CELEX: 62014TJ0075
Žaloba o neplatnosť
Lehota na podanie žaloby
Neprípustnosť
Mimozmluvná zodpovednosť
Reforma služobného poriadku a PZOZ
Nariadenie (EÚ, Euratom) č. 1023/2013
Nezrovnalosti v priebehu postupu prijímania aktov
Neexistencia konzultácie s Výborom pre služobný poriadok a s odborovými organizáciami
Dostatočne závažné porušenie právnej normy, ktorá priznáva práva jednotlivcom

I.

Okolnosti predchádzajúce sporu
Služobný poriadok úradníkov Európskej únie (ďalej len „služobný poriadok“) a Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov Európskej únie (ďalej len „PZOZ“) sú prílohou nariadenia č. 31 (EHS), 11 (ESAE), ktorým sa ustanovuje Služobný poriadok úradníkov a Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov Európskeho hospodárskeho spoločenstva a Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu (
Ú. v. ES 1962, 45, s. 1385
; Mim. vyd. 01/002, s. 5).
Služobný poriadok a PZOZ boli od svojho prijatia viackrát zmenené, okrem iného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) č. 1023/2013 z 22. októbra 2013 (
Ú. v. EÚ L 287, 2013, s. 15
).
Konkrétne článok 1 body 27, 32, 46, 61, bod 64 písm. b), bod 65 písm. b) a bod 67 písm. d) nariadenia č. 1023/2013 zmenili články 45, 52 a 66a služobného poriadku, ako aj článok 7 prílohy V a článok 8 prílohy VII tohto služobného poriadku.
Postup, ktorý viedol k prijatiu nariadenia č. 1023/2013, začal 7. septembra 2011 konzultáciou s odborovými zväzmi a združeniami zamestnancov (ďalej len „OZZ“) o návrhu revízie služobného poriadku. Medzi Európskou komisiou a OZZ následne v tejto súvislosti prebehli administratívne, technické a politické konzultácie, a to 6. októbra, 28. októbra a 7. novembra 2011.
Komisia listom z 21. novembra 2011 predložila Výboru pre služobný poriadok návrh nariadenia Európskeho parlamentu a Rady, ktorým sa mení služobný poriadok a PZOZ (ďalej len „návrh na zmenu služobného poriadku“).
Výbor pre služobný poriadok 12. decembra 2011 informoval Komisiu, že preskúmal návrh na zmenu služobného poriadku, ale že s prihliadnutím na odovzdané hlasy nebola dosiahnutá väčšina požadovaná článkom 20 jeho rokovacieho poriadku na to, aby k tomuto návrhu mohol vydať stanovisko.
Komisia listom z 13. decembra 2011 zaslala Európskemu parlamentu a Rade Európskej únie návrh na zmenu služobného poriadku.
Dňa 25. apríla 2012 Výbor Parlamentu pre právne veci prijal správu k návrhu na zmenu služobného poriadku.
Predseda Výboru stálych predstaviteľov (Coreper) listom z 24. januára 2013 požiadal Parlament o objasnenie jeho pozície k jeho možnej účasti, ako spolunormotvorcu, na konzultačnom postupe upravenom v rozhodnutí Rady z 23. júna 1981, ktorým sa zavádza tripartitný konzultačný postup v oblasti vzťahov so zamestnancami.
Predseda Parlamentu listom zo 4. marca 2013 odmietol pozvanie zúčastniť sa konzultačného postupu stanoveného rozhodnutím Rady z 23. júna 1981, domnievajúc sa, že prispôsobiť sociálny dialóg, upravený uvedeným rozhodnutím novej situácii vyplývajúcej z prechodu na riadny legislatívny postup v prípade revízie služobného poriadku, prináleží po nadobudnutí platnosti Lisabonskej zmluvy výlučne Rade. V tomto liste spresnil, že účelom konzultačného výboru zriadeného uvedeným rozhodnutím je uistiť sa, že zástupcovia členských štátov sa oboznámili so stanoviskom úradníkov predtým, ako prijmú právne predpisy, a že Rada obdržala informácie umožňujúce jej prijať rozhodnutia pri plnej znalosti relevantných skutočností. Podľa jej názoru sa nadobudnutím platnosti Lisabonskej zmluvy toto rozhodnutie stalo, ak nie obsolétne, tak aspoň čisto vnútornou záležitosťou. Dodal, že podľa neho neexistuje spôsob, ako by sa Parlament mohol zúčastniť zasadania konzultačného výboru, a to z dvoch dôvodov. Prvý dôvod je neexistencia právneho základu takejto účasti. Druhý dôvod je neexistencia potreby takejto účasti, pretože cieľ vypočuť si stanovisko zástupcov zamestnancov pred prijatím právnych predpisov sa v Parlamente dosiahne priamejšími a flexibilnejšími prostriedkami. Predseda Parlamentu v tejto súvislosti uviedol, že v rámci Parlamentu sú diskusie verejné, informácie sú ľahko dostupné a spravodajca rovnako ako „tieňoví spravodajcovia“ pre revíziu služobného poriadku udržiavajú a pokračujú v udržiavaní neustáleho dialógu s OZZ a inými zainteresovanými stranami vo všetkých fázach vypracovania a prijatia správy Výboru pre právne veci. Ďalej spresnil, že podpredseda Parlamentu, generálny tajomník Parlamentu, ako aj vedúci kabinetu predsedu Parlamentu a generálny riaditeľ Parlamentu pre personál spoločne vystúpili pred zhromaždením zamestnancov Parlamentu o aktuálnom stave revízie služobného poriadku, a že podpredseda Parlamentu v tejto súvislosti podrobne odpovedal na všetky problémy, ktoré boli vznesené. Okrem toho uviedol, že na tomto stretnutí sa zúčastnili nielen zamestnanci Parlamentu, ale aj zamestnanci iných inštitúcií, vrátane Rady.
Rada 25. apríla 2013 informovala OZZ všetkých inštitúcií o odpovedi Parlamentu zo 4. marca 2013, ako aj o diskusiách o návrhu interpretačného vyhlásenia jej rozhodnutia z 23. júna 1981.
Rada 6. mája 2013 prijala interpretačné vyhlásenie svojho rozhodnutia z 23. júna 1981 na účely jeho uplatnenia v rámci riadneho legislatívneho postupu v súvislosti s návrhom zmeny služobného poriadku.
V rovnaký deň sa na žiadosť dvoch OZZ konalo stretnutie konzultačného výboru. Z tohto stretnutia nebola spísaná zápisnica, ale generálny tajomník Rady listom zo 6. mája 2013 informoval zamestnancov Generálneho sekretariátu Rady o tomto stretnutí a o výmene stanovísk, ku ktorým na ňom došlo. Generálny tajomník Rady tiež 8. mája 2013 ústne informoval o uvedenom stretnutí Coreperu.
Dňa 13. mája 2013 sa konalo trojstranné rokovanie medzi Parlamentom, Radou a Komisiou. V rovnaký deň sa predseda Coreperu stretol so zástupcami OZZ Rady. Informoval ich o výsledkoch stretnutia Coreperu z 8. mája 2013 a oboznámil sa s ich postojmi.
Dňa 27. mája 2013 požiadalo zhromaždenie zamestnancov Generálneho sekretariátu Rady generálneho tajomníka Rady o zvolanie konzultačného výboru. Union syndicale fédérale túto žiadosť potvrdila 7. júna 2013.
Dňa 28. mája, 3., 11. a 19. júna 2013 sa konali ďalšie stretnutia trojstranných politických rokovaní. V tomto období sa konali stretnutia technických odborníkov a neformálne stretnutia medzi predsedom Coreperu, podpredsedom Komisie a spravodajcom Parlamentu. Na stretnutí 19. júna 2013 dospeli Parlament, Rada a Komisia k predbežnému kompromisu o základných prvkoch reformy.
Na žiadosť Union syndicale fédérale sa 20. júna 2013 konalo stretnutie konzultačného výboru. Predseda Coreperu predstavil základné prvky kompromisu, vrátane obmedzenia služobného postupu vo funkčnej skupine AD v platových triedach AD 12/13, a odpovedal na otázky týkajúce sa balíka opatrení, predovšetkým pokiaľ ide o zrušenie cieľa rovnocennosti kariéry pred reformou z roku 2004 a po nej. V rovnaký deň informoval Coreper o výsledkoch trojstranných rokovaní z 19. júna 2013.
Generálny riaditeľ Generálneho riaditeľstva (GR) Rady pre „administratívu“ predstavil 21. júna 2013 na zhromaždení zamestnancov Generálneho sekretariátu Rady základné prvky kompromisu.
Dňa 25. júna 2013 bol predbežný text kompromisu medzi Parlamentom, Radou a Komisiou zaslaný súčasne delegáciám členských štátov a členom konzultačného výboru, ako aj všetkým zamestnancom Generálneho sekretariátu Rady. V rovnaký deň sa konali ďalšie trojstranné rokovania na účely preskúmania tohto textu.
Coreper 26. júna 2013 posudzoval výsledok trojstranných rokovaní a vypočul si ústnu správu generálneho tajomníka Rady o stretnutí konzultačného výboru 20. júna 2013.
Dňa 27. júna 2013 schválil Výbor Parlamentu pre právne veci text kompromisu.
Ráno 28. júna 2013 požiadalo jedno OZZ, Union syndicale‑Bruxelles, generálneho tajomníka Rady o zvolanie konzultačného výboru, ktorý túto žiadosť zamietol s odôvodnením, že jednak podľa vyhlásenia, ktoré tvorí prílohu rozhodnutia Rady z 23. júna 1981, bol konzultačný výbor pozastavený z dôvodu podstatného narušenia bežnej činnosti Rady spôsobeného troma po sebe nasledujúcimi dňami štrajku a jednak s odôvodnením, že Výbor Parlamentu pre právne veci už konečný text kompromisu schválil.
V rovnaký deň vykonal Coreper konečné posúdenie kompromisu týkajúceho sa zmeny služobného poriadku a schválil ho a generálny tajomník Rady o tom informoval všetkých zamestnancov Generálneho sekretariátu Rady.
Predseda Coreperu informoval listom z 28. júna 2013 predsedu Výboru Parlamentu pre právne veci o tom, že Coreper schválil text predbežného kompromisu. V tom istom liste uviedol, že „môže potvrdiť, že ak [Parlament] prijme svoju pozíciu v prvom čítaní v súlade s článkom 294 ods. 3 ZFEÚ v podobe uvedenej v predbežnom kompromise nachádzajúcom sa v prílohe k tomuto listu (ktorý skontrolovali právnici lingvisti oboch inštitúcií), Rada v súlade s článkom 294 ods. 4 ZFEÚ schváli pozíciu [Parlamentu] a akt sa prijme v znení, ktoré zodpovedá pozícii Parlamentu, predloženom v prípade potreby právnym a lingvistickým odborníkom týchto oboch inštitúcií“.
Dňa 2. júla 2013 prijal Parlament na plenárnom zasadnutí svoju pozíciu v prvom čítaní, ktorá zodpovedala textu kompromisu dosiahnutému Radou a Komisiou pri ich neformálnych kontaktoch.
Listom z 5. júla 2013 postúpila Komisia Výboru pre služobný poriadok pozíciu Parlamentu v prvom čítaní z 2. júla 2013, pričom spresnila, že podľa jej názoru nebol návrh zmeny služobného poriadku, ktorý predložila Výboru pre služobný poriadok 21. novembra 2011, v rámci riadneho legislatívneho konania podstatne zmenený. V tomto liste tiež spresnila, že v tomto štádiu riadneho legislatívneho postupu sa článok 10 služobného poriadku neuplatní, ale že sa jednako chce oboznámiť s prípadnými pripomienkami spolupredsedov Výboru pre služobný poriadok. Na tento účel požiadala o zaslanie stanoviska Výboru pre služobný poriadok v lehote pätnástich pracovných dní, teda najneskôr 26. júla 2013.
Dňa 17. júla 2013 zástupcovia výboru zamestnancov vo Výbore pre služobný poriadok odpovedali Komisii vyhlásením, v ktorom konštatovali nemožnosť dosiahnutia dohody so zástupcami administratívy Európskej únie vo Výbore pre služobný poriadok, pokiaľ ide o zmenu programu zasadnutia tohto výboru na účely prijatia pripomienok namiesto stanoviska. Namietali totiž oneskorenosť predloženia veci Výboru pre služobný poriadok a za týchto podmienok užitočnosť stanoviska Výboru pre služobný poriadok k pozícii Parlamentu v prvom čítaní a namietali porušenie zásad sociálneho dialógu.
Rada 10. októbra 2013 schválila pozíciu Parlamentu a v súlade s článkom 294 ods. 4 ZFEÚ prijala nariadenie č. 1023/2013 v znení zodpovedajúcom pozícii Parlamentu.
Po tom, ako bol legislatívny akt podpísaný predsedom Parlamentu a predsedom Rady 22. októbra 2013, bolo nariadenie č. 1023/2013 29. októbra 2013 uverejnené v
Úradnom vestníku Európskej únie
.
II.

Konanie a návrhy účastníkov konania
Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 23. januára 2014 podala žalobkyňa, Union syndicale fédérale des services publics européens et internationaux (USFSPEI), prejednávanú žalobu.
Podaniami doručenými do kancelárie Všeobecného súdu 6. a 10. júna 2014 vzniesli Parlament a Rada námietky neprípustnosti na základe článku 114 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu z 2. mája 1991.
Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 25. júna 2014 podala Komisia návrh na vstup do konania ako vedľajší účastník konania na podporu návrhov Parlamentu a Rady.
Dňa 1. augusta 2014 predložila žalobkyňa svoje vyjadrenia k námietkam neprípustnosti, ktoré vzniesli Parlament a Rada.
Uznesením z 5. decembra 2014 predseda ôsmej komory (pôvodné zloženie) spojil konanie o námietke neprípustnosti s konaním vo veci samej.
Všeobecný súd 9. decembra 2014 položil účastníkom konania otázku. Rada odpovedala na túto otázku 18. decembra 2014, Parlament 6. januára 2015 a žalobkyňa 7. januára 2015.
Uznesením z 28. januára 2015 predseda ôsmej komory vyhovel žiadosti Komisie o vstup do konania ako vedľajšieho účastníka konania.
Komisia predložila vyjadrenie vedľajšieho účastníka konania 12. marca 2015. Žalobkyňa predložila svoje pripomienky k vyjadreniu vedľajšieho účastníka konania 1. júna 2015 a Rada 10. júna 2015.
Dňa 14. januára 2016 rozhodol predseda ôsmej komory v súlade s článkom 69 písm. d) Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu prerušiť konanie v prejednávanej veci až do rozhodnutia vo veci, v ktorej bol medzitým vydaný rozsudok z 15. septembra 2016, U4U a i./Parlament a Rada (
T‑17/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:489
).
Vzhľadom na to, že zloženie komôr Všeobecného súdu bolo zmenené, sudca spravodajca bol pridelený k ôsmej komore (nové zloženie), ktorej bola z tohto dôvodu 6. októbra 2016 táto vec pridelená.
Všeobecný súd 24. októbra 2016 vyzval účastníkov konania, aby predložili svoje vyjadrenie k dôsledkom, ktoré podľa nich majú v prejednávanej veci body 144 až 171 rozsudku z 15. septembra 2016, U4U a i./Parlament a Rada (
T‑17/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:489
). Parlament, Rada a Komisia odpovedali na otázku položenú Všeobecným súdom 8. novembra 2016. Žalobkyňa na túto otázku odpovedala 18. novembra 2016.
Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zrušil článok 1 body 27, 32, 46, 61, bod 64 písm. b), bod 65 písm. b) a bod 67 písm. d) nariadenia č. 1023/2013,
–
uložil Parlamentu a Rade povinnosť zaplatiť jej symbolické jedno euro ako náhradu spôsobenej nemajetkovej ujmy,
–
zaviazal Parlament a Radu na náhradu trov konania.
Parlament a Rada, ktorých podporuje Komisia, navrhujú, aby Všeobecný súd:
–
v prvom rade odmietol žalobu ako neprípustnú,
–
subsidiárne zamietol žalobu ako nedôvodnú,
–
zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.
III.

Právny stav
Žalobkyňa, ktorá je federáciou odborových organizácií inštitúcií a orgánov Únie, vo svojej žalobe uvádza návrhy na zrušenie nariadenia č. 1023/2013, ako aj návrhy na náhradu škody.
Pokiaľ ide po prvé o návrhy na zrušenie, domáha sa nimi zrušenia článku 1 bodov 27, 32, 46, 61, bodu 64 písm. b), bodu 65 písm. b) a bodu 67 písm. d) nariadenia č. 1023/2013 (ďalej len „napadnuté ustanovenia“) v rozsahu, v akom tieto ustanovenia menia články 45, 52 a 66a služobného poriadku, ako aj článok 7 prílohy V a článok 8 prílohy VII toho istého služobného poriadku. Okrem toho žalobkyňa navrhuje zrušenie solidárnej dane, ktorú zaviedol bod 46 nariadenia č. 1023/2013 za rok 2014 z dôvodu, že je viazaná na uplatnenie metódy aktualizácie odmien a táto metóda sa v roku 2014 neuplatnila.
Žalobkyňa na podporu svojich návrhov na zrušenie v podstate uvádza štyri žalobné dôvody založené po prvé na porušení článku 27 Charty základných práv Európskej únie, článku 21 Európskej sociálnej charty podpísanej v Turíne 18. októbra 1961, v revidovanom znení, článku 10 služobného poriadku a konzultačného postupu stanoveného rozhodnutím Rady z 23. júna 1981, po druhé na porušení dohody o reforme z roku 2004 a zásady nadobudnutých práv, po tretie na porušení článku 21 Charty základných práv a po štvrté na porušení zásady proporcionality.
Pokiaľ ide po druhé o návrhy na náhradu škody, navrhuje, aby Všeobecný súd rozhodol o náhrade nemajetkovej ujmy, ktorá bola údajne spôsobená žalobkyni nesprávnym služobným postupom inštitúcií v rámci prijímania nariadenia č. 1023/2013. Na pojednávaní Všeobecný súd žalobkyňu vyzval, aby spresnila, či na podporu svojich nárokov na náhradu škody uplatňuje okrem porušenia článku 12 Charty základných práv aj všetky dôvody protiprávnosti, ktoré uviedla na podporu svojich návrhov na zrušenie. V odpovedi na túto otázku žalobkyňa uviedla, že na podporu svojich návrhov na náhradu škody opakuje dôvody protiprávnosti založené na porušení podstatných formálnych náležitostí pri prijímaní nariadenia č. 1023/2013, keďže zástupcovia zamestnancov nemohli byť informovaní a sami nemohli informovať členské štáty o niektorých skutočnostiach v rámci konzultačného stretnutia a na porušení dohody z roku 2004.
A.

O návrhu na zrušenie
Parlament, Rada a Komisia tvrdia, že z dôvodu, že žaloba bola doručená kancelárii Všeobecného súdu 23. januára 2014, musí byť návrh na zrušenie napadnutých ustanovení odmietnutý ako neprípustný, keďže lehota stanovená článkom 263 ZFEÚ uplynula 22. januára 2014. Parlament, Rada a Komisia ďalej tvrdia, že žalobkyňa nespĺňa podmienky priamej a osobnej dotknutosti, ktorými článok 263 štvrtý pododsek ZFEÚ podmieňuje prípustnosť žalôb na vyhlásenie neplatnosti podaných fyzickými alebo právnickými osobami proti všeobecne platným aktom prijatým riadnym legislatívnym postupom.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry sú lehoty na podanie žaloby podľa článku 263 ZFEÚ kogentné a nemôžu sa od nich odchýliť ani účastníci konania, ani súd (pozri uznesenie z 19. apríla 2016, Portugalsko/Komisia,
T‑556/15
, neuverejnené,
EU:T:2016:239
, bod
a citovanú judikatúru).
Podľa článku 263 šiesteho odseku ZFEÚ sa žaloba upravená týmto ustanovením musí podať v lehote do dvoch mesiacov od zverejnenia daného opatrenia alebo jeho oznámenia žalobcovi, alebo ak toto chýba, odo dňa, keď sa o ňom žalobca dozvedel.
V prejednávanom prípade treba uviesť, že nariadenie č. 1023/2013 bolo uverejnené v
Úradnom vestníku Európskej únie
29. októbra 2013.
Pokiaľ ide o pravidlá počítania lehôt, treba pripomenúť, že podľa článku 101 ods. 1 písm. b) rokovacieho poriadku z 2. mája 1991 končí lehota vyjadrená v mesiacoch uplynutím dňa, ktorý má v poslednom mesiaci rovnaké číslo ako deň, keď nastala udalosť alebo bol urobený úkon určujúce počiatok plynutia lehoty.
Článok 101 ods. 2 rokovacieho poriadku z 2. mája 1991 stanovuje, že ak pripadne koniec lehoty na sobotu, nedeľu alebo oficiálny sviatok, je posledným dňom lehoty najbližší nasledujúci pracovný deň, pričom zoznam oficiálnych sviatkov, ktoré zostaví Súdny dvor a uverejnia sa v
Úradnom vestníku Európskej únie
, sa uplatnia pre Všeobecný súd.
Podľa článku 102 ods. 1 rokovacieho poriadku z 2. mája 1991, ak lehota určená na podanie žaloby proti aktu vydanému inštitúciou začína plynúť odo dňa uverejnenia tohto aktu, lehota sa počíta podľa článku 101 ods. 1 písm. a) rokovacieho poriadku z 2. mája 1991 od konca štrnásteho dňa po jeho uverejnení v
Úradnom vestníku Európskej únie
.
Okrem toho článok 102 ods. 2 rokovacieho poriadku z 2. mája 1991 stanovuje, že k procesným lehotám sa pripočíta 10‑dňová lehota zohľadňujúca vzdialenosť.
Žalobkyňa tvrdí, že článok 102 ods. 1 rokovacieho poriadku z 2. mája 1991 nespresňuje, či toto ustanovenie odkazuje na pracovné dni alebo kalendárne dni a že preto treba zvoliť výklad, ktorý je pre žalobkyňu najpriaznivejší, podľa ktorého lehota na podanie žaloby začína plynúť od konca štrnásteho pracovného dňa po uverejnení nariadenia č. 1023/2013, teda 18. novembra 2013. Podľa žalobkyne tak lehota na podanie žaloby stanovená článkom 263 ZFEÚ uplynula 18. januára 2014. Z dôvodu, že 18. január 2014 však bol sobota, uplynula lehota na podanie žaloby v pondelok 20. januára 2014, pričom k tomuto dátumu treba pripočítať 10‑dňovú lehotu zohľadňujúcu vzdialenosť. Podľa žalobkyne z toho vyplýva, že lehota na podanie žaloby uplynula 30. januára 2014 a žaloba bola podaná pred uplynutím uvedenej lehoty.
Žalobkyňa okrem toho tvrdí, že aj v prípade, že by sa článok 102 ods. 1 rokovacieho poriadku z 2. mája 1991 mal vykladať v tom zmysle, že lehota na podanie žaloby začala plynúť od konca štrnásteho kalendárneho dňa po uverejnení nariadenia č. 1023/2013, teda 12. novembra 2013, bola žaloba podaná v uvedenej lehote. Podľa žalobkyne totiž v takom prípade dvojmesačná lehota na podanie žaloby stanovená článkom 263 ZFEÚ uplynula 12. januára 2014. Keďže však 12. január 2014 pripadol na nedeľu, lehota uplynula prvý nasledujúci pracovný deň, teda 13. januára 2013, pričom k tomuto dátumu treba pripočítať 10‑dňovú lehotu zohľadňujúcu vzdialenosť. Lehota na podanie žaloby tak definitívne uplynula 23. januára 2014.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa článku 101 ods. 1 písm. d) rokovacieho poriadku z 2. mája 1991 procesné lehoty stanovené v Zmluvách, služobnom poriadku a uvedenom rokovacom poriadku „zahŕňajú oficiálne sviatky, nedele a soboty“. Z toho vyplýva, na rozdiel od tvrdenia žalobkyne, lehota štrnástich dní „po uverejnení aktu v
Úradnom vestníku Európskej únie
“, na ktorú odkazuje článok 101 ods. 2 rokovacieho poriadku z 2. mája 1991, nepochybne zahŕňa oficiálne sviatky, nedele a soboty. Treba tiež pripomenúť, že v súlade s ustálenou judikatúrou článok 101 ods. 2 rokovacieho poriadku z 2. mája 1991, ktorý sa vzťahuje výlučne na prípad, keď koniec lehoty pripadne na sobotu, nedeľu alebo oficiálny sviatok, sa uplatní iba v prípade, ak koniec celej lehoty, vrátane lehoty zohľadňujúcej vzdialenosť, pripadne na sobotu, nedeľu alebo oficiálny sviatok (pozri uznesenie z 20. novembra 1997, Horeca‑Wallonie/Komisia,
T‑85/97
,
EU:T:1997:180
, bod
a citovanú judikatúru).
Z toho vyplýva, že s prihliadnutím na skutočnosť, že nariadenie č. 1023/2013 bolo uverejnené v
Úradnom vestníku Európskej únie
29. októbra 2013, v prejednávanom prípade začala lehota na podanie žaloby stanovená článkom 263 ZFEÚ plynúť 12. novembra 2013 a uplynula 22. januára 2014. Keďže žaloba bola podaná 23. januára 2014, bola teda kancelárii Všeobecného súdu doručená po uplynutí lehoty na podanie žaloby.
Treba však pripomenúť, že striktné uplatnenie procesných pravidiel zodpovedá požiadavke právnej istoty a potrebe vyhnúť sa akejkoľvek diskriminácii alebo svojvoľnému zaobchádzaniu pri výkone spravodlivosti. V súlade s článkom 45 druhým odsekom Štatútu Súdneho dvora Európskej únie sa od procesných lehôt teda možno odchýliť iba za úplne výnimočných okolností, a to v prípade náhody alebo vyššej moci [pozri rozsudok z 22. septembra 2011, Bell & Ross/ÚHVT,
C‑426/10 P
,
EU:C:2011:612
, bod
a citovanú judikatúru; uznesenia z 30. septembra 2014, Faktor B. i W. Gęsina/Komisia,
C‑138/14 P
, neuverejnené,
EU:C:2014:2256
, bod
, a z 28. novembra 2014, Quanzhou Wouxun Electronics/ÚHVT – Locura Digital (WOUXUN),
T‑345/14
, neuverejnené,
EU:T:2014:1048
, bod
].
V prejednávanom prípade žalobkyňa netvrdila ani v žalobe, ani vo svojej odpovedi na písomnú otázku Všeobecného súdu, že nastala niektorá z uvedených okolností.
Treba preto konštatovať, že žaloba je neprípustná rozsahu, v akom sa ňou domáha zrušenia napadnutých ustanovení bez potreby preskúmania dôvodov neprípustnosti založených na nedostatku aktívnej legitimácie žalobkyne vznesených Parlamentom a Radou v ich námietkach neprípustnosti.
B.

O návrhoch na náhradu škody
1.

O prípustnosti
Parlament, Rada a Komisia tvrdia, že v súlade s ustálenou judikatúrou platí, že ak majú návrhy na náhradu škody žalobkyne úzku súvislosť s jej návrhmi na zrušenie a sú založené na rovnakých dôvodoch, a návrhy na zrušenie žalobkyne sú neprípustné, treba odmietnuť ako neprípustné tiež návrhy na náhradu škody.
V tejto súvislosti treba uviesť, že na rozdiel od toho, čo tvrdí Parlament, Rada a Komisia, v rozsudku zo 4. júla 2002, Arne Mathisen/Rada (
T‑340/99
,
EU:T:2002:174
), na ktorý odkazujú, Všeobecný súd nekonštatoval neprípustnosť návrhov na náhradu škody z dôvodu úzkej súvislosti s návrhmi na zrušenie, o ktorých bolo predtým rozhodnuté, že sú neprípustné.
V tomto rozsudku totiž Všeobecný súd zamietol návrhy na náhradu škody z dôvodu ich úzkej súvislosti s návrhmi na zrušenie z dôvodu, že preskúmanie dôvodov uvedených na podporu týchto návrhov na zrušenie nepreukázalo žiadnu protiprávnosť, ktorej by sa dopustila inštitúcia, ktorá akt prijala, a preto sa nedopustila pochybenia, ktoré môže viesť k vzniku jej zodpovednosti (rozsudok zo 4. júla 2002, Arne Mathisen/Rada,
T‑340/99
,
EU:T:2002:174
, bod
).
Z riešenia, ku ktorému dospel Všeobecný súd v rozsudku zo 4. júla 2002, Arne Mathisen/Rada (
T‑340/99
,
EU:T:2002:174
), vyplýva, že za určitých okolností, konkrétne ak sú návrhy na náhradu škody založené výlučne na prijatí aktu, ktorého zrušenia sa domáha, a keď žalobca neuvedie na podporu svojich návrhov na náhradu škody nové dôvody v porovnaní s tými, ktoré uviedol na podporu návrhov na zrušenie, zistenie neexistencie protiprávnosti po preskúmaní dôvodov vznesených na podporu návrhov na zrušenie umožňuje vopred vylúčiť jednu z podmienok vzniku mimozmluvnej zodpovednosti Únie, teda existenciu pochybenia inštitúcie, ktorá akt prijala.
Aj keď v prejednávanej veci vychádzajú návrhy na náhradu škody z prijatí ustanovení nariadenia č. 1023/2013, ktorých zrušenia sa okrem toho žalobkyňa domáha, zamietnutie návrhov na zrušenie nevyplýva zo zistenia neexistencie protiprávnosti, ale z ich neprípustnosti, a okrem toho žalobkyňa predložila na podporu svojich návrhov na náhradu škody nový dôvod v porovnaní s dôvodmi predloženými na podporu návrhov na zrušenie, konkrétne porušenie článku 12 Charty základných práv.
Navyše v súlade so zásadou autonómie opravných prostriedkov nemôže mať v zásade zistenie neprípustnosti návrhov na zrušenie, či už z dôvodu ich preklúzie alebo nedostatku aktívnej legitimácie žalobkyne, vplyv na prípustnosť nárokov na náhradu škody [pozri v tomto zmysle uznesenie zo 4. mája 2005, Holcim (France)/Komisia,
T‑86/03
,
EU:T:2005:157
, body
a
].
Treba totiž pripomenúť, že podmienky stanovené článkom 263 šiestym odsekom ZFEÚ sa neuplatnia na žaloby na náhradu škody podané na základe článku 340 ZFEÚ a že v súlade s článkom 46 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie sa žaloby na náhradu škody proti Únii premlčujú po piatich rokoch.
Pokiaľ ide o tvrdenie založené na judikatúre v oblasti európskej verejnej služby, ktorý uplatňuje Parlament a Rada, treba uviesť, že táto judikatúra sa obmedzuje na finančné spory medzi úradníkmi a zamestnancami Únie a inštitúciou, ktorá ich zamestnáva (pozri v tomto zmysle uznesenie z 29. novembra 1994, Bernardi/Komisia,
T‑479/93 a T‑559/93
,
EU:T:1994:277
, bod
). Prejednávaný spor sa však vedie medzi federáciou odborových organizácií, ktorej členovia sú odborové organizácie, ktoré chránia záujmy úradníkov a zamestnancov Únie proti Parlamentu a Rade v ich postavení spolunormotvorcov.
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že návrhy na náhradu škody sú prípustné. Námietku neprípustnosti vznesenú v tejto súvislosti Parlamentom a Radou treba preto zamietnuť.
2.

O veci samej
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa článku 340 druhého odseku ZFEÚ v prípade mimozmluvnej zodpovednosti Únia, v súlade so všeobecnými zásadami spoločnými pre právne poriadky členských štátov, napraví akékoľvek škody spôsobené vlastnými orgánmi alebo pracovníkmi pri výkone ich funkcií.
Podľa ustálenej judikatúry z článku 340 druhého odseku ZFEÚ vyplýva, že vznik mimozmluvnej zodpovednosti Únie a výkon práva na náhradu spôsobenej škody sú podmienené súčasným splnením niekoľkých podmienok, a to protiprávnosťou konania vytýkaného inštitúciám, existenciou škody a existenciou príčinnej súvislosti medzi konaním a uplatňovanou škodou (rozsudky z 29. septembra 1982, Oleifici Mediterranei/EHS,
26/81
,
EU:C:1982:318
, bod
, a z 9. septembra 2008, FIAMM a i./Rada a Komisia,
C‑120/06 P a C‑121/06 P
,
EU:C:2008:476
, bod
).
Pokiaľ nie je splnená jedna z týchto podmienok, žaloba musí byť zamietnutá v celom rozsahu bez nutnosti preskúmať ostatné podmienky mimozmluvnej zodpovednosti Únie (rozsudok zo 14. októbra 1999, Atlanta/Európske spoločenstvo,
C‑104/97 P
,
EU:C:1999:498
, bod
; pozri tiež v tomto zmysle rozsudok z 15. septembra 1994, KYDEP/Rada a Komisia,
C‑146/91
,
EU:C:1994:329
, bod
). Súd Únie okrem toho nie je povinný pri skúmaní týchto podmienok sledovať určité poradie (rozsudok z 18. marca 2010, Trubowest Handel a Makarov/Rada a Komisia,
C‑419/08 P
,
EU:C:2010:147
, bod
; pozri tiež v tomto zmysle rozsudok z 9. septembra 1999, Lucaccioni/Komisia,
C‑257/98 P
,
EU:C:1999:402
, bod
).
V prejednávanom prípade treba uviesť, že žalobkyňa zakladá svoj návrh na náhradu škody na existencii nesprávneho služobného postupu. Hoci neexistuje presná definícia pojmu nesprávny služobný postup, vo všeobecnosti sa vychádza z toho, že ide o konanie alebo opomenutie jedného alebo viacerých zamestnancov administratívy pri výkone ich funkcií, ktoré predstavuje nesplnenie služobných povinností. Tento nesprávny postup, na rozdiel od osobného pochybenia, nie je pričítateľný zamestnancom služby, ale samotnej službe, a teda administratíve.
V prejednávanom prípade však treba konštatovať, že nesprávne postupy, o ktorých hovorí žalobkyňa, súvisia s normatívnou činnosťou Únie. To isté platí pre údajné porušenie dohody o reforme z roku 2004. Žalobkyňa totiž tvrdí, že toto porušenie vyplýva z prijatia niektorých konkrétnych ustanovení nariadenia č. 1023/2013.
To isté platí pre údajné porušenie konzultačného postupu. Z rozsudku z 15. septembra 2016, U4U a i./Parlament a Rada (
T‑17/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:489
, bod
), totiž vyplýva, že pravidlá vyplývajúce z rozhodnutia Rady z 23. júna 1981, ktoré upravujú konzultačný postup, patria medzi procesné pravidlá týkajúce sa prijatia nariadenia č. 1023/2013, ktorých prípadné nedodržanie predstavuje porušenie podstatných formálnych náležitostí uvedeného nariadenia. Za týchto okolností sa žalobkyňa dovoláva zodpovednosti Únie na základe jej normatívnej činnosti, nie zodpovednosti na základe nesprávneho služobného postupu, ktorého sa podľa nej dopustili Rada a Parlament v rámci postupu prijímania nariadenia č. 1023/2013.
Okrem toho nie je potrebné skúmať povahu pochybenia vyplývajúceho z údajného porušenia článku 12 Charty základných práv, ktorý zaručuje slobodu zhromažďovania a združovania, pretože žalobkyňa nepredložila žiadne tvrdenie na preukázanie existencie takého porušenia.
Pokiaľ ide presnejšie o zodpovednosť za normotvornú činnosť, Súdny dvor už uviedol, že hoci sa zásady, ktoré v právnych poriadkoch členských štátov upravujú zodpovednosť verejnej moci za škodu spôsobenú normatívnymi právnymi aktmi jednotlivcom, značne rôznia podľa členských štátov, stále je však možné konštatovať, že normatívne akty, do ktorých sa preniesli rozhodnutia hospodárskej politiky, zakladajú len výnimočne a za osobitných okolností zodpovednosť verejnej moci (rozsudok z 25. mája 1978, Bayerische HNL Vermehrungsbetriebe a i./Rada a Komisia,
83/76, 94/76, 4/77, 15/77 a 40/77
,
EU:C:1978:113
, bod
).
Súdny dvor tak predovšetkým rozhodol, že zodpovednosť Únie za normatívny akt, ktorý zahŕňa rozhodnutia hospodárskej politiky, môže vzniknúť podľa ustanovenia článku 340 druhého odseku ZFEÚ len vtedy, ak dôjde k dostatočne závažnému porušeniu normy vyššej právnej sily chrániacej jednotlivcov (rozsudky z 13. júna 1972, Compagnie d’approvisionnement, de transport et de crédit et Grands Moulins de Paris/Komisia,
9/71 a 11/71
,
EU:C:1972:52
, bod
; z 25. mája 1978, Bayerische HNL Vermehrungsbetriebe a i./Rada a Komisia,
83/76, 94/76, 4/77, 15/77 a 40/77
,
EU:C:1978:113
, bod
, a z 8. decembra 1987, Les Grands Moulins de Paris/EHS,
50/86
,
EU:C:1987:527
, bod
).
Súdny dvor v tejto súvislosti predovšetkým spresnil, že predmetom právneho predpisu, o ktorého porušení sa má rozhodnúť, musí byť priznanie práva jednotlivcom (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 4. júla 2000, Bergaderm a Goupil/Komisia,
C‑352/98 P
,
EU:C:2000:361
, body
a
, a z 19. apríla 2007, Holcim (Deutschland)/Komisia,
C‑282/05 P
,
EU:C:2007:226
, bod
).
Súdny dvor okrem toho tiež uviedol, že reštriktívne poňatie zodpovednosti Únie za výkon jej normatívnych činností je možné vysvetliť úvahou, podľa ktorej jednak výkon normotvornej funkcie, aj napriek existencii možnosti súdneho preskúmania zákonnosti aktov, by nemal byť narušený možnosťou podania žalôb o náhradu škody, keď si všeobecný záujem Únie vyžaduje prijatie normatívnych opatrení, ktoré sa môžu dotknúť záujmov jednotlivcov, a jednak v normotvornom kontexte, ktorý sa vyznačuje existenciou širokej miery voľnej úvahy, ktorá je nevyhnutná na výkon politiky Únie, jej zodpovednosť môže vzniknúť iba vtedy, ak predmetná inštitúcia zjavne a závažne prekročila hranice stanovené pre výkon jej právomocí (rozsudok z 5. marca 1996, Brasserie du pêcheur a Factortame,
C‑46/93 a C‑48/93
,
EU:C:1996:79
, bod
).
S prihliadnutím na vyššie pripomenuté zásady vyplývajúce z judikatúry tak treba posúdiť, či sú v prejednávanom prípade splnené podmienky vzniku zodpovednosti Únie.
a)

O porušení dohody o reforme z roku 2004
Žalobkyňa tvrdí, že sa ako zástupkyňa všetkých zamestnancov spolu s ďalšími OZZ zúčastnila na konzultačnom postupe stanovenom rozhodnutím Rady z 23. júna 1981 v rámci reformy služobného poriadku a PZOZ, ktorý viedol k prijatiu nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 723/2004 z 22. marca 2004, ktorým sa mení a dopĺňa služobný poriadok a PZOZ (
Ú. v. ES L 124, 2004, s. 1
; Mim. vyd. 01/002, s. 130). V rámci tohto konzultačného postupu bola uzavretá s Radou dohoda o predmetnej reforme. Podľa žalobkyne sa táto dohoda týkala akceptovania viacerých opatrení týkajúcich sa modernizácie služobného postupu úradníkov a iných zamestnancov Únie zo strany OZZ, ako aj osobitného príspevku, ktorý bude odrážať náklady na sociálnu politiku, zlepšenie pracovných podmienok a európskych škôl a zabezpečenie zachovania sociálneho zmieru tým, že nebudú požadovať vyššiu úpravu odmien a dôchodkov, než aké vyplývajú z mechanizmu viacročných úprav. Žalobkyňa cituje predovšetkým odôvodnenia 11 a 12 nariadenia č. 723/2004 a tvrdí, že modernizačné opatrenia pozostávajú z preradenia zamestnancov do dvoch funkčných skupín, administrátorov (AD) a asistentov (AST), zo zavedenia lineárneho služobného postupu a uplatnenia zásady riadenia rovnocennosti kariéry a z uľahčenia postupu z nižšej do vyššej skupiny pomocou nového certifikačného mechanizmu. Podľa žalobkyne pozostávali tieto opatrenia tiež zo zavedenia pružnejších pracovných podmienok a za určitých podmienok zahrňovali právo pracovať na čiastočný úväzok, využívať výhodu zdieľaných úväzkov a získania predĺženého pracovného voľna z osobných dôvodov, zo zavedenia ustanovenia o pracovnom voľne z rodinných dôvodov, a najmä právo na pružnejšiu materskú dovolenku, otcovskú dovolenku, dovolenku pri adopcii dieťaťa a rodičovskú dovolenku, ako aj dovolenku v prípade vážnej choroby člena rodiny. Akceptovanie modernizačných opatrení zo strany OZZ, vrátane žalobkyne, ako je uvedené v odôvodnení 38 nariadenia č. 723/2004, predstavovalo protihodnotu kodifikácie metódy ročnej úpravy odmien v služobnom poriadku a PZOZ a garanciu jej uplatňovania do 31. decembra 2012.
Vyplýva z toho, že súhlas žalobkyne s reformou služobného poriadku a PZOZ vykonanou nariadením č. 723/2004 ju zaväzuje tak voči všetkým zamestnancom, ako aj voči normotvorcovi a iným inštitúciám Únie. Podľa žalobkyne pritom okolnosť, že nariadenie č. 1023/2013 prehodnotilo podmienky predmetnej dohody, konkrétne zmenou článku 45 ods. 1 služobného poriadku a zavedením novej funkčnej skupiny, ako aj zásady lineárneho služobného postupu a riadenia rovnocennosti kariéry, poškodzuje jej dôveryhodnosť.
Podľa žalobkyne navyše zmeny vykonané v článku 45 ods. 1 a článku 52 služobného poriadku, ako aj článku 4 prílohy IVa služobného poriadku článkom 1 bodmi 27, 32 a 64 nariadenia č. 1023/2013 z dôvodu neexistencie prechodných opatrení porušujú zásadu nadobudnutých práv úradníkov a ostatných zamestnancov Únie vyplývajúcich z dohody o reforme z roku 2004.
V tejto súvislosti treba po prvé uviesť, že tvrdenie žalobkyne vychádza z nesprávneho predpokladu, že dohodu o reforme z roku 2004 uzavretú medzi Radou a OZZ v rámci prijímania nariadenia č. 723/2004 možno považovať za rovnocennú s normou vyššej právnej sily, ktorú má normotvorca Únie v rámci prijímania nariadenia č. 1023/2013 povinnosť rešpektovať.
Totiž bez toho, aby bolo potrebné vyjadriť sa k tomu, či dohoda dosiahnutá medzi OZZ a Radou v rámci konzultačného postupu právne zaväzovala Radu pri prijímaní nariadenia č. 723/2004, treba konštatovať, že táto dohoda sa týkala iba reformy z roku 2004. Účinky takej dohody sa tak nemôžu vzťahovať na všetky následné zmeny služobného poriadku zo strany normotvorcu Únie bez toho, aby ho tým zbavili možnosti vykonávať právomoc, ktorá mu je zverená článkom 336 ZFEÚ.
Navyše treba pripomenúť, že Súdny dvor už rozhodol, že vzhľadom na to, že právny vzťah medzi úradníkmi a administratívou má štatutárnu povahu, normotvorca môže práva a povinnosti úradníkov kedykoľvek zmeniť (rozsudok z 22. decembra 2008, Centeno Mediavilla a i./Komisia,
C‑443/07 P
,
EU:C:2008:767
, bod
).
Z toho vyplýva, že dohoda z roku 2004 nemohla byť s prihliadnutím na svoj predmet porušená prijatím nariadenia č. 1023/2013.
Po druhé, pokiaľ ide o údajné porušenie zásady nadobudnutých práv, treba jednak pripomenúť, že aj keby bola taká protiprávnosť preukázaná, nepredstavovala by skutočné porušenie dohody z roku 2004, ako ju vymedzila žalobkyňa. Údajné porušenie dohody z roku 2004, ktoré by vyplývalo zo zmeny niektorých ustanovení služobného poriadku nariadením č. 1023/2013, treba totiž odlíšiť od porušenia zásady nadobudnutých práv priznaných úradníkom a ostatným zamestnancom Únie.
Okrem toho treba uviesť, že dotknuté ustanovenia neporušujú v prejednávanom prípade zásadu nadobudnutých práv. Platí totiž zásada, že novely právnych predpisov, akými sú nariadenia týkajúce sa zmeny služobného poriadku, sa uplatnia, ak nie je stanovené inak, na budúce účinky situácií vzniknutých za pôsobnosti skoršieho zákona. Inak sa bude postupovať len v situáciách, ktoré vznikli a definitívne sa realizovali počas účinnosti predchádzajúceho pravidla, ktoré zakladajú nadobudnuté práva. Právo sa teda považuje za nadobudnuté, pokiaľ skutočnosť, na základe ktorej právo vzniklo, nastala pred legislatívnou zmenou. To však nie je prípad práva, pri ktorom skutočnosť, ktorá ho zakladá, nenastala za účinnosti právneho predpisu, ktorý bol zmenený (pozri rozsudok z 22. decembra 2008, Centeno Mediavilla a i./Komisia,
C‑443/07 P
,
EU:C:2008:767
, body
až
a citovanú judikatúru).
Po prvé, pokiaľ ide o tvrdenie žalobkyne, že úradníkov platovej triedy AD 12 a AD 13, ktorí dosiahli dostatočné zásluhy na povýšenie do vyššej platovej triedy v roku 2011 alebo 2012, ale ktorí neboli povýšení z rozpočtových dôvodov, teraz článok 45 ods. 1 služobného poriadku, zmenený článkom 1 bodom 27 nariadenia č. 1023/2013, o túto možnosť pripravuje iba z dôvodu, že nezastávajú niektoré z pracovných miest uvedených v prílohe I oddiele A tohto služobného poriadku, treba uviesť, že z toho možno vyvodiť, že dotknutí úradníci nestratili nárok na povýšenie, ale nárok na možnosť byť povýšení. Ako však správne uvádza Parlament, dotknutí úradníci nenadobudli právo na zachovanie systému povyšovania, ktorý existoval pred reformou zavedenou nariadením č. 1023/2013.
Po druhé treba zamietnuť aj tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého jednak článok 1 bod 32 nariadenia č. 1023/2013, ktorý zmenil článok 52 služobného poriadku, stanovujúceho podmienky, za ktorých môže úradník odísť do dôchodku, a jednak článok 1 bod 64 písm. b) rovnakého nariadenia, ktorý zmenil článok 4 prílohy IVa služobného poriadku týkajúci sa výpočtu platu úradníka staršieho ako 55 rokov, ktorému je povolené pracovať na polovičný úväzok pri príprave na odchod do dôchodku, pripravili o tieto práva 55 ročných úradníkov a úradníkov starších ako 55 rokov, ktorí mohli využiť tieto opatrenia pred 1. januárom 2014, teda pred dátumom, keď tieto ustanovenia nadobudli účinnosť, od tohto dátumu do dňa, keď dosiahnu 58 rokov.
Na rozdiel od tvrdenia žalobkyne treba totiž konštatovať, že veková hranica, od ktorej môže úradník požiadať o povolenie pracovať na polovičný úväzok pri príprave na odchod do dôchodku, bola posunutá na 58 rokov článkom 1 bodom 34 nariadenia č. 1023/2013, ktorým sa mení článok 55a ods. 2 služobného poriadku, na ktorý odkazuje článok 4 prílohy IVa rovnakého služobného poriadku. Navyše treba uviesť, že podľa služobného poriadku v znení uplatniteľnom do 31. decembra 2014 vyžadoval nárok úradníka na predčasný dôchodok, ako aj právo pracovať na polovičný úväzok pri príprave na odchod do dôchodku splnenie rôznych podmienok, ktorých dodržanie musel posúdiť menovací orgán, ako aj podanie úradníka v tomto zmysle. Jedine kladné rozhodnutie tohto orgánu mohlo priznať úradníkom nadobudnuté právo. Zmena týchto ustanovení tak sama osebe neporušila nadobudnuté práva dotknutých úradníkov.
S prihliadnutím na vyššie uvedené úvahy treba konštatovať, že údajné porušenie dohody o reforme z roku 2004 nemôže viesť k vzniku zodpovednosti Únie.
b)

O porušení článku 27 Charty základných práv, článku 10 služobného poriadku a konzultačného postupu stanoveného rozhodnutím Rady z 23. júna 1981
Žalobkyňa tvrdí, že nariadenie č. 1023/2013 bolo prijaté v rozpore s článkom 27 Charty základných práv, ktorá zaručuje právo pracovníkov na informácie a konzultácie. Toto porušenie vyplýva z porušenia povinností stanovených v článku 10 služobného poriadku, ako aj konzultačného postupu stanoveného rozhodnutím Rady z 23. júna 1981.
1)

O porušení článku 10 služobného poriadku
Žalobkyňa predovšetkým tvrdí, že s prihliadnutím na podstatný charakter zmien, ktoré vykonali Parlament a Rada v návrhu revízie služobného poriadku, ktorý bol pôvodné predložený Výboru pre služobný poriadok pri trojstranných rokovaniach, bola Komisia na základe článku 10 služobného poriadku povinná takto pozmenený návrh znova predložiť Výboru pre služobný poriadok za podmienok, ktoré by mu umožnili vyjadriť svoje stanovisko riadne a včas. Komisia však Výboru pre služobný poriadok predložila pozmenené znenie svojho pôvodného návrhu revízie služobného poriadku len pre informáciu, pričom mu neumožnila včas zaujať stanovisko.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa článku 10 služobného poriadku Komisia musí prerokovať všetky návrhy na revíziu služobného poriadku s Výborom pre služobný poriadok.
Článok 10 služobného poriadku ukladá Komisii povinnosť rokovať, ktorá sa rozširuje okrem formálnych návrhov na podstatné zmeny už preskúmaných návrhov zmien, ku ktorým pristupuje, s výnimkou v tomto poslednom prípade, v podstatnej časti zodpovedajúcim tým, ktoré navrhol Výbor pre služobný poriadok (rozsudky z 11. júla 2007, Centeno Mediavilla a i./Komisia,
T‑58/05
,
EU:T:2007:218
, bod
, a z 15. septembra 2016, U4U a i./Parlament a Rada,
T‑17/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:489
, bod
).
Taký výklad vyplýva zo znenia článku 10 služobného poriadku, ako aj z role, ktorú plní Výbor pre služobný poriadok. Toto ustanovenie tým, že stanovuje prerokovanie každého návrhu na revíziu služobného poriadku s Výborom pre služobný poriadok bez výhrady a bez výnimky, priznáva povinnosti, ktorú definuje, široký rozsah. Jeho znenie je teda zjavne nezlučiteľné s reštriktívnym výkladom jeho dosahu. Okrem toho Výbor pre služobný poriadok, ako orgán s paritným zastúpením zoskupujúci zástupcov administratívy a demokraticky zvolených zástupcov zamestnancov všetkých inštitúcií, musí vziať do úvahy a vyjadriť záujmy verejnej služby Únie v plnom rozsahu (rozsudky z 11. júla 2007, Centeno Mediavilla a i./Komisia,
T‑58/05
,
EU:T:2007:218
, bod
, a z 15. septembra 2016, U4U a i./Parlament a Rada,
T‑17/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:489
, bod
).
Z toho vyplýva, že ak Komisia vykoná zmenu svojho návrhu revízie služobného poriadku v rámci riadneho legislatívneho postupu, je povinná znova konzultovať Výbor pre služobný poriadok predtým, než Rada prijme dotknuté právne predpisy, ak sa táto zmena dotýka podstatným spôsobom štruktúry návrhu (rozsudok z 15. septembra 2016, U4U a i./Parlament a Rada,
T‑17/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:489
, bod
).
V prejednávanom prípade treba konštatovať, že hoci Komisia využila svoju právomoc legislatívnej iniciatívy, keď predložila Parlamentu a Rade 13. decembra 2011 návrh zmeny služobného poriadku, nevyužila túto právomoc pri zmene uvedeného návrhu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. septembra 2016, U4U a i./Parlament a Rada,
T‑17/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:489
, bod
).
Je pravda, že Komisia sa zúčastnila trojstranných rokovaní, ktoré sa konali v rámci dotknutého riadneho legislatívneho postupu. Podľa bodu 13 spoločného vyhlásenia Parlamentu, Rady a Komisie o praktických opatreniach pre spolurozhodovací postup (článok 251 zmluvy o ES) (
Ú. v. EÚ C 145, 2007, s. 5
) z 13. júna 2007, ktorým sa riadia tieto neformálne stretnutia, obmedzuje sa úloha Komisie vo fáze prvého čítania v Parlamente na uľahčenie kontaktov s cieľom „zjednodušenia postupu v prvom čítaní“ a na to, že „konštruktívne uplatní svoje právo podávať legislatívne návrhy s cieľom zosúladiť pozície… Parlamentu a Rady s náležitým zreteľom na rovnováhu medzi inštitúciami a úlohu, ktorá jej vyplýva zo Zmluvy“ (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. septembra 2016, U4U a i./Parlament a Rada,
T‑17/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:489
, bod
).
Skutočnosť, že trojstranné rokovania, ktoré sa v prejednávanom prípade uskutočnili vo fáze prvého čítania v Parlamente, viedli, za účasti Komisie, ktorej úloha bola pripomenutá v bode 103 vyššie, ku kompromisu medzi Parlamentom a Radou o doplnení návrhu zmeny služobného poriadku, nemožno považovať za zmenu zo strany samotnej Komisie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. septembra 2016, U4U a i./Parlament a Rada,
T‑17/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:489
, bod
).
Navyše, ani prijatie textu, ktorým sa mení návrh zmeny služobného poriadku, Parlamentom v prvom čítaní nemožno považovať za zmenu pôvodného návrhu Komisie z jej strany (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. septembra 2016, U4U a i./Parlament a Rada,
T‑17/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:489
, bod
).
Z vyššie uvedeného vyplýva, že Komisia nebola povinná podľa článku 10 služobného poriadku znova konzultovať Výbor pre služobný poriadok ani po ukončení trojstranných rokovaní, ktoré sa konali vo fáze prvého čítania v Parlamente, ani po tom, ako Parlament jej návrh v prvom čítaní prijal (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. septembra 2016, U4U a i./Parlament a Rada,
T‑17/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:489
, bod
).
Bez ohľadu na podstatný charakter zmien prijatých Parlamentom v prvom čítaní treba tvrdenia žalobkyne založené na porušení článku 10 služobného poriadku zamietnuť.
2)

O porušení článku 27 Charty základných práv a konzultačného postupu
Žalobkyňa tvrdí, že konzultačný postup bol v prejednávanom prípade protiprávny, keďže po vstupe do platnosti Lisabonskej zmluvy nebol tento postup pozmenený tak, aby stanovil účasť Parlamentu, ktorý sa stal spolunormotvorcom, na prijímanie služobného poriadku úradníkov Únie.
Žalobkyňa tiež tvrdí, že na rozdiel od toho, čo vyplýva z bodu 170 rozsudku z 15. septembra 2016, U4U a i./Parlament a Rada (
T‑17/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:489
), jedno z OZZ, Union syndicale‑Bruxelles, požiadalo 28. júna 2013 pred začiatkom záverečného preskúmania konečného textu kompromisu Coreperom o zvolanie konzultačného výboru, avšak generálny tajomník Rady túto žiadosť zamietol s odôvodnením, že podľa vyhlásenia, ktoré tvorí prílohu rozhodnutia Rady z 23. júna 1981, bol konzultačný výbor pozastavený z dôvodu podstatného narušenia bežnej činnosti Rady spôsobeného troma po sebe nasledujúcimi dňami štrajku a jednak z dôvodu, že Výbor Parlamentu pre právne veci už text schválil. Žalobkyňa dodáva, že predseda Union syndicale‑Bruxelles napadol rozhodnutie generálneho tajomníka Rady nezvolať stretnutie konzultačného výboru, pričom poukázal na to, že bod 4 „dohody z 24. mája 2004 medzi zástupcom generálneho tajomníka Rady a OZZ o ustanoveniach, ktoré sa uplatnia v prípade organizovaného prerušenia práce zamestnancov Generálneho sekretariátu Rady“, ktorý stanovuje, že oznámenie štrajku má obom stranám umožniť rokovať o riešení konfliktu, prípadne vymenovaním mediátora, sa v prejednávanom prípade nepoužil a neumožnil tak zabrániť štrajku. Žalobkyňa tiež zdôrazňuje, že podľa predmetnej dohody „štrajk nemôže zabrániť konaniu zasadnutí Rady“ a „zástupca generálneho tajomníka zostaví zoznam zamestnancov, ktorí sú povinní vykonávať svoje funkcie na základe zoznamu pracovných miest, ktoré sú nevyhnutné pre rozhodovací proces inštitúcie“. Podľa žalobkyne z toho vyplýva, že generálny tajomník Rady nesprávne odmietol zvolať stretnutie konzultačného výboru z dôvodu, že bola narušená bežná činnosť Rady.
Žalobkyňa ďalej tvrdí, že rozhodnutie Rady z 23. júna 1981 bolo prijaté na základe dohody s OZZ, ako ukazuje skutočnosť, že Rada v minulosti predkladala zmeny uvedeného rozhodnutia OZZ a nemohla teda rozhodnutie jednostranne zmeniť, ako to spravila interpretačným rozhodnutím zo 6. mája 2013. Žalobkyňa navyše zdôrazňuje, že text interpretačného vyhlásenia bol oznámený OZZ až 26. mája 2013, teda tri týždne po stretnutí konzultačného výboru 6. mája 2013.
Žalobkyňa okrem toho tvrdí, že napriek tomu, že na žiadnom zo stretnutí konzultačného výboru, ktoré sa konali 6. mája a 20. júna 2013, nebol k dispozícii text, mohli byť tieto stretnutia užitočné, ak by bol dodržaný článok 8 rozhodnutia Rady z 23. júna 1981, ktorý stanovuje, že „členovia konzultačného výboru sa pri svojej práci snažia čo najviac zbližovať svoje stanoviská a o to, aby bolo možné predložiť Rade správu vyjadrujúcu spoločné pozície“, a „ak to nie je možné, v správe zaznamená rôzne stanoviská“. Podľa žalobkyne však počas týchto dvoch stretnutí predseda konzultačného výboru iba umožnil predsedovi Coreperu stručne predstaviť zámery Rady, a to 6. mája 2013, alebo zámery Parlamentu 20. júna 2013 a potom umožnil zástupcom OZZ uviesť ich stanovisko. Nevyvinula sa tak žiadna snaha o zblíženie stanovísk a z týchto stretnutí neexistuje žiadna písomná správa.
Pokiaľ ide o neúčasť Parlamentu na konzultačnom postupe stanovenom rozhodnutím Rady z 23. júna 1981, treba v tejto súvislosti po prvé uviesť, že na rozdiel od tvrdenia žalobkyne nepredstavuje táto neúčasť porušenie práva pracovníkov na informácie a konzultácie stanoveného článkom 27 Charta základných práv.
Konzultačný postup stanovený rozhodnutím Rady z 23. júna 1981 treba totiž zasadiť do právneho kontextu, v ktorom bol zavedený. Uvedené rozhodnutie prijala Rada v období, keď mala výlučnú právomoc prijímať služobný poriadok úradníkov a ostatných zamestnancov Únie. Taký postup preto svojou povahou nebol vhodný v rámci revízie služobného poriadku podľa riadneho legislatívneho postupu. Preto Rada prijala, ako to bolo uvedené v bode 12 vyššie, interpretačné vyhlásenie svojho rozhodnutia z 23. júna 1981 po tom, čo sa Parlament odmietol zúčastniť na konzultačnom postupe stanovenom v uvedenom rozhodnutí ako spolunormotvorca (rozsudok z 15. septembra 2016, U4U a i./Parlament a Rada,
T‑17/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:489
, body
až
).
Odmietnutie Parlamentu zúčastniť sa na konzultačnom postupe stanovenom rozhodnutím Rady z 23. júna 1981 by mohlo predstavovať porušenie článku 27 Charty základných práv iba vtedy, ak by toto ustanovenie ukladalo inštitúciám Únie povinnosť konzultovať s OZZ návrhy revízie služobného poriadku a Parlament by v danom prípade k takejto konzultácii nepristúpil (rozsudok z 15. septembra 2016, U4U a i./Parlament a Rada,
T‑17/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:489
, bod
).
Treba však pripomenúť, že podľa samotného znenia článku 27 Charty základných práv je výkon práva, ktorý zaručuje, obmedzený na prípady a za podmienok stanovených právom Únie. V prejednávanom prípade z článku 10b služobného poriadku vyplýva, že návrhy na revíziu služobného poriadku môžu byť predmetom konzultácií reprezentatívnymi OZZ. Inštitúcie, ktoré sa k tomu jednostranne nezaviazali, nie sú povinné pristúpiť k takejto konzultácii (rozsudok z 15. septembra 2016, U4U a i./Parlament a Rada,
T‑17/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:489
, bod
).
Aj keby v rozpore s tým, čo mohol nasvedčovať list zo 4. marca 2013 adresovaný predsedom Parlamentu Rade v odpovedi na jej výzvu Parlamentu, aby sa zúčastnil na konzultačnom postupe stanovenom rozhodnutím Rady z 23. júna 1981, Parlament s OZZ nekonzultoval zmeny služobného poriadku zavedené napadnutými ustanoveniami, nepredstavovala by táto okolnosť porušenie práva pracovníkov na informácie a konzultácie stanoveného článkom 27 Charta základných práv (rozsudok z 15. septembra 2016, U4U a i./Parlament a Rada,
T‑17/14
, neuverejnený,
EU:T:2016:489
, bod
).
Po druhé, pokiaľ ide o zmenu rozhodnutia Rady z 23. júna 1981, treba jednak uviesť, že na rozdiel od tvrdenia žalobkyne, bola Rada oprávnená jednostranne zmeniť uvedené rozhodnutie interpretačným vyhlásením zo 6. mája 2013. Z doložky o preskúmaní rozhodnutia z 23. júna 1981 totiž vyplýva, že „Rada môže kedykoľvek, z vlastnej iniciatívy alebo na žiadosť členov konzultačného výboru zastupujúcich zamestnancov alebo vedúcich administratívy uvedených v oddiele I odseku 2 písm. a) tretej zarážke posúdiť výsledky uplatňovania týchto ustanovení na účely rozhodnutia, či ich treba zmeniť“. Toto konštatovanie nemôže byť spochybnené tvrdením žalobkyne, že Rada predtým predkladala OZZ návrhy zmien rozhodnutia z 23. júna 1981 na účely získania ich súhlasu. Zo žiadneho dokumentu predloženého žalobkyňou na podporu tohto tvrdenia totiž nevyplýva, že Rada žiadala OZZ o súhlas so zmenami rozhodnutia z 23. júna 1981, ktoré mala v úmysle vykonať, ale že chcela len získať ich pripomienky. Z toho vyplýva, že tento dokument nepreukazuje, že by Rada vychádzala z toho, že je takými pripomienkami viazané, ale len že si priala oboznámiť sa so stanoviskom OZZ k plánovaným návrhom.
Okrem toho z dôkazov predložených Radou vyplýva, že na rozdiel od tvrdenia žalobkyne administratíva Generálneho sekretariátu Rady umožnila OZZ predložiť ich stanovisko k plánovanej zmene rozhodnutia z 23. júna 1981 na stretnutí 23. apríla 2013 a že text návrhu interpretačného vyhlásenia bol predložený OZZ, ktoré sa zúčastnili na konzultačnom výbore 30. apríla 2013 predtým, ako bol 2. mája 2013 predložený Coreperu a 6. mája 2013 prijatý Radou.
Po tretie, pokiaľ ide o tvrdenie žalobkyne, že generálny tajomník Rady nekonal správne, keď nevyhovel žiadosti Union syndicale‑Bruxelles z 28. júna 2013 o zvolanie stretnutia konzultačného výboru, treba po prvé uviesť, že v súlade s usmernením 7 interpretačného vyhlásenia rozhodnutia Rady z 23. júna 1981 bolo vyhlásenie pripojené k uvedenému rozhodnutiu, podľa ktorého „v prípade, ak je bežná činnosť Rady narušená, konzultačný postup sa automaticky prerušuje“, je naďalej uplatniteľné v plnom rozsahu. Z početných dôkazov predložených Radou však vyplýva, že v nadväznosti na oznámenie o štrajku podanom troma OZZ Rady 20. júna 2013 pre dni 26., 27. a 28. júna 2013, sa štrajky skutočne v tieto tri dni konali. Tieto štrajky, na ktorých sa zúčastnil značný počet úradníkov zodpovedajúcich tretine zamestnancov, viedli k zrušeniu 19 stretnutí pracovných skupín Rady. Treba tiež uviesť, ako pripomína Rada, že Generálny sekretariát Rady mal tiež v dňoch 27. a 28. júna 2013 zabezpečiť organizáciu Európskej rady. Z dôkazov predložených Radou však vyplýva, že 25. júna 2013 podali tri OZZ Rady konečné oznámenie o štrajku týkajúceho sa práce cez víkend, oficiálnych sviatkov, ako aj odpracovaných nadčasov v období od 25. júna do 11. júla 2013.
S prihliadnutím na tieto okolnosti treba konštatovať, že k dátumu, keď Union syndicale‑Bruxelles požiadala o zvolanie stretnutia konzultačného výboru, bola bežná činnosť Rady narušená štrajkami a konzultačný postup sa tak automaticky prerušil. Toto konštatovanie nemôže spochybniť tvrdenie žalobkyne, že Rada nevyužila možnosti upravené dohodou z 24. mája 2004 medzi zástupcom generálneho tajomníka Rady a OZZ o ustanoveniach, ktoré treba uplatniť v prípade organizovaného prerušenia práce zamestnancov Generálneho sekretariátu Rady na to, aby sa štrajkom zabránilo, alebo aby sa obmedzili ich účinky. Táto dohoda totiž nemá spojitosť s ustanoveniami rozhodnutia Rady z 23. júna 1981, ktoré zavádzajú podmienky, za ktorých sa konzultačný postup organizuje.
Po druhé treba uviesť, že podľa písm. d) interpretačného vyhlásenia rozhodnutia Rady z 23. júna 1981 uplatňovaním tohto prehlásenia „nie sú dotknuté ustanovenia Zmlúv, konkrétne ustanovenia, ktoré sa týkajú lehôt a priebehu riadneho legislatívneho postupu upraveného v článku 294 ZFEÚ“. Treba však pripomenúť, že hoci bol text predbežného kompromisu oznámený OZZ, ktoré sa zúčastnili na konzultačnom výbore 24. júna 2013 večer, Union syndicale‑Bruxelles čakala so žiadosťou o zvolanie stretnutie konzultačného výboru 28. júna 2013 do 12.39 hod., pričom záverečné posúdenie textu kompromisu Coreperom sa začalo v rovnaký deň o 15.00 hod. Zorganizovanie stretnutia konzultačného výboru pred posúdením textu kompromisu Coreperom by nevyhnutne viedlo k odloženiu tohto preskúmania. Ako uvádza Rada, írskemu predsedníctvu sa podarilo dosiahnuť politický kompromis s Parlamentom za obzvlášť zložitých politických okolností a postupom zrýchleným vyhliadkou na politickú dohodu pred skončením jeho predsedníctva na konci júna 2013. Stretnutie Coreperu v piatok 28. júna 2013 poobede sa konalo v posledných hodinách írskeho predsedníctva a bolo tak jeho poslednou možnosťou presvedčiť Coreper, aby akceptoval vyjednaný kompromis. Navyše, ako to tiež podotýka Rada, priebeh legislatívneho postupu bol poznamenaný politickým prepojením politickej dohody medzi Parlamentom a Radou o reforme služobného poriadku na jednej strane s politickou dohodou s Parlamentom o viacročnom finančnom rámci, čo bola ďalšia politicky obzvlášť náročná záležitosť, ktorá bola prejednávaná v rámci írskeho predsedníctva. Toto politické prepojenie umožnilo Coreperu akceptovať v priamej nadväznosti na politickú dohodu o viacročnom finančnom rámci kompromis o reforme služobného poriadku. Oneskorenie v prerokúvaní Coreperu by mohlo spôsobiť zamietnutie kompromisu o reforme služobného poriadku.
Treba konštatovať, že také okolnosti môžu tiež odôvodniť to, že generálny tajomník Rady odmietol 28. júna 2013 zvolať stretnutie konzultačného výboru.
Po štvrté, pokiaľ ide o tvrdenie žalobkyne, že stretnutia konzultačného výboru 6. mája a 20. júna 2013 neboli v súlade s rozhodnutím Rady z 23. júna 1981 z dôvodu, že hoci sa strany nesnažili o zblíženie svojich pozícií, nezostavilo sa žiadne písomné zhrnutie ich odlišných stanovísk, treba uviesť, že Rade nemožno vytýkať, že neurobila písomné zhrnutie odlišných pozícií strán, konkrétne stanovísk OZZ, keď OZZ, vrátane žalobkyne, tvrdia, že počas týchto stretnutí nemohli účinne vyjadriť svoje stanovisko z dôvodu, že reforma bola predstavená príliš všeobecne.
Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že ani údajné porušenie článku 27 Charty základných práv, článku 10 služobného poriadku alebo rozhodnutia Rady z 23. júna 1981 nezakladá zodpovednosť Únie.
c)

O porušení článku 12 Charty základných práv
Žalobkyňa v časti svojej žaloby venovanej nároku na náhradu škody tvrdí, že zodpovednosť Únie na základe prijatia nariadenia č. 1023/2013 vyplýva predovšetkým z porušenia článku 12 Charty základných práv, ktorý zaručuje slobodu zhromažďovania a združovania. Ako však už bolo uvedené v bode 77 vyššie, žalobkyňa v tejto súvislosti neuvádza žiadne osobitné tvrdenie, takže v súlade s judikatúrou týkajúcou sa článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku z 2. mája 1991, uplatniteľného k dátumu podania žaloby, musí byť také tvrdenie zamietnuté ako neprípustné [rozsudok zo 7. novembra 2013, Budziewska/ÚHVT – Puma (Skáčuca mačkovitá šelma),
T‑666/11
, neuverejnený,
EU:T:2013:584
, bod
].
Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že žalobkyni sa nepodarilo preukázať, že v prejednávanom prípade sa Parlament, Rada a Komisia dopustili dostatočne závažného porušenia právnej normy, ktorej predmetom je priznať práva jednotlivcom v zmysle judikatúry citovanej v bode 79 vyššie.
Z dôvodu, že prvá podmienka vzniku mimozmluvnej zodpovednosti Únie tak nie je v prejednávanom prípade splnená, treba návrhy na náhradu škody zamietnuť bez preskúmania, či sú splnené dve ďalšie podmienky uvedenej zodpovednosti.
Prejednávanú žalobu tak treba odmietnuť sčasti ako neprípustnú v rozsahu, v akom sa požaduje zrušenie napadnutých ustanovení, a sčasti zamietnuť ako nedôvodnú v rozsahu, v ako sa požaduje náhrada ujmy spôsobená žalobkyni.
IV.

O trovách
Podľa článku 134 ods. 1 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobkyňa nemala vo veci úspech, treba rozhodnúť, že bude znášať vlastné trovy konania a nahradí trovy konania Parlamentu a Rady v súlade s ich návrhmi. Okrem toho podľa článku 138 ods. 1 rokovacieho poriadku Komisia znáša svoje vlastné trovy konania.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (ôsma komora),
rozhodol takto:

1.
Žaloba sa zamieta.

2.
Union syndicale fédérale des services publics européens et internationaux (USFSPEI) znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania Európskeho parlamentu a Rady Európskej únie.

3.
Európska komisia znáša svoje vlastné trovy konania.

Collins
Kancheva
Passer
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 16. novembra 2017.
Podpisy
Obsah

I. Okolnosti predchádzajúce sporu

II. Konanie a návrhy účastníkov konania

III. Právny stav

A. O návrhu na zrušenie

B. O návrhoch na náhradu škody

1. O prípustnosti

2. O veci samej

a) O porušení dohody o reforme z roku 2004

b) O porušení článku 27 Charty základných práv, článku 10 služobného poriadku a konzultačného postupu stanoveného rozhodnutím Rady z 23. júna 1981

1) O porušení článku 10 služobného poriadku

2) O porušení článku 27 Charty základných práv a konzultačného postupu

c) O porušení článku 12 Charty základných práv

IV. O trovách
(
*1
)	Jazyk konania: francúzština.