CELEX: 62018CJ0601
Överklagande
Konkurrens
Konkurrensbegränsande samverkan
Den europeiska marknaden för underjords- och undervattenelkablar
Marknadsuppdelning inom ramen för projekt
En enda fortlöpande överenskommelse
Succession av juridiska enheter
Ansvar för överträdelsen
Principen om likabehandling
Missuppfattning av bevisning
Förordning (EG) nr 1/2003
Artikel 20
Kommissionens befogenheter vid inspektioner i kartellärenden
Befogenhet att kopiera uppgifter utan föregående granskning och därefter kontrollera dem i kommissionens lokaler
Böter

Prysmian SpA och Prysmian Cavi e Sistemi Srl har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 12 juli 2018, Prysmian och Prysmian Cavi e Sistemi/kommissionen (
T‑475/14
,
EU:T:2018:448
) (nedan kallad den överklagade domen). Genom denna dom ogillade tribunalen klagandenas talan om dels ogiltigförklaring av kommissionens beslut C(2014) 2139 slutlig av den 2 april 2014 om ett förfarande enligt artikel [101 FEUF] och artikel 53 i EES-avtalet (ärende AT.39610 – Elkablar) (nedan kallat det omtvistade beslutet), till den del det avser klagandena, dels nedsättning av beloppet av de böter som de ålades i det omtvistade beslutet.
Tillämpliga bestämmelser
I artikel 20, med rubriken ”Kommissionens befogenheter vid inspektioner”, i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna [101 och 102 FEUF] (
EGT L 1, 2003, s. 1
), föreskrivs följande:
”1.   För fullgörandet av de uppgifter som kommissionen tilldelas genom denna förordning får den genomföra alla nödvändiga inspektioner hos företag och företagssammanslutningar.
2.   De tjänstemän och andra medföljande personer som kommissionen bemyndigat att genomföra en inspektion har befogenhet att
a)
bereda sig tillträde till företags eller företagssammanslutningars lokaler, mark och transportmedel,
b)
granska räkenskaperna och andra affärshandlingar, oavsett i vilken form de föreligger,
c)
göra eller erhålla alla former av kopior av eller utdrag ur sådana räkenskaper och affärshandlingar,
d)
försegla samtliga företagslokaler, räkenskaper eller affärshandlingar så länge och i den omfattning det är nödvändigt för inspektionen,
e)
begära att företagets eller företagssammanslutningens företrädare eller medarbetare lämnar förklaringar till sakförhållanden och dokument som har samband med föremålet för och syftet med inspektionen och protokollföra deras svar.
…
4.   Företag och företagssammanslutningar är skyldiga att underkasta sig de inspektioner som kommissionen har beslutat om. I beslutet skall anges föremålet för och syftet med inspektionen, fastställas när den skall börja och anges de påföljder som föreskrivs i artiklarna 23 och 24 samt upplysas om rätten att få beslutet prövat av EG‑domstolen. Kommissionen skall fatta sådana beslut efter att ha samrått med konkurrensmyndigheten i den medlemsstat inom vars territorium inspektionen skall genomföras.
…”
I artikel 21 i förordningen, med rubriken ”Inspektion av övriga lokaler”, föreskrivs följande:
”1.   Om rimlig misstanke finns om att räkenskaper eller andra affärshandlingar, som har samband med föremålet för inspektionen och som kan vara av betydelse för att bevisa en allvarlig överträdelse av artikel [101 FEUF] eller artikel [102 FEUF], förvaras i andra lokaler, på annan mark och i andra transportmedel, inklusive de berörda företagens eller företagssammanslutningarnas ledares, direktörers och andra medarbetares bostäder, får kommissionen genom beslut beordra att en inspektion genomförs i dessa lokaler, på denna mark och i dessa transportmedel.
…
4.   De tjänstemän och andra medföljande personer som kommissionen bemyndigat för att genomföra en inspektion enligt punkt 1 i denna artikel skall ha de befogenheter som anges i artikel 20.2 a, b och c. …”
I artikel 23.2 och 23.3 i förordningen föreskrivs följande:
”2.   Kommissionen får genom beslut ålägga företag och företagssammanslutningar böter, om de uppsåtligen eller av oaktsamhet
a)
överträder artikel [101 FEUF] eller [102 FEUF], …
…
3.   När bötesbeloppet fastställs, skall hänsyn tas både till hur allvarlig överträdelsen är och hur länge den pågått.”
Bakgrund till tvisten och det omtvistade beslutet
Bakgrunden till tvisten, som beskrivs i punkterna 1–20, 39–44 och 131 i den överklagade domen, kan med avseende på förevarande mål sammanfattas enligt följande.
Sökandena, Prysmian SpA och Prysmian Cavi e Sistemi Srl (nedan kallat PrysmianCS), är två italienska bolag som tillsammans utgör Prysmiankoncernen. Det sistnämnda bolaget, som ägs till 100 procent av det förstnämnda, är en global aktör inom sektorn för undervatten- och underjordelkablar.
Mellan den 18 februari 1999 och den 28 juli 2005 var Pirelli & C. SpA, (nedan kallat Pirelli), tidigare Pirelli SpA, ett italienskt bolag, moderbolag till Pirelli Cavi e Sistemi SpA (nedan kallat PirelliCS) och därefter till Pirelli Cavi e Sistemi Energia SpA (nedan kallat PirelliCSE), vilka var verksamma inom sektorn för undervatten- och underjordelkablar. Den 28 juli 2005 överlät Pirelli sistnämnda bolag till ett dotterbolag till The Goldman Sachs Group, Inc. (nedan kallat Goldman Sachs), ett amerikanskt bolag. PirelliCSE blev till följd av denna överlåtelse Prysmian Cavi e Sistemi Energia Srl (nedan kallat PrysmianCSE) och sedan PrysmianCS.
Genom skrivelse av den 17 oktober 2008 ingav ABB AB, ett bolag i Sverige, en rad uttalanden och handlingar rörande konkurrensbegränsande förfaranden i nämnda bransch till Europeiska kommissionen i samband med en ansökan om immunitet i den mening som avses i kommissionens meddelande om immunitet mot böter och nedsättning av böter i kartellärenden (
EUT C 298, 2006, s. 17
).
Därefter inledde kommissionen sin undersökning.
Onsdagen den 28 januari 2009 begav sig kommissionens inspektörer (nedan kallade inspektörerna), tillsammans med en företrädare för den italienska konkurrensmyndigheten, till klagandenas lokaler i Milano (Italien) för att genomföra en inspektion i enlighet med artikel 20.4 i förordning nr 1/2003 (nedan kallad inspektionen i fråga), med stöd av ett beslut av den 9 januari 2009 i vilket Prysmian och de företag som Prysmian direkt eller indirekt kontrollerar ålades att underkasta sig en sådan inspektion (nedan kallat inspektionsbeslutet). I artikel 1 andra stycket i detta beslut föreskrivs att ”[i]nspektionen [i fråga fick] äga rum i samtliga av företaget kontrollerade lokaler och i synnerhet i kontorslokalerna på adressen Viale Scarca 222, 20126 Milano, Italien”. Efter att ha delgett klagandena detta beslut och tillställt dem en förklarande anmärkning avseende inspektionerna, kontrollerade inspektörerna datorer tillhörande fem anställda, i närvaro av klagandenas företrädare och advokater.
Den andra inspektionsdagen, det vill säga torsdagen den 29 januari 2009, underrättade inspektörerna klagandena om att inspektionen skulle komma att ta längre tid än de ursprungligen angivna tre dagarna. Klagandena förklarade sig villiga att antingen bereda tillgång till sina lokaler under helgen eller låta försegla lokalerna så att inspektionen skulle kunna återupptas påföljande vecka. Trots detta beslutade inspektörerna den tredje inspektionsdagen, det vill säga fredagen den 30 januari 2009, att göra skivavbildningar av hårddiskarna i de datorer som tillhörde tre av de fem anställda som ursprungligen hade varit föremål för kontroll (nedan kallade de aktuella datorerna) i syfte att undersöka informationen på dessa hårddiskar i kommissionens lokaler i Bryssel (Belgien).
Klagandena påtalade att den kontrollmetod som inspektörerna avsåg att använda var rättsstridig. Efter att ha informerats av inspektörerna om att varje invändning mot det föreslagna kontrollförfarandet skulle betraktas som ett ”bristande samarbete”, underkastade sig klagandena detta förfarande och förbehöll sig rätten att vid domstol bestrida dess lagenlighet.
Inspektörerna gjorde tre skivavbildningar av hårddiskarna i de aktuella datorerna. Skivavbildningarna av hårddiskarna i två datorer sparades på ett datalagringsmedium. Skivavbildningen av den tredje datorns hårddisk sparades på en av kommissionens datorer. Datorn och datainspelningsmediet i fråga placerades i förseglade kuvert som inspektörerna tog med till Bryssel.
Den 26 februari 2009 öppnades de i föregående punkt nämnda förseglade kuverten i kommissionens lokaler, i närvaro av klagandenas advokater. Inspektörerna undersökte de skivavbildningar som återfanns i dessa kuvert och gjorde pappersutskrifter av de dokument som de bedömde var relevanta för utredningen. En andra uppsättning pappersutskrifter och en förteckning över de berörda dokumenten överlämnades till klagandenas advokater. Arbetet fortsatte den 27 februari 2009 och slutfördes den 2 mars 2009. Det tjänsterum där arbetet utfördes förseglades i slutet av varje arbetsdag, i närvaro av klagandenas advokater, och öppnades påföljande dag, också då i advokaternas närvaro. När arbetet hade slutförts raderade kommissionen, i närvaro av klagandenas företrädare, de skivavbildningar av hårddiskarna i de berörda datorerna som den tidigare hade framställt.
Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 7 april 2009 och registrerades under målnummer T‑140/09, väckte klagandena talan om ogiltigförklaring av inspektionsbeslutet och om fastställelse av att kommissionens beslut att kopiera hårddiskarna i de aktuella datorerna för att senare kontrollera dem i dess lokaler i Bryssel var rättsstridigt.
Genom dom av den 14 november 2012, Prysmian och Prysmian Cavi e Sistemi Energia/kommissionen (
T‑140/09
, ej publicerad,
EU:T:2012:597
), ogiltigförklarade tribunalen delvis inspektionsbeslutet, i den del det avsåg andra elkablar än högspänningskablar i vatten och under jord samt tillhörande materiel till dessa andra kablar, och ogillade talan i övrigt.
I detta sammanhang konstaterade kommissionen, i artikel 1 i det omtvistade beslutet, att klagandena och 24 andra bolag, däribland Nexans France SAS och Silec Cable SAS, två franska bolag, hade deltagit i en kartell (nedan kallad kartellen), vilken utgjorde en enda, fortlöpande överträdelse av artikel 101 FEUF och artikel 53 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet av den 2 maj 1992 (
EGT L 1, 1994, s. 3
) (nedan kallat EES-avtalet) inom sektorn för underjords- och underjordselkablar för (mycket) hög spänning (nedan kallat den aktuella överträdelsen).
I det angripna beslutet fann kommissionen att den berörda kartellen hade uppvisat två huvudsakliga konfigurationer som tillsammans utgjorde en sammansatt helhet, nämligen
–
en konfiguration som inbegrep de europeiska företagen (allmänt kallade R‑medlemmar), däribland sökandena, de japanska företagen (A‑medlemmar) och de sydkoreanska företagen (K‑medlemmar). Denna konfiguration gjorde det möjligt att uppnå målet att fördela geografiska områden och kunder mellan de europeiska, de japanska och de sydkoreanska tillverkarna. (nedan kallad A/R-konfiguration). Denna fördelning skedde i enlighet med ett avtal om ”nationellt territorium” enligt vilket de japanska och de sydkoreanska tillverkarna avstod från att konkurrera om projekt som skulle äga rum inom de europeiska tillverkarnas ”nationella territorium” samtidigt som de europeiska tillverkarna utfäste sig att inte ge sig in på den japanska och den sydkoreanska marknaden. Därutöver fördelades projekt inom ”exportterritorier”, det vill säga resten av världen, med undantag av bland annat Förenta staterna.
–
en konfiguration som innebar att de europeiska tillverkarna sinsemellan fördelade geografiska områden och kunder såvitt avsåg projekt som skulle äga rum inom det europeiska ”nationella territoriet” eller hade tilldelats europeiska tillverkare (nedan kallad den europeiska konfigurationen).
Enligt det omtvistade beslutet deltog PrysmianCS i kartellen från den 18 februari 1999 till den 28 januari 2009. Pirelli hölls ansvarigt i huvudsak på grund av att det i egenskap av moderbolag utövade ett avgörande inflytande över PirelliCSE fram till den 28 juli 2005. Prysmian hölls ansvarigt för den aktuella överträdelsen i egenskap av moderbolag till PrysmianCS under perioden 29 juli 2005–28 januari 2009. Kommissionen höll dessutom Goldman Sachs ansvarigt för den aktuella överträdelsen under samma period, mot bakgrund av dess band till Prysmian och indirekt PrysmianCSE.
Vid beräkningen av böternas belopp tillämpade kommissionen artikel 23.2 a i förordning nr 1/2003 och den metod som föreskrivs i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 23.2 a i förordning nr 1/2003 (
EUT C 210, 2006, s. 2
).
Vad för det första gäller grundbeloppet för böterna fastställde kommissionen det försäljningsvärde som skulle beaktas. Därefter fastställde kommissionen den andel av försäljningsvärdet som avspeglade den aktuella överträdelsens allvar. Därvid fann kommissionen att överträdelsen till sin art var sådan att den hörde till de mest allvarliga konkurrensbegränsningarna, vilket motiverade en koefficient på 15 procent. Dessutom ökade kommissionen denna koefficient med 2 procentenheter för samtliga mottagare av det omtvistade beslutet med hänvisning till kartellens samlade marknadsandel och dess nästintill världsomfattande geografiska utbredning – kartellen omfattade bland annat hela Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES).
Kommissionen fann vidare att de europeiska företagens beteende var mer skadligt för konkurrensen än andra företags, eftersom de europeiska företagen, förutom att delta i A/R-konfigurationen, sinsemellan hade delat upp projekt avseende kablar inom ramen för den europeiska konfigurationen. Av detta skäl fastställde kommissionen den andel av försäljningsvärdet som skulle beaktas med hänsyn till överträdelsens allvar till 19 procent för de europeiska företagen och till 17 procent för övriga företag. Det på så sätt fastställda grundbeloppet uppgick för PrysmianCS till 104613000 euro.
Vad för det andra gäller justeringen av grundbeloppet för böterna konstaterade kommissionen inte att det förelåg några försvårande eller förmildrande omständigheter med avseende på klagandena.
Enligt artikel 2 f och g i det omtvistade beslutet ålade kommissionen PrysmianCS att gemensamt och solidariskt med Pirelli betala böter på 67310000 euro för perioden från den 18 februari 1999 till den 28 juli 2005. PrysmianCS ålades vidare böter på 37303000 euro för perioden 29 juli 2005 – 28 januari 2009, gemensamt och solidariskt med Prysmian och Goldman Sachs.
Förfarandet vid tribunalen och den överklagade domen
Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 17 juni 2014 väckte klagandena talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet till den del det berörde dem, och nedsättning av de böter de hade påförts.
Genom två beslut av den 25 juni 2015 tillät tribunalen Pirelli och Goldman Sachs att intervenera i detta mål, det första till stöd för kommissionens yrkanden och det andra till stöd för klagandenas yrkanden.
Till stöd för sitt yrkande om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet anförde klagandena nio grunder vid tribunalen, bland annat den första grunden, avseende att inspektionen i fråga var rättsstridig, den fjärde grunden avseende att PrysmianCS felaktigt tillskrivits ansvar för perioden före den 27 november 2001, den sjätte grunden avseende otillräcklig bevisning för att det skett en överträdelse av artikel 101 FEUF, den sjunde grunden avseende ett felaktigt fastställande av den aktuella överträdelsens varaktighet, och den åttonde grunden, vilken avsåg åsidosättande av principen om likabehandling vid beräkningen av böternas belopp. Till stöd för sina yrkanden om nedsättning av de böter som de hade ålagts åberopade klagandena, förutom de fel från kommissionens sida som avsågs med yrkandet om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet, även att det administrativa förfarandet hade tagit orimligt lång tid.
Genom den överklagade domen ogillade tribunalen överklagandet i dess helhet.
Vad gäller klagandenas första grund fann tribunalen för det första, i motsats till vad klagandena hade gjort gällande, att det inte framgick av artikel 20.2 b och c i förordning nr 1/2003 att kommissionens befogenhet att göra eller erhålla kopior eller utdrag av räkenskaper och affärshandlingar hos ett företag som var föremål för en inspektion var begränsad till sådana räkenskaper och affärshandlingar som kommissionen redan hade kontrollerat. En sådan tolkning skulle för övrigt kunna undergräva den ändamålsenliga verkan av artikel 20.2 b i förordning nr 1/2003, eftersom kontrollen av det inspekterade företagets räkenskaper och affärshandlingar under vissa omständigheter kan kräva – eller, som i det aktuella fallet, kan underlättas av – att det först framställs kopior av dem. Enligt tribunalen omfattades framställandet av skivavbildningar av hårddisken i de aktuella datorerna av de befogenheter som föreskrivs i artikel 20.2 b och c i förordning nr 1/2003, eftersom framställandet av skivavbildningarna av hårddisken i de aktuella datorernas hårddisk ingick i användandet av det databehandlingsprogram som kommissionen nyttjade för att kunna göra en nyckelordsökning i uppgifterna i dessa datorer, vilken hade till syfte att efterforska relevanta uppgifter för undersökningen.
Tribunalen konstaterade för det andra att kommissionens tjänstemän – i motsats till vad klagandena har gjort gällande – inte direkt förde de dokument som ingick i skivavbildningarna av de berörda datorernas hårddiskar till utredningsakten utan att först ha kontrollerat att dessa dokument var relevanta mot bakgrund av syftet med inspektionen.
För det tredje slog tribunalen fast att det i artikel 20.2 b i förordning nr 1/2003 inte fastställs att kontrollen av de undersökta företagens räkenskaper och affärshandlingar uteslutande ska ske i dessa företags lokaler, om inspektionen, såsom i förevarande fall, inte har kunnat slutföras inom den ursprungligen föreskrivna tiden. Enligt denna bestämmelse krävs det endast att kommissionen iakttar samma garantier i förhållande till de inspekterade företagen vid en granskning av handlingar i sina egna lokaler som vid en kontroll på plats, vilket hade skett i förevarande fall.
För det fjärde åsidosatte kommissionen inte heller inspektionsbeslutets räckvidd, eftersom beslutet inte uteslöt att kommissionen kunde fortsätta inspektionen i sina lokaler i Bryssel och eftersom klagandena inte hade gjort gällande att den aktuella inspektionens varaktighet hade överskridit en rimlig tidsfrist.
Vad gäller klagandenas fjärde grund fann tribunalen att kommissionen gjorde en riktig bedömning när den fann att ansvaret för PirelliCS:s rättsstridiga beteende fram till den 27 november 2001 hade överförts till PirelliCSE i enlighet med principen om ekonomisk kontinuitet och att detta ansvar således åvilade PrysmianCS. När det gäller klagandenas argument om åsidosättande av principen om likabehandling, fann tribunalen att detta måste vara förenligt med legalitetsprincipen, enligt vilken ingen till sin egen förmån kan åberopa en rättsstridig åtgärd som gynnat någon annan. Av detta följer, enligt tribunalen, att även om det antas att kommissionen skulle ha gjort sig skyldig till en eventuell rättsstridighet genom att inte hålla Nexans France och Silec Cable ansvariga enligt principen om ekonomisk kontinuitet, kan en sådan eventuell rättsstridighet, som inte har åberopats vid tribunalen inom ramen för den talan som väckts av klagandena, inte i något fall leda till att tribunalen konstaterar att det förekommit diskriminering och följaktligen en rättsstridighet i förhållande till klagandena.
Vad gäller klagandenas sjätte grund fann tribunalen att klagandena inte hade visat att kommissionen inte hade styrkt att artikel 101 FEUF hade åsidosatts.
Vad gäller klagandenas sjunde grund fann tribunalen att kommissionen inte hade begått något fel när den fastställde att den aktuella överträdelsen inleddes genom ett möte som ägde rum den 18 februari 1999.
Vad gäller den andra delen av den åttonde grunden fann tribunalen att den omständigheten att de japanska företagens deltagande i den aktuella överträdelsen, såsom klagandena påstått, liknade de europeiska företagens deltagande i kartellens europeiska konfiguration, även om det kunde antas vara styrkt, inte kunde påverka kommissionens slutsats att fördelningen av projekt inom EES utgjorde en ytterligare omständighet som förtjänar att sanktioneras med en höjning av koefficienten för överträdelsens allvar. Klagandenas argument att kommissionen hade gjort en oriktig bedömning i detta avseende saknar betydelse för frågan huruvida principen om likabehandling har åsidosatts i förhållande till klagandena. Även om ett sådant argument, om det skulle vara välgrundat, skulle kunna motivera en höjning av de böter som ålagts de japanska företagen, kan principen om likabehandling nämligen inte utgöra grund för någon rätt till icke-diskriminerande tillämpning av en rättsstridig behandling.
Slutligen ogillade tribunalen klagandenas yrkande om nedsättning av de böter som de hade ålagts.
Parternas yrkanden vid domstolen
Klagandena har yrkat att domstolen ska
–
upphäva den överklagade domen,
–
bifalla de yrkanden som framställts i första instans, och
–
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att domstolen ska
–
ogilla överklagandet, och
–
förplikta klagandena att ersätta rättegångskostnaderna.
Pirelli har yrkat att domstolen ska
–
ogilla talan såvitt avser klagandenas andra grund,
–
fastställa den överklagade domen i den del tribunalen fann att talan inte kunde bifallas på den fjärde grund som åberopats av klagandena i första instans, och
–
förplikta klagandena att ersätta de rättegångskostnader som har uppkommit för Pirelli.
Prövning av överklagandet
Till stöd för sitt överklagande har klagandena åberopat fem grunder. Den första grunden rör åsidosättande av artikel 20.2 i förordning nr 1/2003. Den andra grunden avser åsidosättande av principerna om personligt ansvar, rättssäkerhet, likabehandling och motiveringsskyldighet. Som tredje grund görs gällande att tribunalen gjorde en uppenbart oriktig bedömning när den kvalificerade den aktuella överträdelsen som en enda, fortlöpande överträdelse. Den fjärde grunden gäller felaktig rättstillämpning vid bedömningen av avgränsningen av överträdelsens varaktighet. Den femte grunden avser åsidosättande av principen om likabehandling vid fastställandet av koefficienten för överträdelsens allvar.
Den första grunden
Parternas argument
Med den första grunden, som avser punkterna 50–53, 58, 60 och 62–68 i den överklagade domen, har klagandena gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när det gäller tolkningen av artikel 20.2 b och c i förordning nr 1/2003, eftersom tribunalen bekräftade att kommissionen hade rätt att dels göra skivavbildningar av hårddiskarna i de aktuella datorerna utan att först ha undersökt arten av de handlingar som fanns på dessa datorer och relevansen av dessa för inspektionen i fråga, dels att fortsätta inspektionen i kommissionens lokaler i Bryssel.
När det gäller framställning av skivavbildningar av hårddiskar framgår det av ordalydelsen i artikel 20.2 c i förordning nr 1/2003 att kommissionen, när den får tillgång till ett företags lokaler, först ska granska affärshandlingarna för att bedöma deras relevans för utredningen och det är först efter att ha gjort en sådan granskning som den kan ta kopior av ”sådana räkenskaper och affärshandlingar”, det vill säga de handlingar som den har kontrollerat.
I förordning nr 1/2003 preciseras dessutom att kommissionen endast får granska och kopiera räkenskaper och affärshandlingar. Även om datorer till ett företags ledning kan kvalificeras som ”affärsrelaterade”, behöver inte alla filer, data och mjukvara som de innehåller nödvändigtvis vara det. Kommissionen har således, genom att göra en skivavbildning av hårddiskarna i de aktuella datorerna, oundvikligen kopierat privata filer och personuppgifter och har således gjort sig skyldig till ett uppenbart åsidosättande av artikel 20.2 b och c i förordning nr 1/2003.
Den förklarande anmärkning om inspektionerna som avses i punkt 10 i förevarande dom utgör inte en tillräcklig rättslig grund för att motivera en sådan praxis. I enlighet med legalitetsprincipen ska varje förfarande som innefattar kopior av samlingar av uppgifter regleras av en rättsakt som antagits av unionslagstiftaren eller i vart fall antas av kommissionen med stöd av befogenheter som uttryckligen delegerats av unionslagstiftaren.
Detsamma gäller den plats där kommissionen är behörig att utföra sin granskning. Den geografiska omfattningen av de undersökningsbefogenheter som kommissionen har enligt artikel 20 i förordning nr 1/2003 är klart begränsad till de berörda företagens lokaler, vilket framgår av lydelsen av artikel 20.1 i denna förordning. Det framgår dessutom av artikel 21 i nämnda förordning att kommissionen endast undantagsvis får utöva sina befogenheter att genomföra inspektioner i andra lokaler, om detta uttryckligen är tillåtet enligt en unionsrättsakt. I förevarande fall innebar artikel 20.1 i samma förordning och inspektionsbeslutet, som återgav innehållet i den, således ett förbud för kommissionen att fortsätta inspektionen i dess lokaler i Bryssel. Tribunalens tolkning av artikel 20 i förordning nr 1/2003 strider följaktligen mot denna förordnings räckvidd samt mot legalitetsprincipen och rättssäkerhetsprincipen.
Den omständigheten att samma garantier gäller för granskningen av handlingarna i kommissionens lokaler i Bryssel som vid en kontroll på plats påverkar inte det faktum att kommissionen har åsidosatt förordning nr 1/2003 genom att ha genomfört den aktuella inspektionen i sina lokaler i Bryssel.
Kommissionen har gjort gällande att den första grunden inte kan tas upp till prövning, eftersom den endast utgör en upprepning av argument som redan framförts i förfarandet i första instans och syftar till att domstolen ska ompröva de argument som klagandena anförde vid tribunalen. Kommissionen har i andra hand gjort gällande att denna grund är verkningslös eller i vart fall inte kan leda till bifall för överklagandet, eftersom den bygger på en del av den överklagade domen, i vilken tribunalens huvudsakliga konstateranden i punkterna 50 och 56 i den överklagade domen inte beaktas.
Domstolens bedömning
Vad gäller frågan huruvida den första grunden kan tas upp till prövning påpekar domstolen att klagandena med denna grund har ifrågasatt tribunalens tolkning av artikel 20.2 b och c i förordning nr 1/2003. Det framgår emellertid av domstolens praxis att när en klagande har ifrågasatt tribunalens tolkning eller tillämpning av unionsrätten, kan de rättsfrågor som prövades av tribunalen på nytt tas upp till diskussion i målet om överklagande. Om en klagande inte på detta sätt kunde utforma sitt överklagande med stöd av grunder och argument som redan åberopats vid tribunalen skulle nämligen överklagandeinstitutet förlora en del av sin betydelse (dom av den 16 januari 2019, kommissionen/United Parcel Service,
C‑265/17 P
,
EU:C:2019:23
, punkt
och där angiven rättspraxis). Av det anförda följer att den första grunden kan tas upp till prövning.
Vad gäller prövningen i sak ska det inledningsvis påpekas att klagandena visserligen inte har bestritt tribunalens konstateranden i punkterna 50 och 56 i den överklagade domen. Enligt dessa konstateranden utgjorde skapandet av en skivavbildning av hårddiskarna i de berörda datorerna, i samband med användningen av kommissionens programvara, i huvudsak en mellanliggande etapp avsedd att göra det möjligt för inspektörerna att söka efter handlingar som var relevanta för inspektionen i fråga. Vidare framgår det av nämnda konstateranden att kommissionen i förevarande fall inte hade fört handlingarna i dessa skivavbildningar direkt till utredningsakten utan att först ha kontrollerat deras relevans med hänsyn till syftet med inspektionen. Den omständigheten att klagandena inte har bestritt tribunalens konstateranden innebär emellertid inte, i motsats till vad kommissionen har gjort gällande, att den första grunden är verkningslös när det gäller klagandenas argument mot motiveringen i den överklagade domen enligt vilken kommissionen hade rätt att göra skivavbildningar av hårddiskarna i de aktuella datorerna. Nämnda konstateranden är nämligen inte i sig tillräckliga för att styrka att kommissionen hade befogenhet att göra sådana kopior.
Det ska således prövas huruvida tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den fann att artikel 20.2 b eller c i förordning nr 1/2003 ger kommissionen behörighet att göra sådana skivavbildningar och fortsätta sin inspektion i sina lokaler i Bryssel.
Vad gäller förberedandet av skivavbildningar av hårddiskarna i de aktuella datorernas hårddiskar framgår det såväl av lydelsen i artikel 20.2 c i förordning nr 1/2003 som av det sammanhang i vilket den ingår att unionslagstiftaren, genom att i denna bestämmelse tillåta kommissionen att ”göra eller erhålla” alla former av kopior av eller utdrag ur räkenskaper och andra affärshandlingar som nämns i artikel 20.2 b i denna förordning, har avsett den bevisning som kommissionen har rätt att inhämta för att föra in dem i akten och, i förekommande fall, använda dem i ett förfarande i syfte att sanktionera överträdelser av unionens konkurrensregler. Det måste således röra sig om handlingar som omfattas av föremålet för inspektionen, vilket förutsätter att kommissionen i förväg har kontrollerat att så var fallet (dom av den 16 juli 2020 i mål
C‑606/18 P
, Nexans France och Nexans/kommissionen,
EU:C:2020:571
, punkt
).
Härav följer att tribunalen inte kunde stödja sig på artikel 20.2 c i förordning nr 1/2003 för att slå fast att kommissionen hade rätt att göra skivavbildningar av hårddiskarna i de aktuella datorerna.
Artikel 20.2 b i förordning nr 1/2003, som tribunalen också har hänvisat till, och som ger kommissionen rätt att granska räkenskaperna och alla andra affärshandlingar som tillhör det företag eller den företagssammanslutning som omfattas av inspektionen, oavsett i vilken form de föreligger, utgör emellertid en rättslig grund för att framställa sådana kopior (dom av den 16 juli 2020 i mål
C‑606/18 P
, Nexans France och Nexans/kommissionen,
EU:C:2020:571
, punkt
).
Det ska nämligen för det första påpekas att unionslagstiftaren, genom att i detta avseende begränsa sig till att tillåta kommissionen att genomföra en sådan kontroll, utan att närmare ange den befogenhet som kommissionen har getts, har gett denna institution ett visst utrymme för skönsmässig bedömning vad gäller de konkreta formerna för den kontroll som den kan genomföra.
Kommissionen kan således, beroende på omständigheterna, besluta att kontrollera de uppgifter som finns på det inspekterade företagets digitala datalagringsmedium, inte på grundval av originalet, utan på grundval av en kopia av dessa uppgifter. Såväl när den undersöker de ursprungliga uppgifterna som när den analyserar kopian av dessa uppgifter, rör det sig nämligen om samma uppgifter som är föremål för kommissionens kontroll.
Kommissionens rätt att göra en skivavbildning av en hårddisk i en dator, såsom ett mellanliggande steg i samband med granskningen av de uppgifter som finns på detta medium, utgör således inte en ytterligare befogenhet som tillkommer kommissionen, utan ingår, såsom tribunalen med rätta konstaterade i punkt 53 i den överklagade domen, i den kontrollbefogenhet som artikel 20.2 b i förordning nr 1/2003 ger kommissionen.
För det andra, även om det framgår av fast rättspraxis att kommissionens kontrollbefogenheter på konkurrensområdet är väl avgränsade (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 juni 2015, Deutsche Bahn m.fl./kommissionen,
C‑583/13 P
,
EU:C:2015:404
, punkt
och där angiven rättspraxis) innebär emellertid detta inte att de bestämmelser som ger kommissionen dess undersökningsbefogenheter ska tolkas restriktivt, även om det härvidlag ska säkerställas att dessa befogenheter inte åsidosätter de berörda företagens rättigheter. Dessa rättigheter garanteras emellertid när kommissionen, såsom i förevarande fall, visserligen utan föregående prövning, men därefter, med strikt iakttagande av det berörda företagets rätt till försvar, kontrollerar huruvida dessa uppgifter är relevanta för föremålet för inspektionen, innan den till utredningsakten endast för de handlingar som i detta avseende är relevanta och utplånar andra kopierade uppgifter.
Kommissionens rätt att göra sådana kopior påverkar således varken de processuella skyddsregler som föreskrivs i förordning nr 1/2003 eller andra rättigheter för det företag som är föremål för inspektionen, under förutsättning att kommissionen, efter att ha genomfört sin kontroll, till utredningsakten endast för handlingar som är relevanta med hänsyn till syftet med inspektionen. Såsom tribunalen konstaterade i punkt 56 i den överklagade domen var så fallet i förevarande mål.
För det tredje har kommissionen, såsom framgår av tribunalens konstateranden av de faktiska omständigheterna i punkt 49 i den överklagade domen, använt ett kriminaltekniskt datorprogram som kräver en föregående etapp kallad indexering, vilket i allmänhet tar avsevärd tid. Detsamma gäller det efterföljande steget i detta förfarande för databehandling, under vilket kommissionen undersöker dessa uppgifter, vilket för övrigt framgår av de faktiska omständigheterna i målet. Det ligger således i såväl kommissionens som det berörda företagets intresse att denna institution, för att utföra sin kontroll, grundar sig på en kopia av dessa uppgifter, vilket således gör det möjligt för detta företag att fortsätta att använda samma uppgifter och de medier på vilka de finns efter det att kopian har gjorts och följaktligen att minska det ingrepp i företagets verksamhet som orsakats av kommissionens inspektion.
Under dessa omständigheter kan klagandenas argument, som grundar sig på ordalydelsen i artikel 20.2 c i förordning nr 1/2003 och den allmänna systematiken i artikel 20.2 i denna förordning, inte godtas.
Vidare, då det gäller kommissionens beslut att fortsätta granskningen av skivavbildningarna av hårddiskarna i de aktuella datorerna i dess lokaler i Bryssel, ska det påpekas att det visserligen framgår såväl av ordalydelsen som av systematiken i artikel 20 i förordning nr 1/2003 att en inspektion ska inledas, och i princip ska, såsom anges i artikel 20.1 i denna förordning, fortsätta ”hos företag och företagssammanslutningar” och att det är av denna anledning som kommissionen dels enligt artikel 20.2 a i förordningen har befogenhet att ”bereda sig tillträde till [dessa] företags eller företagssammanslutningars lokaler, mark och transportmedel”, dels enligt artikel 20.3 i förordningen i god tid före inspektionen ska underrätta konkurrensmyndigheten i den medlemsstat inom vars territorium inspektionen ska genomföras om denna. Det var även av denna anledning som inspektionsbeslutet i förevarande fall ålade klagandena att underkasta sig en inspektion ”i samtliga av företaget kontrollerade lokaler”.
Såsom tribunalen med rätta påpekade i punkt 58 i den överklagade domen, slås emellertid inte i artikel 20.2 b i förordning nr 1/2003, såsom klagandena har påstått, fast att kontrollen av de inspekterade företagens räkenskaper och affärshandlingar, under alla omständigheter, uteslutande sker i deras lokaler (dom av den 16 juli 2020, Nexans France och Nexans/kommissionen,
C‑606/18 P
EU:C:2020:571
, punkt
).
Detsamma gäller inspektionsbeslutet, i vilket det endast angavs att inspektionen i fråga kunde äga rum på alla platser som kontrollerades av klagandena.
Fullföljandet av en sådan kontroll i kommissionens lokaler utgör nämligen inte i sig, och i förhållande till en kontroll som utförs i lokalerna hos de företag som är föremål för en inspektion, ytterligare ett ingrepp i dessa företags rättigheter, vilket skulle kräva att det uttryckligen föreskrivs en sådan möjlighet för kommissionen, utan att en sådan möjlighet underförstått kan härledas ur kommissionens befogenheter enligt artikel 20.1 och 20.2 i förordning nr 1/2003. Den omständigheten att möjligheten att fortsätta kontrollen i kommissionens lokaler i vissa fall inte är nödvändig för att kommissionen ska kunna genomföra kontrollen innebär inte att en sådan möjlighet under alla omständigheter är utesluten (dom av den 16 juli 2020, Nexans France och Nexans/kommissionen,
C‑606/18 P
,
EU:C:2020:571
, punkt
).
Berättigade skäl kan nämligen medföra att kommissionen, även i de berörda företagens intresse, beslutar att fortsätta inspektionen av de uppgifter som den har samlat in hos det berörda företaget, i sina lokaler i Bryssel. Domstolen erinrar om, såsom framgår av punkt 60 ovan, att den tid som krävs för att behandla elektroniska uppgifter kan visa sig vara avsevärd. Att tvinga kommissionen att uteslutande utföra behandlingen av sådana uppgifter i det inspekterade företagets lokaler, när det rör sig om synnerligen omfattande uppgifter, skulle kunna leda till att inspektörernas närvaro i företagets lokaler förlängdes avsevärt, vilket skulle kunna skada inspektionens effektivitet och i onödan ytterligare inverka på företagets verksamhet till följd av inspektionen (dom av den 16 juli 2020, Nexans France och Nexans/kommissionen,
C‑606/18 P
,
EU:C:2020:571
, punkt
).
Det ska vidare erinras om, såsom framgår av punkt 60 i den överklagade domen, att klagandena inte har kritiserat kommissionen för att vid kontrollen av skivavbildningen av hårddiskarna i de aktuella datorerna, som ägde rum i kommissionens lokaler i Bryssel, ha agerat annorlunda än den skulle ha gjort om kontrollen hade ägt rum i klagandenas lokaler. Klagandena har nämligen inte bestritt att den kontroll som kommissionen utförde i sina lokaler i Bryssel genomfördes med strikt iakttagande av deras rätt till försvar, eftersom kommissionen under hela den aktuella inspektionen hade säkerställt skyddet av de berörda uppgifterna och till utredningsakten endast fört de handlingar som den dessförinnan hade försäkrat sig om var relevanta för denna inspektion.
Den tolkning av artikel 20.2 b i förordning nr 1/2003 som innebär att kommissionen i förekommande fall kan fortsätta att i sina lokaler i Bryssel utföra den kontroll som den har inlett hos det företag eller den företagssammanslutning som är föremål för inspektionen påverkas inte av klagandenas argument att det endast är i undantagsfall som artikel 21 i denna förordning ger kommissionen möjlighet att utöva sina inspektionsbefogenheter ”i övriga lokaler”. Nämnda artikel 21 avser nämligen en helt annan situation än den som avses i artikel 20 i denna förordning, nämligen kommissionens möjlighet att genomföra inspektioner i andra lokaler än det berörda företagets affärslokaler, såsom medarbetarnas hem eller transportmedel, när det finns en skälig misstanke om att räkenskaper eller andra affärshandlingar som rör det område som är föremål för inspektionen, vilka skulle kunna vara relevanta för att styrka en allvarlig överträdelse av artikel 101 FEUF eller 102 FEUF, förvaras där (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 juli 2020, Nexans France och Nexans/kommissionen,
C‑606/18 P
,
EU:C:2020:571
, punkt
).
Den tolkning av artikel 20.2 b i förordning nr 1/2003 som avses i föregående punkt påverkas inte heller av klagandenas argument att en sådan tolkning skulle ge kommissionen möjlighet att genomföra inspektioner på distans eller ålägga de berörda företagen att översända kopior av hela hårddiskar till kommissionen, förutsatt att den ger lämpliga garantier. Kommissionens möjlighet att i sina lokaler i Bryssel fortsätta den kontroll som den har inlett hos det företag som är föremål för inspektionen saknar nämligen betydelse för frågan huruvida kommissionen med stöd av artikel 20.2 b och c i förordning nr 1/2003 har rätt att vidta sådana inspektionsåtgärder som klagandena avser. Det ska i detta hänseende påpekas att den omständigheten att kommissionen fortsätter en inspektion i sina egna lokaler innebär att det rör sig om en fortsättning på en och samma inspektion som inleds i ett sådant företags lokaler och inte om en ny kontroll hos tredje man (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 juli 2020, Nexans France och Nexans/kommissionen,
C‑606/18 P
,
EU:C:2020:571
, punkt
).
Det ska emellertid preciseras att kommissionen endast kan använda sig av möjligheten att med stöd av artikel 20.2 b i förordning nr 1/2003 fortsätta sin kontroll av det inspekterade företagets räkenskaper och andra affärshandlingar i sina lokaler i Bryssel, när den lagenligt kan anse att det är motiverat att göra detta för att säkerställa att inspektionen är effektiv eller för att undvika en överdriven inblandning i det berörda företaget (dom av den 16 juli 2020, Nexans France och Nexans/kommissionen,
C‑606/18 P
,
EU:C:2020:571
, punkt
).
Såsom framgår av tribunalens redogörelse för de faktiska omständigheterna, vilken det i huvudsak har erinrats om i punkterna 10–14 i förevarande dom, tillbringade inspektörerna sammanlagt tre dagar i klagandenas lokaler, det vill säga från den 28 till den 30 januari 2009. De gjorde skivavbildningar av hårddiskarna i de aktuella datorerna och lagrade dem på ett datalagringsmedium och på en dator från kommissionen. Datalagringsmediet och datorn placerades i förseglade kuvert som fördes till kommissionens lokaler i Bryssel. Därefter pågick granskningen av samtliga uppgifter som registrerats på datalagringsmedier som transporterats till Bryssel, i närvaro av företrädare för klagandena, i tre arbetsdagar, det vill säga från den 26 februari till den 2 mars 2009, vilket innebär att det vid den tidpunkt då kommissionen beslutade att fortsätta inspektionen i dess lokaler i Bryssel kvarstod en mycket stor mängd digitala uppgifter att undersöka.
Under dessa omständigheter finner domstolen att kommissionen inte gjorde sig skyldig till något rättsstridigt handlande när den beslutade att fortsätta inspektionen i fråga i sina lokaler i Bryssel. Med hänsyn till de faktiska omständigheter som tribunalen konstaterade hade kommissionen nämligen fog för att anse att det var motiverat att fortsätta inspektionen i sina lokaler i Bryssel och på så sätt undvika att förlänga inspektörernas närvaro i klagandenas lokaler, för att säkerställa en effektiv inspektion och för att undvika en överdriven inblandning i dessa företags verksamhet (se, analogt, dom av den 16 juli 2020, Nexans France och Nexans/kommissionen,
C‑606/18 P
,
EU:C:2020:571
, punkt
).
Slutligen, såsom framgår av punkt 65 i förevarande dom, är kommissionens möjlighet att med stöd av artikel 20.2 b i förordning nr 1/2003 fortsätta sin kontroll av ett företags räkenskaper och andra affärshandlingar i sina lokaler i Bryssel villkorad av att en sådan fortsatt kontroll inte innebär något åsidosättande av rätten till försvar och inte heller utgör ett ytterligare ingrepp i de berörda företagens rättigheter än vad som är en naturlig följd av en inspektion i dessa företags lokaler. Ett sådant åsidosättande skulle emellertid kunna konstateras om den fortsatta kontrollen i kommissionens lokaler i Bryssel skulle medföra ytterligare kostnader för det företag som är föremål för undersökningen och som uppstår enbart på grund av denna fortsatta verksamhet. Av detta följer att när den sistnämnda kontrollen kan medföra sådana ytterligare kostnader kan kommissionen endast vidta sådana åtgärder om den godtar att ersätta dessa kostnader när det berörda företaget lämnar in en vederbörligen motiverad begäran härom (dom av den 16 juli 2020, Nexans France och Nexans/kommissionen, i
C‑606/18 P
,
EU:C:2020:571
, punkt
).
Mot bakgrund av det ovan anförda kan överklagandet inte bifallas på den första grunden.
Den andra grunden
Med den andra grunden, som avser punkterna 130–140 och 144–148 i den överklagade domen och som består av tre delar, har klagandena kritiserat tribunalen för att ha gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att fastställa att det omtvistade beslutet var välgrundat. I detta beslut hölls PrysmianCS ansvarigt för den aktuella överträdelsen under hela dess varaktighet, det vill säga från den 18 februari 1999 till den 27 januari 2009, trots att det inte fastställts att överträdelsen började förrän den 27 november 2001.
Den första delgrunden
–
Parternas argument
Med den andra grundens första del har klagandena gjort gällande att tribunalen åsidosatte principen om personligt ansvar och rättssäkerhetsprincipen.
Det framgår av domstolens praxis att det i princip ankommer på den fysiska eller juridiska person som ledde det företag som deltog i överträdelsen av unionens konkurrensrätt vid tidpunkten för överträdelsen att ansvara för överträdelsen, även om driften av detta företag har överlåtits på en annan fysisk eller juridisk person när beslutet om fastställelse av överträdelsen antas. Endast exceptionella omständigheter kan motivera undantag från denna allmänna princip, till stöd för den ändamålsenliga verkan och den avskräckande verkan av unionens konkurrensregler. I dessa fall kan ansvaret tillskrivas denna andra fysiska eller juridiska person, i enlighet med principen om ekonomisk kontinuitet. Det framgår även av domstolens praxis att dessa omständigheter föreligger när den fysiska eller juridiska person som har begått överträdelsen har upphört att existera, rättsligt eller ekonomiskt, och det finns ett strukturellt samband mellan den ursprungliga och den nya verksamhetsutövaren, som följaktligen tillämpar samma instruktioner för affärsverksamheten.
I förevarande fall borde tribunalen således först och främst ha identifierat den ursprungliga innehavaren av PrysmianCS, det vill säga Pirelli, som tog över PirelliCS. Tribunalen underlät emellertid att göra en sådan prövning och tillämpade principen om ekonomisk kontinuitet som ett enkelt alternativ till principen om personligt ansvar för juridiska enheter, vilket framgår av att den underkände möjligheten att kommissionen hade gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den ansåg PirelliCSE som rättslig efterträdare till PirelliCS. Det är fråga om en uppenbart felaktig rättstillämpning, vilket i strid med rättssäkerhetsprincipen innebär att kommissionen tillerkänns ett absolut utrymme för skönsmässig bedömning som gör det möjligt för den att avgöra vilken juridisk person som kan åläggas böter i samband med en koncernintern överföring av tillgångar.
Kommissionen har hävdat att den andra grunden inte kan prövas, eftersom klagandena vid domstolen endast har upprepat argument som de redan har anfört vid tribunalen. Klagandena har nämligen yrkat att domstolen ska ompröva den bevisning som tribunalen redan har prövat.
I andra hand kan överklagandet inte vinna bifall såvitt avser den andra grunden då denna saknar fog.
Pirelli har hävdat att principen om ekonomisk kontinuitet är tillämplig inte bara när den ursprungliga innehavaren, som har begått överträdelsen, har upphört att existera, utan även när denne inte längre utövar någon ekonomisk verksamhet på den relevanta marknaden. I förevarande fall, och till följd av den delning som ägde rum år 2001, blev PirelliCS ett skalbolag och PirelliCSE dess enda ekonomiska och juridiska efterträdare. Den omständigheten att det ursprungliga moderbolaget Pirelli fortfarande existerade när det omtvistade beslutet antogs påverkar inte denna bedömning. Pirelli har tillagt att företaget under alla omständigheter inte undgick sitt ansvar för den aktuella överträdelsen, utan hölls gemensamt och solidariskt ansvarigt för överträdelsen tillsammans med PrysmianCS för perioden 18 februari 1999–28 juli 2005.
Pirelli anser således att den andra grundens första del är verkningslös och under alla omständigheter inte kan leda till bifall för överklagandet.
–
Domstolens bedömning
I enlighet med den rättspraxis som domstolen erinrat om i punkt 49 i förevarande dom kan, eftersom den andra grundens första del kritiserar en rättsfråga som bedömts av tribunalen, denna delgrund tvärtemot vad kommissionen har hävdat tas upp till prövning. En sådan rättsfråga kan nämligen bli föremål för förnyad diskussion i målet om överklagande.
Det ska emellertid påpekas att klagandenas argument till stöd för den andra grundens första del bygger på en felaktig tolkning av domstolens praxis på området.
Domstolen har visserligen haft tillfälle att precisera, med avseende på när en enhet som inte begick överträdelsen likväl kan åläggas sanktioner för denna, att den situationen då den enhet som har begått överträdelsen juridiskt eller ekonomiskt sett har upphört att existera omfattas av detta fall. Om en sanktion åläggs ett företag som inte längre bedriver ekonomisk verksamhet, finns det nämligen en risk för att sanktionen kommer att sakna avskräckande verkan. Om det företag som begått överträdelsen däremot fortsätter att såväl existera juridiskt som bedriva verksamhet, är kommissionen i princip skyldig att ålägga denna enhet böter (se, för ett liknande resonemang, dom av den 29 mars 2011, ThyssenKrupp Nirosta/kommissionen,
C‑352/09 P
,
EU:C:2011:191
, punkterna
och
).
Det framgår även av domstolens praxis att då en enhet som har överträtt konkurrensreglerna ändras i rättsligt eller organisatoriskt avseende, medför denna ändring inte nödvändigtvis att ett nytt företag bildas som är befriat från ansvar för den tidigare enhetens överträdelser av konkurrensreglerna, om dessa båda enheter i ekonomiskt hänseende är identiska. Om företag kunde undgå sanktionsåtgärder redan av den anledningen att deras identitet har ändrats till följd av omstruktureringar, överlåtelser eller andra ändringar i juridiskt eller organisatoriskt avseende, skulle nämligen målsättningen att genom avskräckande sanktionsåtgärder sätta stopp för ageranden som strider mot konkurrensreglerna och att förhindra att dylika ageranden upprepas, äventyras (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 december 2014, kommissionen/Parker Hannifin Manufacturing och Parker-Hannifin,
C‑434/13 P
,
EU:C:2014:2456
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Domstolen har även slagit fast att när två enheter utgör en och samma ekonomiska enhet, utgör den omständigheten att den enhet som begick överträdelsen fortfarande existerar inte i sig hinder för att den enhet till vilken dess ekonomiska verksamhet har överförts påförs sanktioner. Sådana sanktioner är i synnerhet tillåtna när dessa enheter kontrollerades av samma person och, mot bakgrund av de nära ekonomiska och organisatoriska banden mellan dessa enheter, i huvudsak tillämpade samma instruktioner avseende affärsverksamheten (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 december 2014, kommissionen/Parker Hannifin Manufacturing och Parker-Hannifin,
C‑434/13 P
,
EU:C:2014:2456
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det var på grundval av denna rättspraxis och de faktiska omständigheter som var föremål för dess självständiga bedömning som tribunalen, i punkterna 130–133 i den överklagade domen, bekräftade att PirelliCSE skulle anses utgöra den enhet som efterträdde PirelliCS ekonomiskt sett från och med den 27 november 2001 och att kommissionen, med stöd av principen om ekonomisk kontinuitet, hade gjort en riktig bedömning när den fann att ansvaret för PirelliCS deltagande i den aktuella överträdelsen hade övergått till PirelliCSE.
Klagandena har emellertid inte bestritt att de villkor som anges i punkt 87 i förevarande dom var uppfyllda i förevarande fall.
Under dessa omständigheter gjorde tribunalen inte fel när den fann att kommissionen hade rätt att betrakta PirelliCSE som ekonomisk efterträdare till PirelliCS.
Tribunalen gjorde dessutom en riktig bedömning när den i punkt 140 i den överklagade domen slog fast att även om kommissionen skulle ha begått ett fel när den betraktade PirelliCSE som rättslig efterträdare till PirelliCS, saknar detta konstaterande betydelse för att hålla PirelliCSE ansvarigt för direkt deltagande i den aktuella överträdelsen före den 27 november 2001, eftersom kommissionen under alla omständigheter med rätta konstaterat att PirelliCSE hade efterträtt PirelliCS i ekonomiskt hänseende.
När det gäller klagandenas argument avseende den ändamålsenliga verkan och den avskräckande verkan av unionens konkurrensregler, ska det för övrigt erinras om att kommissionen i det omtvistade beslutet även slog fast att Pirelli var ansvarigt för den aktuella överträdelsen, i dess egenskap av moderbolag till Pirelli CS och PirelliCSE, under perioden från den 18 februari 1999 till den 28 juli 2005.
Mot bakgrund av det ovanstående kan överklagandet inte vinna bifall såvitt avser denna grunds första del.
Den andra delgrunden
–
Parternas argument
Med den andra grundens andra del har klagandena gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning vid tillämpningen av principen om likabehandling i förevarande fall. Nexans France och Silec Cable befann sig i situationer som var jämförbara med situationen för PrysmianCS, som bildades till följd av interna omstruktureringar, i syfte att återuppta en befintlig verksamhet som omfattade de anställda och de tillgångar som berördes av de samordnade förfarandena som hade samband med kartellen, i syfte att överlåtas till tredje man. Principen om ekonomisk kontinuitet tillämpades emellertid endast med avseende på PrysmianCS.
Det framgår av domstolens praxis att kommissionen, när den för en konkurrensbegränsande samverkan antar en särskild metod för att fastställa moderbolags ansvar för sina dotterbolags överträdelser, ska tillämpa samma metodkriterier på alla dessa moderbolag, såvida det inte föreligger särskilda omständigheter. Denna rättspraxis är även tillämplig när kommissionen beslutar att hålla en av mottagarna av dess beslut ansvarigt på grundval av principen om ekonomisk kontinuitet, utan att för den skull behandla andra mottagare av beslutet på samma sätt. Även om kommissionen har ett visst utrymme för skönsmässig bedömning vid tillämpningen av denna princip för att tillskriva moderbolagen ansvar, är den emellertid inte skyldig att tillämpa den.
När kommissionen däremot beslutar att tillämpa nämnda princip är den skyldig att göra detta med avseende på andra företag som var inblandade i kartellen och som befann sig i jämförbara situationer. I förevarande fall gjorde tribunalen således fel när den fann att kommissionens beslut att inte tillämpa principen om ekonomisk kontinuitet på andra mottagare av det omtvistade beslutet än PrysmianCS inte var rättsstridigt.
Tribunalens hänvisning i punkterna 145 och 146 i den överklagade domen till domstolens praxis, enligt vilken likabehandlingsprincipen ska tillämpas mot bakgrund av legalitetsprincipen, vilket innebär att ingen till sin egen förmån kan åberopa en rättsstridig åtgärd som gynnat någon annan, saknar således relevans.
Kommissionen har hävdat att den andra grunden inte kan tas upp till prövning av de skäl som redan angetts i punkt 79 i förevarande dom och, i andra hand, att den inte kan leda till bifall för överklagandet då den saknar fog.
Pirelli har gjort gällande att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser denna grunds andra del.
–
Domstolens bedömning
Den andra grundens första del avser en rättsfråga som bedömts av tribunalen och i enlighet med den rättspraxis som erinrats om i punkt 49 i förevarande dom kan den, tvärtemot vad kommissionen har hävdat, tas upp till prövning då den kan bli föremål för förnyad diskussion i målet om överklagande.
Det ska erinras om att likabehandlingsprincipen är en allmän unionsrättslig princip som fastställs i artiklarna 20 och 21 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Enligt domstolens fasta praxis innebär denna princip att lika situationer inte får behandlas olika och att olika situationer inte får behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling (se, bland annat, dom av den 12 november 2014, Guardian Industries och Guardian Europe/kommissionen,
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
, punkt
).
I förevarande fall har klagandena gjort gällande att tribunalen åsidosatte denna princip genom att fastställa kommissionens beslut att hålla PrysmianCS ansvarigt för den aktuella överträdelsen för en period innan det bildades, med stöd av principen om ekonomisk kontinuitet, trots att kommissionen inte tillämpade denna princip i förhållande till Nexans France och Silec Cable, vilka två företag enligt klagandena befann sig i en situation som var jämförbar med situationen för PrysmianCS.
Till stöd för denna delgrund har sökandena i huvudsak anfört två argument.
Klagandena har åberopat domstolens praxis från bland annat domen av den 18 juli 2013, Dow Chemical m.fl./kommissionen (
C‑499/11 P
,
EU:C:2013:482
), i vilken domstolen i punkt 50 slog fast att kommissionen, när den med avseende på en kartell antar en särskild metod för att fastställa de berörda moderbolagens ansvar för sina dotterbolags överträdelser, ska grunda sig på samma kriterier när det gäller alla dessa moderbolag, såvida det inte föreligger särskilda omständigheter.
Det ska vad gäller detta argument erinras om att det mål som utmynnade i nämnda dom avsåg en situation i vilken det framgick av kommissionens beslut att denna, vad gäller tillskrivande av ansvar för ett moderbolag för en överträdelse som begåtts av ett dotterbolag, valt en särskild metod för att fastställa de aktuella moderbolagens ansvar vilken den följaktligen var skyldig att tillämpa på samtliga företag som berördes av denna överträdelse (se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 juli 2012, Alliance One International och Standard Commercial Tobacco/kommissionen,
C‑628/10 P och C‑14/11 P
,
EU:C:2012:479
, punkterna
,
och
). Även om det antas att denna rättspraxis kan överföras till att tillskriva ansvar för en överträdelse på grundval av principen om ekonomisk kontinuitet, kan det konstateras att klagandena inte har visat att kommissionen valt att tillämpa en metod för att tillämpa denna princip som avviker från de allmänna bestämmelserna. Det framgår således inte av det omtvistade beslutet att en specifik metod borde ha tillämpats för samtliga företag som var inblandade i den aktuella överträdelsen.
Av detta följer att klagandena inte med framgång kan åberopa den rättspraxis som nämns i punkt 104 i förevarande dom för att visa att likabehandlingsprincipen har åsidosatts i förevarande fall.
Klagandena har vidare gjort gällande att eftersom kommissionen valde att grunda sig på principen om ekonomisk kontinuitet för att fastställa PrysmianCS:s ansvar för perioden innan det bildades, borde den ha tillämpat samma metod på Nexans France och Silec Cable. Klagandena har således, såsom Pirelli med rätta har gjort gällande, hävdat att det omtvistade beslutet är rättsstridigt med avseende på dessa två bolag.
Såsom tribunalen med rätta påpekade i punkt 146 i den överklagade domen framgår det av domstolens praxis att likabehandlingsprincipen ska tillämpas på ett sätt som är förenligt med legalitetsprincipen, vilket innebär att ingen till sin egen fördel får åberopa en rättsstridig handling som har gynnat någon annan (dom av den 16 juni 2016, Evonik Degussa och AlzChem/kommissionen,
C‑155/14 P
,
EU:C:2016:446
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Klagandena kan således inte stödja sig på en eventuell rättsstridighet från kommissionens sida gentemot Nexans France och Silec Cable för att ifrågasätta den överklagade domen på denna punkt.
Mot bakgrund av vad som ovan anförts kan talan inte vinna bifall på den andra grundens andra del.
Den tredje delgrunden
–
Parternas argument
Med den andra grundens tredje del har klagandena gjort gällande att tribunalen åsidosatte den motiveringsskyldighet som åligger den enligt artikel 296 FEUF genom att inte pröva deras invändning om att principen om ekonomisk kontinuitet är av undantagskaraktär och genom att grunda sitt underkännande av den fjärde grundens första och andra delar, som klagandena åberopade i första instans, på motstridiga skäl.
Kommissionen har hävdat att den andra grunden inte kan tas upp till prövning av de skäl som redan angetts i punkt 79 i förevarande dom och, i andra hand, att den inte kan leda till bifall för överklagandet då den saknar fog. Den tredje delgrunden är för övrigt verkningslös, eftersom den inte utgör en självständig grund som gör det möjligt att upphäva den överklagade domen.
–
Domstolens bedömning
Eftersom denna delgrund avser att den överklagade domen är bristfälligt motiverad, och följaktligen rör ett åsidosättande av en rättslig skyldighet som åvilar unionsdomstolen, ska den i motsats till vad kommissionen har gjort gällande, tas upp till prövning.
I sak ska det påpekas att tribunalen, efter att ha visat att kommissionens tillvägagångssätt i det omtvistade beslutet beträffande tillämpningen av principen om ekonomisk kontinuitet var förenligt med domstolens praxis, inte var skyldig att särskilt bemöta klagandenas argument att en sådan tillämpning var av undantagskaraktär. Klagandena har inte heller preciserat på vilket sätt tribunalens motivering i detta avseende i sig var motsägelsefull eller ologisk.
Mot bakgrund av det ovan anförda kan talan inte vinna bifall såvitt avser den andra grundens tredje del och följaktligen inte såvitt avser någon del av den andra grunden.
Den tredje grunden
Parternas argument
Genom den tredje grunden, som avser punkterna 169–186 i den överklagade domen, har klagandena gjort gällande att tribunalen gjorde en uppenbart oriktig bedömning när den kvalificerade den aktuella överträdelsen som en enda, fortlöpande överträdelse. Tribunalen bekräftade nämligen att kommissionen hade lagt fram tillräckligt precisa uppgifter för att styrka att de tre moment som tillsammans utgjorde kartellen förelåg, dock utan att pröva det huvudsakliga argument som klagandena hade framfört i första instans, enligt vilket kommissionen inte hade visat att det i förevarande fall var fråga om en enda, fortlöpande överträdelse av artikel 101 FEUF och artikel 53 i EES-avtalet.
Det framgår av domstolens praxis att tre villkor måste vara uppfyllda för att ett företag ska kunna hållas ansvarigt för att ha deltagit i en enda, fortlöpande överträdelse, nämligen förekomsten av en allmän plan med ett gemensamt konkurrensbegränsande syfte, företagets bidrag till denna plan och dess kännedom om de övriga deltagarnas konkurrensbegränsande bidrag. Tribunalen fastställde emellertid felaktigt det omtvistade beslutet utan att pröva huruvida förekomsten av ett avtal om ”nationellt territorium”, om det antas att detta hade styrkts, räckte för att fastställa ett samband mellan den samlade bevisningen som avsåg mycket olika situationer och avtal, för att styrka att det förelåg en enda, fortlöpande överträdelse. Förteckningen över bevisning, som sammanfattats i punkterna 172 och 173 i den överklagade domen, visar inte på något sätt att det fanns ett samband mellan kartellens två konfigurationer och det påstådda avtalet på ”nationellt territorium”.
Tribunalen missuppfattade bland annat bevisningen avseende avtalet om ”nationellt territorium” och klagandenas argument att detta begrepp var verkningslöst och meningslöst, eftersom de asiatiska elkabeltillverkarna inte hade något intresse av att träda in på de europeiska tillverkarnas marknader och vice versa.
I punkt 180 i den överklagade domen fann tribunalen att ett avtal som syftar till att inom unionen skydda de europeiska tillverkarna från verklig eller potentiell konkurrens från andra utländska tillverkare skulle kunna begränsa konkurrensen, såvida det inte finns oöverstigliga hinder för inträde på den europeiska marknaden som utesluter all potentiell konkurrens från dessa utländska tillverkares sida. Genom dessa överväganden bemötte tribunalen emellertid inte det argument som klagandena anförde i sin ansökan, nämligen att kommissionen hade utvidgat tillämpningsområdet för exportsamarbetet till att omfatta hela unionen genom ett avtal om ”nationellt territorium”, trots att tillämpningen av ett sådant avtal aldrig hade varit föremål för diskussioner vid de möten som hölls inom ramen för kartellens A/R-konfiguration, och detta bland annat på grund av att det inte hade varit intressant i strategiskt hänseende för de asiatiska tillverkarna att delta i ett projekt avseende ”nationellt territorium”.
I motsats till vad tribunalen angav i punkt 183 i den överklagade domen har klagandena inte gjort gällande att det var ”tekniskt omöjligt” för de japanska och sydkoreanska tillverkarna att delta i marknaden inom EES, utan att det i allmänhet inte fanns något ekonomiskt skäl som motiverade en så stor investering. Tribunalen missuppfattade således klagandenas förklaringar i detta avseende.
Kommissionen har hävdat att den tredje grunden inte kan tas upp till prövning. Genom denna grund har klagandena nämligen upprepat argument som redan framförts i förfarandet i första instans och som syftar till att domstolen ska ompröva dessa argument. Klagandena har dessutom inte iakttagit den skyldighet som åligger dem enligt artikel 169.2 i domstolens rättegångsregler, eftersom de inte har visat på de specifika avsnitt i den överklagade domen som i tillräcklig utsträckning visar att tribunalen missuppfattade bevisningen.
Kommissionen har i andra hand gjort gällande att överklagandet inte kan vinna bifall på denna grund, eftersom tribunalen inte nöjde sig med att bekräfta kommissionens kvalificering av den aktuella överträdelsen, utan prövade det stora antal bevis som lagts till handlingarna i målet, särskilt skriftväxlingen om fördelningen av europeiska projekt, vilket visar att de ingick i en enda, fortlöpande överträdelse som omfattade kartellens två konfigurationer.
Domstolens bedömning
Vad gäller frågan huruvida den tredje grunden kan tas upp till prövning konstaterar domstolen, i motsats till vad kommissionen har gjort gällande, att de specifika avsnitt i den överklagade domen som avses i klagandenas tredje grund på ett tillräckligt klart sätt framgår av överklagandet.
Klagandena har vidare anfört två olika argument till stöd för denna grund. Genom den första grunden har klagandena gjort gällande att tribunalen underlät att pröva huruvida kommissionen hade styrkt att den aktuella överträdelsen utgjorde en enda, fortlöpande överträdelse av artikel 101 FEUF och artikel 53 i EES-avtalet. Det andra argumentet avser att tribunalen missuppfattade bevisningen avseende avtalet om ”nationellt territorium”.
Medan det första av dessa argument, i enlighet med den rättspraxis som domstolen erinrar om i punkt 49 i förevarande dom, avser en rättsfråga som prövades av tribunalen och som ånyo kan avhandlas inom ramen för ett överklagande, gäller detta inte det andra argumentet.
Det följer av artikel 256.1 andra stycket FEUF och artikel 58 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol att ett överklagande till domstolen ska vara begränsat till rättsfrågor. Tribunalen är ensam behörig att fastställa och bedöma de relevanta omständigheterna liksom att bedöma bevisningen. Bedömningen av omständigheterna och bevisningen är således inte, utom då uppgifter har missuppfattats, en rättsfråga som i sig är underställd domstolens kontroll i ett överklagande (dom av den 26 september 2018, Philips och Philips France/kommissionen,
C‑98/17 P
, ej publicerad,
EU:C:2018:774
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Klagandena har visserligen kritiserat tribunalen för att ha missuppfattat bevisningen avseende avtalet om ”nationellt territorium”. Det ska emellertid påpekas att klagandena inte har angett vilken bevisning som på detta sätt skulle ha missuppfattats och a fortiori inte heller visat att tribunalen kan kritiseras för en sådan missuppfattning. Vad gäller det enda specifika bevis som nämns i detta sammanhang, har klagandena nämligen nöjt sig med att hävda att det bekräftar deras ståndpunkt.
Härav följer att klagandenas argument avseende bedömningen av bevisningen avseende avtalet om ”nationellt territorium” inte kan prövas.
Argumentet att tribunalen missuppfattat ett av deras argument, vilket ska härledas ur punkt 183 i den överklagade domen, bygger på en ofullständig läsning av denna dom. I denna punkt i nämnda dom fann tribunalen nämligen, i motsats till vad klagandena hade gjort gällande, att de asiatiska tillverkarnas deltagande i projekt inom EES ”inte [var] vare sig tekniskt omöjligt eller ekonomiskt olönsamt”. Även om det antas att tribunalen gjorde en felaktig bedömning när den fann att klagandena hade grundat sig på att det var tekniskt omöjligt för de asiatiska tillverkarna att träda in på denna marknad, hänvisade tribunalen likväl även till klagandenas argument att frånvaron av dessa tillverkare inom EES berodde på ekonomiska överväganden. Under dessa omständigheter har klagandena inte visat att tribunalens påstådda fel skulle kunna påverka dess slutsats.
I sak ska det erinras om att det enligt domstolens praxis, för att visa att ett företag har deltagit i en enda överträdelse av unionens konkurrensrätt, ska styrkas att detta företag avsåg att genom sitt eget beteende bidra till att uppnå de gemensamma mål som deltagarna eftersträvade och att det hade kännedom om de konkurrensbegränsande beteenden som planerades eller som genomfördes av andra företag i samma syfte eller att företaget rimligen kunde förutse dem och att det var berett att godta den risk som detta innebar (se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 september 2018, Infineon Technologies/kommissionen,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Som svar på en fråga från domstolen vid förhandlingen, i vilken klagandena uppmanades att precisera var i deras ansökan i första instans de gjort gällande att kommissionen inte hade visat att den aktuella överträdelsen uppfyllde de villkor som enligt den rättspraxis som anges i föregående punkt är nödvändiga för att kvalificera överträdelsen som en enda, fortlöpande överträdelse, angav de punkt 110 i denna ansökan. I denna punkt hänvisas emellertid varken till ovannämnda villkor eller till nämnda rättspraxis. Av detta följer att klagandena vid tribunalen inte på ett tillräckligt klart sätt framförde argumentet att kommissionen inte hade styrkt att den aktuella överträdelsen uppfyllde samtliga villkor som är nödvändiga för att kunna kvalificeras som en enda, fortlöpande överträdelse.
Det ska vidare påpekas att klagandena, inom ramen för den sjätte grunden som åberopades i första instans, gjorde gällande att kommissionen inte hade styrkt förekomsten av avtalet om ”nationellt territorium” som enligt kommissionen utgjorde kärnan i kartellen och att kommissionen följaktligen inte hade visat att klagandena hade deltagit i en enda, fortlöpande överträdelse av artikel 101 FEUF som omfattade hela EES-området.
I punkt 174 i den överklagade domen fann tribunalen, på grundval av bedömningen av de faktiska omständigheterna i punkterna 170–173 i denna dom, att kommissionen hade styrkt förekomsten av nämnda avtal. I den mån klagandenas argument syftar till att ifrågasätta denna bedömning kan de inte prövas, vilket framgår av den rättspraxis som nämnts ovan i punkt 126.
Av det ovanstående följer att den tredje grunden delvis inte kan tas upp till prövning och i övrigt inte kan leda till bifall för överklagandet då den saknar fog.
Den fjärde grunden
Genom den fjärde grunden, som avser punkterna 199–217 i den överklagade domen och som består av fyra delar, har klagandena gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den slog fast att kommissionen inte hade gjort en felaktig bedömning när den fann att utgångspunkten för den aktuella överträdelsen var ett möte som ägde rum den 18 februari 1999.
Den första delgrunden
–
Parternas argument
Genom den första delen av denna grund har klagandena kritiserat tribunalen för att ha dömt utöver vad som har yrkats (ultra petita) och för att ha åsidosatt deras rätt till försvar genom att grunda sitt konstaterande på en motivering som avsåg Super Tension Cables Export Agreement (avtal om export av kablar för hög spänning) (nedan kallat STEA-avtalet), Sub-marine Cable Export Association (sammanslutningen för export av undervattenkablar) (nedan kallad SMEA), och det påstådda icke skriftliga avtalet mellan de europeiska, japanska och sydkoreanska tillverkarna genom vilket dessa tre grupper åtog sig att inte konkurrera på deras respektive ”nationella territorier” och som var kopplade till dessa avtal (nedan kallat det icke skriftliga avtalet).
Klagandenas talan vid tribunalen avsåg endast den påstådda överträdelse av unionens konkurrensrätt som hade begåtts mellan åren 1999 och 2009 och som hade konstaterats i det omtvistade beslutet. Genom att kvalificera STEA-avtalet, SMEA och det icke skriftliga avtalet, som upphörde att gälla år 1997, som konkurrensbegränsande avtal uttalade sig tribunalen således i frågor som inte omfattades av föremålet för tvisten, såsom detta avgränsats i den ansökan genom vilken talan väcktes. Dessutom har varken STEA-avtalet, SMEA eller det icke skriftliga avtalet ansetts strida mot artikel 101 FEUF inom ramen för det administrativa förfarande som ledde till det omtvistade beslutet. Klagandena har således aldrig haft möjlighet att formellt bestrida ett sådant konstaterande av rättsstridighet som gjorts gällande mot dem. Klagandena har a fortiori inte kunnat utöva sin rätt till försvar i detta avseende på ett effektivt sätt under förfarandet vid tribunalen.
Kommissionen har hävdat att den fjärde grunden inte kan tas upp till prövning, eftersom klagandena genom denna grund har upprepat argument som redan har diskuterats under förfarandet i första instans och som syftar till att domstolen ska ompröva dem.
I andra hand är denna grund verkningslös, eftersom den bygger på en påstått felaktig tolkning av STEA-avtalet och SMEA, trots att de sistnämnda endast nämndes i det omtvistade beslutet för att beskriva det sammanhang i vilket kartellen hade inletts. Härav följer att även om det antas att talan skulle bifallas såvitt avser den fjärde grunden, utgör detta inte ett tillräckligt skäl för att slå fast att tribunalen gjorde en felaktig bedömning när den fastställde det datum då den aktuella överträdelsen inleddes, såsom det fastställts av kommissionen. Kommissionen har gjort gällande att överklagandet under alla förhållanden ska ogillas såvitt avser denna grund.
–
Domstolens bedömning
Genom den fjärde grundens första del har klagandena kritiserat tribunalen för att ha dömt utöver vad som yrkats av parterna (ultra petita) och för att ha åsidosatt deras rätt till försvar. I motsats till vad kommissionen har gjort gällande avser denna delgrund således en rättsfråga som rör tribunalens överväganden, vilken kan avhandlas i ett mål om överklagande, och följaktligen tas upp till prövning.
När det gäller prövningen i sak konstaterar domstolen för det första att det framgår av den överklagade domen att det var inom ramen för prövningen av frågan huruvida kommissionen hade fog för att fastställa att den aktuella överträdelsen inleddes den 18 februari 1999 som tribunalen, i punkt 201 i den överklagade domen, beaktade de konstateranden som kommissionen gjorde i skäl 64 i det omtvistade beslutet och som avsåg STEA-avtalet, SMEA och det icke skriftliga avtalet, och i punkt 202 i den överklagade domen angav den ordning som beskrivits av kommissionen vad gäller de tidigare nämnda avtalen. Det var inom ramen för samma prövning som tribunalen, i punkt 203 i den överklagade domen, tillade att kommissionen hade lagt fram bevisning, vilken klagandena inte med framgång hade bestritt med stöd av konkreta bevis, av vilka det framgick dels att de elkabeltillverkare som ingått dessa avtal var medvetna om att de var rättsstridiga, dels att de hade för avsikt att genomföra en omorganisation av dessa avtal i framtiden.
Efter att ha genomfört denna prövning dömde tribunalen emellertid inte alls utöver vad som hade yrkats av parterna (ultra petita). Det beslut som tribunalen fattade efter prövningen, det vill säga att underkänna klagandenas bestridande av att det fastställts att den aktuella överträdelsen inletts den 18 februari 1999, var förenligt med det yrkande som kommissionen hade framställt härvidlag.
För det andra har tribunalen inte heller åsidosatt klagandenas rätt till försvar i detta avseende. Såsom kommissionen med rätta har påpekat fanns uppgifterna i skäl 64 i det omtvistade beslutet redan i det meddelande om invändningar som klagandena hade möjlighet att bestrida inom ramen för det administrativa förfarandet vid kommissionen. Vidare framgår det av skäl 506 i det omtvistade beslutet, till vilket tribunalen hänvisade i punkt 199 i den överklagade domen, att kommissionen, vid bedömningen av bevisningen avseende mötet den 18 februari 1999, hade beaktat de berörda parternas beteende före detta datum, vilket enligt kommissionen visade att de aktuella företagen hade för avsikt att återinföra tidigare ordningar. Denna anmärkning kunde emellertid endast förstås som en hänvisning till de arrangemang som beskrivs i punkt 64 i det omtvistade beslutet. Under dessa omständigheter borde klagandena ha förväntat sig att tribunalen även skulle beakta detta sammanhang.
Mot bakgrund av det föregående kan överklagandet inte bifallas på den fjärde grundens första del.
Den andra och den tredje delgrunden
–
Parternas argument
Genom den fjärde grundens andra del har klagandena gjort gällande att tribunalen missuppfattade den bevisning som lades fram vid den och tillämpade ett felaktigt rättsligt kriterium inom ramen för sin bedömning, vilket ledde till att tribunalen felaktigt kvalificerade STEA-avtalet, SMEA och det icke skriftliga avtalet som ”konkurrensbegränsande avtal” som påverkade handeln mellan medlemsstaterna. Tribunalen grundade sig nämligen i detta avseende felaktigt på konstaterandena i skäl 64 i det omtvistade beslutet, utan att pröva huruvida de stöddes av någon bevisning. Det är dessutom uppenbart felaktigt att påstå att klagandena aldrig hade motsagt eller bestritt kommissionens konstateranden i skäl 64 i det omtvistade beslutet.
Genom den fjärde grundens tredje del har klagandena gjort gällande att den felaktiga kvalificeringen av STEA-avtalet och SMEA samt det icke-skriftliga avtalet som ”konkurrensbegränsande avtal”, som avses i den andra delen av denna grund, fullständigt har förvanskat tribunalens bedömning av det sammanhang i vilket den aktuella överträdelsen inleddes och som oåterkalleligen påverkat tribunalens bekräftelse av kommissionens slutsats i det omtvistade beslutet att den påstådda kartellen hade sin början den 18 februari 1999.
Med hänsyn till att merparten av den bevisning som låg till grund för kommissionens slutsats, och som tribunalen beaktade i punkterna 200–206 i den överklagade domen, avsåg överenskommelserna avseende ”exportterritorier”, borde denna bevisning inte ha beaktats för att fastställa den dag då en överträdelse som omfattade ett avtal om ”nationellt territorium” och som hade verkningar inom EES inleddes.
Denna felaktiga tolkning av det faktiska sammanhanget ledde dessutom till att tribunalen gjorde en felaktig bedömning av anteckningarna från mötet den 18 februari 1999, det vill säga av den första handlingen som innehöll minimala och diskutabla hänvisningar till regeln om ”nationellt territorium”. Av dessa anteckningar framgår klart att deltagarna vid detta möte inte kom överens om de huvudsakliga kännetecknen för de framtida avtalen.
Det framgår av punkt 210 i den överklagade domen att tribunalen tolkade dessa anteckningar som enbart en bekräftelse på tidigare diskussioner. Denna punkt i den överklagade domen innehåller emellertid två felaktiga påståenden. För det första finns det inte någon bevisning som binder samman det påstådda avtalet om ”nationellt territorium” med STEA-avtalet och SMEA. För det andra avsåg den diskussion som beskrivs i punkt 204 i den överklagade domen, vilken enligt tribunalen bekräftade förekomsten av ett sådant avtal, i själva verket fördelningen av projekt inom ”exportterritorierna”.
Tribunalen gjorde dessutom ett grundläggande metodfel när den i punkt 213 i den överklagade domen fann att det inte var nödvändigt att bedöma diskussionerna vid möten som ägt rum efter den 18 februari 1999 var för sig, i motsats till vad den själv angav i samma punkt i den överklagade domen.
Tribunalen missuppfattade dessutom klagandenas argument när den i punkt 213 i den överklagade domen, i motsats till vad klagandena gjort gällande, fann att bevisvärdet av anteckningarna från mötet den 18 februari 1999 inte försvagades av att de hade tolkats flera år senare ”av upphovsmannen, enligt klagandena på grundval av ’avlägsna minnesbilder’”. Klagandena har i själva verket gjort gällande att anteckningarna inte hade förklarats för kommissionen av deras upphovsman, utan av andra anställda i det aktuella företaget, utan något som helst stöd från denna upphovsman.
Tribunalen har således systematiskt missuppfattat den bevisning som lagts fram för dess bedömning genom att utan åtskillnad hänvisa till faktiska omständigheter och händelser som inte har något samband med varandra och vars påverkan på handeln mellan medlemsstaterna inte har styrkts.
–
Domstolens bedömning
Genom den fjärde grundens andra respektive tredje del, vilka ska prövas tillsammans, har klagandena kritiserat tribunalens bedömning av den bevisning som kommissionen åberopat till stöd för sitt konstaterande att mötet den 18 februari 1999 markerade början på den aktuella överträdelsen.
Det ska i detta avseende påpekas att tribunalen prövade denna bevisning i punkterna 199–214 i den överklagade domen. I detta sammanhang prövade tribunalen först, i punkterna 199–206 i den överklagade domen, det sammanhang i vilket mötet den 18 februari 1999 ägde rum. Tribunalen prövade därefter, i punkterna 207–214, bevisningen avseende just detta möte.
Såsom framgår av punkt 126 i förevarande dom utgör tribunalens bevisvärdering inte en rättsfråga som i sig är underställd domstolens kontroll i ett mål om överklagande, utom vid missuppfattning av bevisningen.
Även om klagandena har gjort gällande att tribunalen systematiskt missuppfattat bevisningen, har de, vad gäller tribunalens överväganden i punkterna 207–214 i den överklagade domen, endast hänvisat till en av dessa punkter, nämligen punkt 210 i den domen, där tribunalen slog fast att anteckningarna från mötet den 18 februari 1999”bekräftade” att de företag som närvarade vid detta möte, vid den tidpunkt då anteckningen antogs, hade kommit överens om själva principen om uppdelning av de berörda marknaderna.
Klagandena har hävdat att ordalydelsen i denna punkt visar att tribunalen tolkade promemorian från mötet den 18 februari 1999 som enbart en bekräftelse av tidigare diskussioner. Förutom att detta argument inte har något stöd i de skäl som anges i punkt 210 i den överklagade domen, kan det under alla omständigheter inte anses visa att tribunalen har missuppfattat bevisningen.
Vad för det andra gäller klagandenas argument att nämnda anteckningar klart antyder att de företag som deltog i mötet den 18 februari 1999 inte hade kommit överens om de huvudsakliga kännetecknen för de framtida avtalen, räcker det att erinra om att tribunalen, samtidigt som den i punkt 208 i den överklagade domen medgav att vissa aspekter som diskuterades vid detta möte inte hade lett till något avtal, ansåg att det av anteckningarna från detta möte framgick att de företag som deltog i mötet hade kommit överens om själva principen om uppdelning av de berörda marknaderna. Eftersom klagandena inte har ifrågasatt denna bedömning, är detta argument således verkningslöst.
Vad gäller punkt 213 i den överklagade domen kan det konstateras att även om det antas att anteckningarna från mötet den 18 februari 1999 inte förklarades för kommissionen ”av deras upphovsman”, kan denna omständighet under alla omständigheter inte ligga till grund för den slutsats som tribunalen kom fram till i detta avseende. Detta innebär att ett sådant argument, även om det är välgrundat, ska förklaras verkningslöst.
Vad slutligen gäller det metodfel som tribunalen påstås ha begått, det vill säga den omständigheten att tribunalen, i motsats till vad den själv angett i punkt 213 i den överklagade domen, inte beaktade de diskussioner som skedde vid möten som ägde rum efter den 18 februari 1999, är det tillräckligt att påpeka att tribunalen i samma punkt angav att kommissionen, för att komma fram till slutsatsen att den aktuella överträdelsen inleddes vid mötet den 18 februari 1999, även hade beaktat de berörda företagens beteende efter detta möte.
Eftersom de skäl som anges i punkterna 207–214 i den överklagade domen i sig utgör en giltig och tillräcklig grund för att fastställa att kommissionen hade rätt att anse att den aktuella överträdelsen hade inletts vid mötet den 18 februari 1999, kan eventuella fel som tribunalen begick inom ramen för sin bedömning av kartellens sammanhang i punkterna 199–206 i den överklagade domen, även om de är styrkta, inte påverka denna slutsats, vilket innebär att de argument som klagandena har anfört i detta avseende är verkningslösa.
Av det ovan anförda följer att den fjärde grundens andra och tredje del delvis inte kan tas upp till sakprövning och i övriga delar inte kan leda till bifall för överklagandet då de saknar fog.
Den fjärde delgrunden
–
Parternas argument
Klagandena har genom den fjärde grundens fjärde del i huvudsak gjort gällande att de fel som avses i de andra delarna av denna grund, i synnerhet tribunalens hänvisning till faktiska omständigheter och bevisning som saknar betydelse för dess beslut att fastställa startdatumet för den aktuella överträdelsen till datumet för mötet den 18 februari 1999, leder till en inkonsekvent motivering, vilket strider mot tribunalens skyldighet att motivera sitt beslut enligt artikel 296 FEUF.
–
Domstolens bedömning
När det gäller denna delgrund räcker det att påpeka att klagandena inte på något sätt har preciserat de påstådda inkonsekvenser som de har hänvisat till i detta sammanhang, vilket innebär att denna delgrund inte kan tas upp till prövning. Det ska under alla omständigheter påpekas att tribunalen har gett en tillräcklig motivering av sitt beslut.
Av det ovan anförda följer att den fjärde grunden delvis ska avvisas och att den i övrigt inte kan leda till bifall för överklagandet då den saknar fog.
Den femte grunden
Parternas argument
Genom den femte grunden, som avser punkterna 251–254 i den överklagade domen, har klagandena kritiserat tribunalen för att ha åsidosatt principen om likabehandling vid fastställandet av koefficienten för överträdelsens allvar.
Klagandena har hävdat att de vid tribunalen gjorde gällande att de asiatiska tillverkarna var lika inblandade i kartellens europeiska konfiguration som de europeiska tillverkarna. Det är uppenbart att tribunalens svar i punkterna 251 och 253 i den överklagade domen, enligt vilket klagandenas påstående, även om det antas vara riktigt, inte kan påverka kommissionens slutsats att fördelningen av projekt inom EES utgjorde en ytterligare omständighet som borde bestraffas med en ytterligare procentsats med hänsyn till överträdelsens allvar och att kartellens europeiska konfiguration hade förstärkt den skadliga inverkan på konkurrensen inom EES som hade orsakats av kartellens A/R-konfiguration, är uppenbart motsägelsefullt.
Såsom kommissionen medgav i det omtvistade beslutet var kartellens A/R-konfiguration dessutom beroende av kartellens övergripande plan och att ansluta sig till avtalet om ”nationellt territorium” motsvarade för de asiatiska tillverkarna att de avstod från att lämna anbud för europeiska projekt. Även om de asiatiska tillverkarna inte aktivt deltog i den påstådda europeiska fördelningen av projekt inom EES-området så bidrog de till den fördelningen på ett jämförbart sätt med de europeiska tillverkarna.
Under dessa omständigheter var det ologiskt och diskriminerande att höja koefficienten för överträdelsens allvar med 2 procent för klagandena och övriga europeiska tillverkare på grund av deras påstådda exklusiva deltagande i den europeiska konfigurationen. Att detta argument är välgrundat bekräftas av domen av den 6 juli 2017, Toshiba/kommissionen (
C‑180/16 P
,
EU:C:2017:520
), som rörde en konkurrensbegränsande samverkan som hade en struktur som var mycket lik den struktur som är aktuell i förevarande fall.
Kommissionen har gjort gällande att den femte grunden inte kan tas upp till prövning, eftersom den syftar till att få till stånd en ny bedömning av den bevisning som lades fram vid tribunalen. I andra hand har kommissionen gjort gällande att överklagandet inte kan bifallas på denna grund då den saknar fog.
Domstolens bedömning
Eftersom den femte grunden avser en rättsfråga, kan den tas upp till prövning.
I sak påpekar domstolen att klagandena i detta avseende endast har kritiserat tribunalens resonemang i punkterna 251–253 i den överklagade domen. I punkterna 256 och 257 i den överklagade domen preciserade tribunalen i huvudsak att även om kommissionen hade begått ett fel när det gäller de asiatiska tillverkarnas deltagande i kartellens europeiska konfiguration, skulle ett sådant fel kunna motivera en högre koefficient för överträdelsens allvar för de asiatiska tillverkarna, men det kan inte utgöra grund för en rätt till ”icke-diskriminerande tillämpning av en rättsstridig behandling”.
Denna bedömning utgör inte någon felaktig rättstillämpning. Det framgår nämligen av den praxis från domstolen som det hänvisas till i punkt 108 i förevarande dom att likabehandlingsprincipen ska tillämpas mot bakgrund av legalitetsprincipen, enligt vilken ingen till sin egen förmån kan åberopa en rättsstridig åtgärd som gynnat någon annan.
Av detta följer att överklagandet inte kan vinna bifall på den femte grunden.
Överklagandet kan således inte vinna bifall på någon av de grunder som klagandena har åberopat och ska därför ogillas.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna, som är tillämplig på mål om överklagande enligt artikel 184.1 i rättegångsreglerna, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Eftersom Prysmian och Prysmian Cavi e Sistemi har tappat målet ska de, då kommissionen har yrkat detta, bära sina rättegångskostnader och ersätta kommissionens rättegångskostnader.
Enligt artikel 184.4 i rättegångsreglerna får en intervenient i första instans som inte själv har överklagat inte förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna i målet om överklagande, annat än om intervenienten har deltagit i den skriftliga eller den muntliga delen av förfarandet vid domstolen. Om en sådan part har deltagit i rättegången, får domstolen besluta att parten ska bära sina rättegångskostnader.
Eftersom Pirelli har deltagit i förfarandet vid domstolen, ska Pirelli, under de omständigheter som föreligger i förevarande fall, bära sina rättegångskostnader.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:

1)
Överklagandet ogillas.

2)
Prysmian SpA och Prysmian Cavi e Sistemi Srl ska bära sina rättegångskostnader och ersätta Europeiska kommissionens rättegångskostnader.

3)
Pirelli & C. SpA ska bära sina rättegångskostnader.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.