojus nerezidentus įsigyti šioje valstybėje narėje įsteigtos bendrovės akcijų. Šiuo klausimu reikia priminti, kad SESV straipsniai laisvo prekių, asmenų, paslaugų ir kapitalo judėjimo srityje yra pagrindinės Sąjungos nuostatos, ir draudžiama net mažiausia kliūtis šiai laisvei (šiuo klausimu žr. 2013 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken,
C‑514/12
,
EU:C:2013:799
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Taigi pagrindinėje byloje nagrinėjama draudimo priemonė reiškia laisvo kapitalo judėjimo apribojimą.
Pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją laisvą kapitalo judėjimą galima riboti nacionalinės teisės aktais tik tuomet, kai jie pateisinami SESV 65 straipsnyje nurodytais arba svarbiais viešojo intereso pagrindais, kaip tai suprantama pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją, jeigu nėra šių interesų apsaugą užtikrinančios suderinimo priemonės Sąjungos lygmeniu (2014 m. lapkričio 13 d. Sprendimo Komisija / Jungtinė Karalystė,
C‑112/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2014:2369
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Visų pirma Teisingumo Teismas yra ne kartą nusprendęs, kad kovos su mokesčių slėpimu ir vengimu tikslai gali pateisinti laisvo kapitalo judėjimo apribojimą, su sąlyga, kad toks apribojimas yra tinkamas šių tikslų įgyvendinimui užtikrinti ir neviršija to, kas būtina šiems tikslams pasiekti (šiuo klausimu žr. 2014 m. lapkričio 13 d. Sprendimo Komisija / Jungtinė Karalystė,
C‑112/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2014:2369
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad būtinybė užtikrinti veiksmingą mokesčio surinkimą yra teisėtas tikslas, kuriuo galima pateisinti pagrindinių laisvių apribojimą. Taigi valstybė narė gali taikyti priemones, leidžiančias aiškiai ir tiksliai patikrinti mokėtino mokesčio sumą, tačiau su sąlyga, kad šios priemonės yra tinkamos įgyvendinti siekiamą tikslą ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti (2020 m. balandžio 30 d. Sprendimo Société Générale,
C‑565/18
,
EU:C:2020:318
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Nagrinėjamu atveju, kaip matyti iš šio sprendimo 46 punkto, pagrindinėje byloje nagrinėjamais nacionalinės teisės aktais siekiama kovoti su mokesčių slėpimu ir vengimu, todėl įtvirtinamas reikalavimas, kad 10000 BGN ar didesnės sumos mokėjimai būtų atliekami ne grynaisiais pinigais, o pavedimu arba mokėjimu į mokėjimo sąskaitą tam, kad būtų užtikrintas finansinių operacijų atsekamumas; be to, tai padeda užkirsti kelią šešėlinei ekonomikai, kuriai būdinga neteisėta prekyba. Taigi, Bulgarijos vyriausybės teigimu, ZOPB siekiama apriboti mokėjimus grynaisiais pinigais, kai faktiškai išmokamos didesnės nei apskaitos dokumentuose nurodytos sumos, ir taip išvengiama fizinių asmenų pajamų ir juridinių asmenų pelno mokesčio bei privalomojo socialinio draudimo įmokų mokėjimo. Todėl, kaip savo išvados 83 punkte nurodė generalinis advokatas, pareiga paskirstyti dividendus banko pavedimu ar mokėjimu į mokėjimo sąskaitą padeda užkirsti kelią slaptam dividendų paskirstymui ir taip užtikrinti, kad jie bus apmokestinti toje valstybėje narėje, kurioje yra atitinkamos bendrovės buveinė.
Vadinasi, tokį laisvo kapitalo judėjimo apribojimą, koks nustatytas pagrindinėje byloje nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose, gali pateisinti tikslas – kovoti su mokesčių slėpimu ir vengimu. Be to, šis apribojimas, kaip matyti iš šio sprendimo 68 ir 69 punktų, turi būti tinkamas šio tikslo įgyvendinimui užtikrinti ir neviršyti to, kas būtina jam pasiekti.
Nors galiausiai būtent nacionalinis teismas, vienintelis atsakingas už faktinių aplinkybių vertinimą ir nacionalinės teisės aktų išaiškinimą, turi priimti galutinį sprendimą, ar nagrinėjamu atveju šie reikalavimai yra įvykdyti, Teisingumo Teismas, kuriam pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, remdamasis pagrindinės bylos medžiaga ir jam pateiktomis rašytinėmis bei žodinėmis pastabomis, yra kompetentingas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikti gaires, kad jis galėtų išspręsti nagrinėjamą bylą (šiuo klausimu žr. 2018 m. kovo 6 d. Sprendimo SEGRO ir Horváth,
C‑52/16 ir C‑113/16
,
EU:C:2018:157
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo atžvilgiu visų pirma dėl klausimo, ar pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai yra tinkami užtikrinti siekiamų tikslų įgyvendinimą, reikia priminti, kad pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją nacionalinės teisės aktais galima užtikrinti siekiamo tikslo įgyvendinimą, tik jeigu jais iš tikrųjų nuosekliai ir sistemiškai siekiama šio tikslo (šiuo klausimu žr. 2013 m. balandžio 25 d. Sprendimo Jyske Bank Gibraltar,
C‑212/11
,
EU:C:2013:270
,
punktą ir 2019 m. gegužės 21 d. Sprendimo Komisija / Vengrija (Žemės ūkio paskirties žemės uzufruktas),
C‑235/17
,
EU:C:2019:432
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Nagrinėjamu atveju, kaip savo išvados 88 punkte pažymėjo generalinis advokatas, ir su sąlyga, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas atliks reikiamus patikrinimus, pirma, iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamomis nacionalinės teisės nuostatomis siekiama leisti nacionalinėms institucijoms nustatyti ir prireikus nubausti už kuo daugiau mokesčių slėpimo atvejų.
Nepažeidžiant ZOPB 2 straipsnyje nustatytų išimčių, atrodo, kad tas teisės aktas, kaip matyti iš šio sprendimo 55 punkto, vienodai taikomas visiems fiziniams ir juridiniams asmenims, šalies teritorijoje mokantiems 10000 BGN ar didesnę sumą. Todėl visiems ūkio subjektams ir ekonominiams sektoriams taikomos vienodos pareigos, nepaisant sandorio, su kuriuo susijęs mokėjimas, pobūdžio ir dalyko.
Be to, kaip matyti, 10000 BGN ribinė vertė taikoma, nepaisant to, ar sandoris vykdomas iš karto, ar dalimis atliekant kelias operacijas, o tai leidžia nustatyti asmenų, mėginančių apeiti minėtą teisės aktą išskaidant mokėtiną sumą reikiamą skaičių kartų tam, kad ji nepatektų į to teisės akto taikymo sritį, veiksmus.
Antra, pagrindinėje byloje nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose nustatyta mokėjimo tvarka, taikoma 10000 BGN ar didesniems mokėjimams, atrodo tinkama nustatyti nesąžiningus sandorius ir užtikrinti mokesčių taisyklių taikymą.
Banko pavedimas ir mokėjimas į mokėjimo sąskaitą padeda pašalinti finansinių sandorių anonimiškumą ir užtikrinti jų atsekamumą tam, kad juos būtų galima įtraukti į buhalterinę apskaitą, o valstybės mokesčių administratorius galėtų juos apmokestinti, priešingai nei mokėjimai grynaisiais pinigais.
Galiausiai, trečia, dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose numatytos sankcijų sistemos atitikties jais siekiamiems tikslams pažymėtina, kad šia sistema siekiama nubausti už mokėjimų grynaisiais pinigais apribojimo taisyklių pažeidimus, skiriant baudą, kuri, atsižvelgiant į konkretų atvejį, gali sudaryti 25 %, 50 % arba 100 % atlikto mokėjimo sumos dydžio. Reikia pripažinti, kad tokia sankcijų sistema prevencijos ir atgrasymo forma padeda kovoti su mokesčių slėpimu ir vengimu.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriais šalies teritorijoje draudžiama atlikti mokėjimą grynaisiais pinigais, jeigu mokėjimo suma lygi nustatytai ribinei vertei ar ją viršija, ir kuriais reikalaujama, kad šiuo tikslu būtų atliekamas pavedimas arba mokėjimas į mokėjimo sąskaitą, nes priešingu atveju skiriama nuo 25 % iki 100 % visos grynaisiais pinigais sumokėtos sumos dydžio bauda, yra tinkami nuosekliai ir sistemingai siekiant kovos su mokesčių slėpimu ir vengimu tikslų (tačiau tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas).
Antra, dėl klausimo, ar pagrindinėje byloje nagrinėjami nacionalinės teisės aktai neviršija to, kas būtina jais siekiamiems tikslams įgyvendinti, reikia konstatuoti, pirma, kad 10000 BGN ribinė vertė, kurią pasiekus atsiranda pareiga atlikti pavedimą arba mokėjimą į mokėjimo sąskaitą, neatrodo pernelyg maža, nes ji nelemia situacijos, kai privatiems asmenims uždraudžiama atsiskaityti grynaisiais pinigais už kasdienius pirkinius ar vykdant kasdienes operacijas. Be to, pažymėtina, kad pagal ZOPB 2 straipsnio 6 punktą šis įstatymas netaikomas darbo užmokesčio mokėjimui pagal Darbo kodekso nuostatas.
Taip pat neatrodo, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose nustatytą ribinę vertę viršijančios sumos mokėjimas pavedimu ar mokėjimu į mokėjimo sąskaitą nagrinėjamu atveju užkirstų kelią mokėjimo operacijos atlikimui arba ją užtęstų.
Atsižvelgiant į šias aplinkybes, neatrodo, kad draudimas šalies teritorijoje atlikti mokėjimą grynaisiais pinigais, jeigu mokėjimo suma lygi pagrindinėje byloje nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose nustatytai ribinei vertei ar ją viršija, ir įpareigojimas šiuo tikslu atlikti pavedimą arba mokėjimą į mokėjimo sąskaitą viršija tai, kas būtina šiais teisės aktais siekiamiems tikslams įgyvendinti (tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas).
Antra, dėl minėtuose teisės aktuose numatytos sankcijų sistemos pažeidus draudimą šalies teritorijoje atlikti mokėjimą grynaisiais pinigais, kai mokėjimo suma yra lygi nurodytuose teisės aktuose nustatytai ribinei vertei ar ją viršija, proporcingumo pažymėtina, kad iš suformuotos Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad, nesuderinus Sąjungos teisės aktų dėl sankcijų, taikomų nesilaikant šiais teisės aktais nustatytoje tvarkoje numatytų sąlygų, valstybės narės turi teisę pasirinkti, jų manymu, tinkamas sankcijas. Tačiau savo kompetenciją jos turi įgyvendinti laikydamosi Sąjungos teisės ir jos bendrųjų principų, taigi, ir proporcingumo principo (2015 m. liepos 16 d. Sprendimo Chmielewski,
C‑255/14
,
EU:C:2015:475
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija ir 2016 m. birželio 2 d. Sprendimo Kapnoviomichania Karelia,
C‑81/15
,
EU:C:2016:398
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šiomis aplinkybėmis taip pat reikia priminti, kad Chartijos užtikrinamos pagrindinės teisės turi būti taikomos visose situacijose, kurias reglamentuoja Sąjungos teisė, ir kad dėl to jų, be kita ko, turi būti paisoma, kai nacionalinės teisės aktai patenka į Sąjungos teisės taikymo sritį (žr. visų pirma 2019 m. gegužės 21 d. Sprendimo Komisija / Vengrija (Žemės ūkio paskirties žemės uzufruktas),
C‑235/17
,
EU:C:2019:432
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Taip, be kita ko, yra tuomet, kai tam tikri nacionalinės teisės aktai gali riboti vieną ar kelias SESV garantuojamas pagrindines laisves ir atitinkama valstybė narė remiasi SESV 65 straipsnyje nurodytais pagrindais arba Sąjungos teisėje pripažįstamais svarbiais viešojo intereso pagrindais, kad pateisintų tokį apribojimą. Remiantis suformuota jurisprudencija, tokiu atveju nagrinėjamiems teisės aktams numatytos išimtys gali būti taikomos tik tuomet, jeigu jie atitinka pagrindines teises, kurių laikymąsi užtikrina Teisingumo Teismas (2019 m. gegužės 21 d. Sprendimo Komisija / Vengrija (Žemės ūkio paskirties žemės uzufruktas),
C‑235/17
,
EU:C:2019:432
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šiuo klausimu reikia priminti, kad, kai valstybė narė priima priemonę, kuri nukrypsta nuo pagal SESV garantuojamos pagrindinės laisvės, kaip antai laisvo kapitalo judėjimo, tokia priemonė patenka į Sąjungos teisės taikymo sritį (pagal analogiją žr. 2017 m. birželio 14 d. Sprendimo Online Games ir kt.,
C‑685/15
,
EU:C:2017:452
,
punktą).
Tais atvejais, kai valstybės narės naudojasi Sąjungos teisėje numatytomis išimtimis, kad pateisintų SESV užtikrintos pagrindinės laisvės kliūtis, laikoma, kad šiuo naudojimusi „įgyvendinama Sąjungos teisė“, kaip tai suprantama pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį (2019 m. gegužės 21 d. Sprendimo Komisija / Vengrija (Žemės ūkio paskirties žemės uzufruktas),
C‑235/17
,
EU:C:2019:432
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Nagrinėjamu atveju, kaip matyti iš šio sprendimo 66 ir 71 punktų, tokia draudimo priemonė, kokia numatyta pagrindinėje byloje nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose, reiškia laisvo kapitalo judėjimo apribojimą, kurį galima pateisinti svarbiais viešojo intereso pagrindais. Šiomis aplinkybėmis šios nuostatos suderinamumas su Sąjungos teise turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant tiek į Teisingumo Teismo jurisprudencijoje numatytas išimtis, tiek į Chartijoje garantuojamas pagrindines teises, įskaitant jos 49 straipsnio 3 dalyje nustatytą bausmių proporcingumo principą, apie kurį kalbama trečiajame prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausime (pagal analogiją žr. 2019 m. gegužės 21 d. Sprendimo Komisija / Vengrija (Žemės ūkio paskirties žemės uzufruktas),
C‑235/17
,
EU:C:2019:432
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Kadangi Chartijos 49 straipsnio 3 dalyje, kurioje numatyta, kad bausmės griežtumas turi atitikti padarytą nusikalstamą veiką, kalbama apie baudžiamojo pobūdžio sankcijas, pirmiausia reikia nustatyti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjama sankcijų sistema yra baudžiamojo pobūdžio.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją reikšmingi trys kriterijai. Pirmasis – tai teisinis pažeidimo kvalifikavimas pagal vidaus teisę, antrasis – pats pažeidimo pobūdis ir trečiasis – suinteresuotajam asmeniui gresiančios sankcijos griežtumo laipsnis (2018 m. kovo 20 d. Sprendimo Menci,
C‑524/15
,
EU:C:2018:197
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Nors atsižvelgdamas į šiuos kriterijus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo įvertinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės aktuose įtvirtintos sankcijos yra baudžiamojo pobūdžio, kaip tai suprantama pagal Chartijos 49 straipsnio 3 dalį, Teisingumo Teismas, priimdamas prejudicinį sprendimą, gali pateikti paaiškinimų, kurie padėtų nacionaliniam teismui atlikti savąjį vertinimą (pagal analogiją žr. 2018 m. kovo 20 d. Sprendimo Menci,
C‑524/15
,
EU:C:2018:197
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo klausimu, kaip savo išvados 117 punkte konstatavo generalinis advokatas, visų pirma iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad asmeniui už draudimo šalies teritorijoje atlikti mokėjimą grynaisiais pinigais (kai mokėjimo suma yra lygi pagrindinėje byloje nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose nustatytai ribinei vertei ar ją viršija) pažeidimą skiriama bauda yra baudžiamojo pobūdžio administracinė sankcija. Taigi iš minėtos nutarties matyti, kad administracinė sankcija skiriama vykdant baudžiamąjį procesą.
Be to, ši sankcija neapsiriboja pažeidimu padarytos žalos atlyginimu, bet yra baudžiamojo pobūdžio, nes ja siekiama nubausti už šio draudimo pažeidimus. Todėl galima teigti, kad tokia sankcija siekiama represinio tikslo, o tai yra būdinga baudžiamojo pobūdžio sankcijai, kaip tai suprantama pagal Chartijos 49 straipsnį (pagal analogiją žr. 2018 m. kovo 20 d. Sprendimo Menci,
C‑524/15
,
EU:C:2018:197
,
punktą).
Galiausiai šios sankcijos griežtumas gali patvirtinti analizę, pagal kurią ši sankcija yra baudžiamojo pobūdžio, kaip tai suprantama pagal Chartijos 49 straipsnį; tai vis dėlto turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas (pagal analogiją žr. 2018 m. kovo 20 d. Sprendimo Menci,
C‑524/15
,
EU:C:2018:197
,
punktą). Šiuo klausimu iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad ZOPB numatyta administracinė sankcija, remiantis šio įstatymo 5 straipsniu, nustatyta kaip bauda, lygi 25 % visos sumokėtos sumos, jeigu pažeidėjas yra fizinis asmuo, o pakartotinio pažeidimo atveju ji lygi 50 % šios sumos; jeigu pažeidėjas yra juridinis asmuo, ši bauda yra lygi 50 % visos sumokėtos sumos, o pakartotinio pažeidimo atveju – 100 % šios sumos.
Taigi matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose nustatyta sankcijų sistema yra baudžiamojo pobūdžio, todėl gali būti vertinama vadovaujantis Chartijos 49 straipsnio 3 dalyje įtvirtintu proporcingumo principu.
Šiuo klausimu primintina, kad sankcijos griežtumas turi atitikti atitinkamo pažeidimo sunkumą, nes toks reikalavimas išplaukia tiek iš Chartijos 52 straipsnio 1 dalies, tiek iš bausmių proporcingumo principo, įtvirtinto jos 49 straipsnio 3 dalyje (šiuo klausimu žr. 2018 m. spalio 4 d. Sprendimo Link Logistik N&N,
C‑384/17
,
EU:C:2018:810
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Taip pat reikia priminti, kad proporcingumo principo reikia laikytis ne tik nustatant pažeidimą sudarančius elementus, bet ir numatant taisykles, susijusias su baudų griežtumu, ir vertinant veiksnius, į kuriuos galima atsižvelgti nustatant baudas (šiuo klausimu žr. 2018 m. gegužės 31 d. Sprendimo Zheng,
C‑190/17
,
EU:C:2018:357
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos taip pat matyti, kad nacionalinės teisės aktais leidžiamos taikyti administracinės ar baudžiamosios priemonės neturi viršyti to, kas būtina šių teisės aktų teisėtiems tikslams pasiekti (2015 m. liepos 16 d. Sprendimo Chmielewski,
C‑255/14
,
EU:C:2015:475
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas yra pažymėjęs, kad sankcijų griežtumas turi atitikti pažeidimų, už kuriuos jos skiriamos, sunkumą ir visų pirma užtikrinti realų atgrasomąjį poveikį, kartu nepažeidžiant bendrojo proporcingumo principo (šiuo klausimu žr. 2015 m. liepos 16 d. Sprendimo Chmielewski,
C‑255/14
,
EU:C:2015:475
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2021 m. balandžio 15 d. Sprendimo Braathens Regional Aviation,
C‑30/19
,
EU:C:2021:269
,
punktą).
Šiuo atveju, kalbant apie pažeidimo pobūdį ir sunkumą, reikia pažymėti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamais nacionalinės teisės aktais siekiama nubausti už mokėjimų grynaisiais pinigais apribojimo ir reikalavimo atlikti mokėjimą pavedimu arba mokėjimu į mokėjimo sąskaitą (kai mokėtina suma yra lygi nustatytai ribinei vertei ar ją viršija) nesilaikymą, neatsižvelgiant į tai, ar jis susijęs su sukčiavimu arba neteisėta veikla. Iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos nematyti, kad ši sankcija priklauso nuo to, ar konstatuotas mokesčių slėpimas.
Pagrindinėje byloje pažymėtina, kad sankcija skirta už šį pažeidimą – bendrovės akcininko ir vadovo sprendimą dividendus, kurių suma smarkiai viršija nacionaliniuose teisės aktuose nustatytą ribinę vertę, iki kurios leidžiami mokėjimai grynaisiais pinigais, gauti grynaisiais pinigais, nepaisant teisės aktuose įtvirtinto draudimo.
Dėl sankcijos dydžio nustatymo tvarkos pažymėtina, kad tai yra fiksuota procentinė dalis, kuri fizinių asmenų atveju lygi 25 % viso mokėjimo, atlikto pažeidžiant pagrindinėje byloje nagrinėjamus nacionalinės teisės aktus, sumos, o pakartotinio pažeidimo atveju – 50 % šios sumos. Juridiniams asmenims ši fiksuota procentinė dalis sudaro 50 % visos grynaisiais pinigais sumokėtos sumos, o pakartotinio pažeidimo atveju – 100 % šios sumos.
Sistema, pagal kurią baudų dydis priklauso nuo pažeidžiant tokius teisės aktus sumokėtos sumos, iš esmės nėra savaime neproporcinga. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose įtvirtintos baudos nėra fiksuoto dydžio, bet didėja linijiniu būdu ir priklauso nuo pažeidžiant šiuos aktus sumokėtos sumos dydžio, taip pat nuo padaryto pažeidimo dydžio ir sunkumo (pagal analogiją žr. 2006 m. kovo 16 d. Sprendimo Emsland-Stärke,
C‑94/05
,
EU:C:2006:185
,
ir
punktus).
Taip pat pažymėtina, kad atsižvelgiama į pažeidėjo padėtį, nes šiuose teisės aktuose numatytas tam tikras bausmės individualizavimas – už pirmąjį pažeidimą baudžiama švelniau nei už paskesnius.
Be to, iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paaiškinimų ir Bulgarijos vyriausybės atsakymų į Teisingumo Teismo pateiktus klausimus matyti, jog atlikdama ZANN 28 straipsnio a punkte nurodytą padaryto mažareikšmio pažeidimo vertinimą skirti sankciją už pažeidimą įgaliota nacionalinė institucija ir skundą dėl priimto sprendimo skirti sankciją nagrinėjanti teisminė institucija gali atsižvelgti į visus ZANN 27 straipsnio 2 ir 3 dalyse nurodytus elementus ir konkretaus atvejo aplinkybes.
Dėl tokių sankcijų atgrasomojo pobūdžio taip pat svarbu pažymėti, kad šiuo atveju mokėjimų grynaisiais pinigais apribojimo pažeidimas susijęs su pakankamai didelėmis pinigų sumomis ir kad tokį pažeidimą sunku nustatyti; tai galėtų pateisinti nuoseklių sankcijų sistemą, siekiant kovoti su mokesčių slėpimu ir vengimu.
Kaip savo rašytinėse pastabose pažymi Bulgarijos vyriausybė, mokėjimų grynaisiais pinigais apribojimo nesilaikymas dažniausiai siejamas su tam tikros juridinio asmens pajamų sumos nuslėpimu, taigi, ir su nacionalinių mokesčių ir socialinio draudimo įmokų taisyklių nesilaikymu. Vadinasi, sankcijos dydis, atsižvelgiant į šią riziką, yra prevencinio pobūdžio ir gali atgrasyti atitinkamus asmenis.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, neatrodo, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose įtvirtinta sankcijų sistema viršija tai, kas būtina ja siekiamiems kovos su mokesčių slėpimu ir vengimu tikslams pasiekti. Vis dėlto, kaip matyti iš šio sprendimo 72 punkte nurodytos Teisingumo Teismo jurisprudencijos, būtent prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi konkrečiai įvertinti šių teisės aktų proporcingumą, atsižvelgdamas, be kita ko, į privalomuosius nubaudimo ir prevencijos reikalavimus, taip pat į aptariamas sumas ir faktiškai skirtų sankcijų dydį.
Konkrečiai kalbant, bauda, atitinkanti 100 % visos pažeidžiant pagrindinėje byloje nagrinėjamus nacionalinės teisės aktus grynaisiais pinigais sumokėtos sumos, viršytų tai, kas būtina pareigos atlikti mokėjimą pavedimu arba mokėjimu į mokėjimo sąskaitą vykdymui užtikrinti (pagal analogiją žr. 2018 m. gegužės 31 d. Sprendimo Zheng,
C‑190/17
,
EU:C:2018:357
,
punktą).
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį ir trečiąjį klausimus reikia atsakyti, kad SESV 63 straipsnis, siejamas su Chartijos 49 straipsnio 3 dalimi, turi būti aiškinamas taip, kad juo nedraudžiamos valstybės narės teisės aktų nuostatos, kuriomis siekiant kovoti su mokesčių slėpimu ir vengimu, pirma, fiziniams ir juridiniams asmenims šalies teritorijoje draudžiama atlikti mokėjimą grynaisiais pinigais, jeigu mokėjimo suma lygi nustatytai ribinei vertei ar ją viršija, kuriomis reikalaujama, kad šiuo tikslu būtų atliekamas pavedimas arba mokėjimas į mokėjimo sąskaitą (įskaitant bendrovės dividendų paskirstymą), ir kuriose, antra, už šio draudimo pažeidimą numatyta sankcijų sistema, pagal kurią skiriamos baudos dydis apskaičiuojamas pagal fiksuotą procentinį dydį, taikomą visai pažeidžiant šį draudimą sumokėtai mokėjimo sumai (šios baudos negalima koreguoti atsižvelgiant į konkrečias bylos aplinkybes), su sąlyga, kad tokios teisės aktų nuostatos yra tinkamos užtikrinti šių tikslų įgyvendinimą ir neviršija to, kas būtina jiems pasiekti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

1.
Valstybės narės teisės aktų nuostatos, pagal kurias fiziniams ar juridiniams asmenims šalies teritorijoje draudžiama atlikti mokėjimą grynaisiais pinigais, jeigu mokėjimo suma lygi nustatytai ribinei vertei ar ją viršija, ir kuriomis reikalaujama, kad tie asmenys atliktų pavedimą ar mokėjimą į mokėjimo sąskaitą, nepatenka į 2015 m. gegužės 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2015/849 dėl finansų sistemos naudojimo pinigų plovimui ar teroristų finansavimui prevencijos, kuria iš dalies keičiamas Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) Nr. 648/2012 ir panaikinama Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/60/EB bei Komisijos direktyva 2006/70/EB, taikymo sritį.

2.
SESV 63 straipsnis, siejamas su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 49 straipsnio 3 dalimi, turi būti aiškinamas taip, kad juo nedraudžiamos valstybės narės teisės aktų nuostatos, kuriomis siekiant kovoti su mokesčių slėpimu ir vengimu, pirma, fiziniams ir juridiniams asmenims šalies teritorijoje draudžiama atlikti mokėjimą grynaisiais pinigais, jeigu mokėjimo suma lygi nustatytai ribinei vertei ar ją viršija, kuriomis reikalaujama, kad šiuo tikslu būtų atliekamas pavedimas arba mokėjimas į mokėjimo sąskaitą (įskaitant bendrovės dividendų paskirstymą), ir kuriose, antra, už šio draudimo pažeidimą numatyta sankcijų sistema, pagal kurią skiriamos baudos dydis apskaičiuojamas pagal fiksuotą procentinį dydį, taikomą visai pažeidžiant šį draudimą sumokėtai mokėjimo sumai (šios baudos negalima koreguoti atsižvelgiant į konkrečias bylos aplinkybes), su sąlyga, kad tokios teisės aktų nuostatos yra tinkamos užtikrinti šių tikslų įgyvendinimą ir neviršija to, kas būtina jiems pasiekti.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: bulgarų.