CELEX: 62017CJ0090
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Smernica 2003/96/ES
Zdaňovanie energetických výrobkov a elektriny
Článok 21 ods. 5 tretí pododsek
Subjekt vyrábajúci elektrinu pre svoju vlastnú spotrebu
Malí výrobcovia elektriny
Článok 14 ods. 1 písm. a)
Energetické výrobky používané na výrobu elektriny
Povinnosť oslobodenia

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 21 ods. 5 tretieho pododseku smernice Rady 2003/96/ES z 27. októbra 2003 o reštrukturalizácii právneho rámca spoločenstva pre zdaňovanie energetických výrobkov a elektriny (
Ú. v. EÚ L 283, 2003, s. 51
; Mim. vyd. 09/001, 405).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Turbogás – Produtora Energética SA (ďalej len „Turbogás“) a Autoridade Tributária e Aduaneira portugesa (daňová a colná správa, Portugalsko) vo veci dodatočného daňového výmeru týkajúceho sa zdanenia elektriny spotrebovanej samotnou spoločnosťou Turbogás.
Právny rámec
Právo Únie
Odôvodnenia 2 až 5 a 24 smernice 2003/96 stanovujú:
„(2)
neexistencia ustanovení spoločenstva, ktoré by ukladali minimálne sadzby zdanenia na elektrinu a energetické výrobky iné, ako sú minerálne oleje, môže negatívne ovplyvniť náležité fungovanie vnútorného trhu;
(3)
náležité fungovanie vnútorného trhu a dosiahnutie cieľov ostatných politík spoločenstva si vyžaduje stanovenie minimálnych úrovn[í] zdaňovania na úrovni spoločenstva pre väčšinu energetických výrobkov, vrátane elektriny, zemného plynu a uhlia;
(4)
značné rozdiely vo vnútroštátnych úrovniach energetickej dane uplatňovanej členskými štátmi by sa mohli ukázať ako škodlivé pre náležité fungovanie vnútorného trhu;
(5)
stanovenie primeraných minimálnych úrovní zdaňovania môže umožniť zníženie rozdielov vo vnútroštátnych úrovniach zdaňovania;
…
(24)
členským štátom by sa malo dovoliť uplatňovať určité iné oslobodenia od daní alebo daňové úľavy tam, kde to nebude poškodzovať náležité fungovanie vnútorného trhu a nebude to mať za následok deformácie hospodárskej súťaže;“
Článok 14 ods. 1 písm. a) tejto smernice stanovuje:
„1.   Okrem všeobecných ustanovení stanovených v smernici [Rady] 92/12/EHS [z 25. februára 1992 o všeobecnom systéme, držbe, preprave a kontrole tovarov podliehajúcich spotrebným daniam (
Ú. v. ES L 76, 1992, s. 1
; Mim. vyd. 09/001, s. 179), zmenenej smernicou Rady 2000/47/ES z 20. júla 2000 (
Ú. v. ES L 193, 2000, s. 73
; Mim. vyd. 02/010, s. 186)] o používaní zdaniteľných výrobkov, ktoré sú oslobodené od daní a bez toho, aby boli dotknuté ostatné ustanovenia spoločenstva, členské štáty oslobodzujú od daní na základe podmienok, ktoré stanovia na účely zabezpečenia správneho a spravodlivého uplatňovania takýchto oslobodení od daní a zabránenia krátenia daní, daňových únikov a zneužívania:
a)
energetické výrobky a elektrinu používanú na výrobu elektriny a elektrinu používanú na udržiavanie schopnosti vyrábať elektrinu. Členské štáty môžu však z dôvodov environmentálnej politiky tieto výrobky zdaňovať bez toho, aby museli dodržiavať minimálne úrovne zdaňovania stanovené v tejto smernici. V takomto prípade zdaňovanie týchto výrobkov sa neberie do úvahy na účely splnenia minimálnej úrovne zdaňovania elektriny stanovenej v článku 10.“
Článok 21 ods. 5 smernice 2003/96 stanovuje:
„5.   Na účely uplatňovania článkov 5 a 6 smernice 92/12/EHS elektrina a zemný plyn podliehajú zdaňovaniu a sú zdaniteľné v čase dodávky distribútorom alebo ďalším distribútorom. Ak sa dodávka na spotrebu uskutočňuje v členskom štáte, kde distribútor alebo ďalší distribútor nie je usadený, daň členského štátu dodávky sa ukladá spoločnosti, ktorá musí byť registrovaná v členskom štáte dodávky. Daň sa vo všetkých prípadoch ukladá a vyberá podľa postupov stanovených jednotlivými členskými štátmi.
…
Subjekt vyrábajúci elektrinu pre svoju vlastnú spotrebu sa považuje za distribútora. Napriek článku 14 ods. 1 písm. a) členské štáty môžu oslobodiť od daní malých výrobcov elektriny za podmienky, že zdaňujú energetické výrobky používané na výrobu uvedenej elektriny.
…“
Portugalské právo
Článok 4 Código dos Impostos Especiais de Consumo (kódex o osobitných spotrebných daniach, ďalej len „CIEC“) stanovuje:
„1. –   Zdaniteľnými osobami, ktoré sú povinné platiť spotrebnú daň, sú:
…
b)
v prípade dodávky elektriny konečnému spotrebiteľovi dodávatelia, vymedzení v osobitných právnych predpisoch, dodávatelia, ktorí zabezpečujú elektromobilitu, výrobcovia, ktorí predávajú elektrinu priamo konečným spotrebiteľom, výrobcovia vyrábajúci elektrinu pre svoju vlastnú spotrebu a spotrebitelia, ktorí nakupujú elektrinu prostredníctvom transakcií na organizovaných trhoch;
…“
Podľa článku 7 CIEC:
„1. –   Zdaniteľnou udalosťou je výroba výrobkov uvedených v článku 5 alebo ich dovoz do tuzemska, ako aj ich vstup do tuzemska, ak pochádzajú z iného členského štátu.
2 –   Odchylne od predchádzajúceho odseku zdaniteľnou udalosťou je okamih dodania elektriny alebo zemného plynu konečnému spotrebiteľovi dodávateľmi vymedzenými v právnych predpisoch, ktoré sa ich týkajú.“
Článok 9 CIEC stanovuje:
„1 –   Na účely tohto kódexu sa za prepustenie výrobkov podliehajúcich spotrebnej dani na spotrebu považuje:
…
g)
dodávka elektriny konečnému spotrebiteľovi alebo jej použitie pre svoju vlastnú spotrebu, ako aj nákup elektriny konečnými spotrebiteľmi na organizovaných trhoch;
…“
Článok 88 CIEC znie takto:
„1. –   Dani z ropných a energetických výrobkov podliehajú:
…
d)
elektrina patriaca pod číselný znak KN 2716.
…
6 –   Dani nepodliehajú ropné a energetické výrobky spotrebované v areáli podniku, v ktorom sa vyrábajú uvedené výrobky, okrem tých, ktoré sa používajú na účely, ktoré nesúvisia s ich výrobou.“
Článok 89 CIEC stanovuje:
„1 –   Od dane sú oslobodené ropné a energetické výrobky, pri ktorých je preukázané:
…
d)
že sa používajú na výrobu elektriny, elektriny a tepla (kogenerácia) alebo mestského plynu subjektmi, ktoré dané činnosti vykonávajú ako hlavnú ekonomickú činnosť v súvislosti s výrobkami patriacimi pod číselné znaky KN 2701, 2702 a 2704, číselné znaky KN 27101961 až 27101969, KN 2711;
…
2 –   Od dane je oslobodená elektrina, v prípade ktorej je preukázané, že:
a)
sa používa na výrobu elektriny a na zachovanie schopnosti vyrábať elektrinu;
…“
Článok 96a CIEC stanovuje:
„1 –   Dodávatelia elektriny, ktorí sú zaregistrovaní a majú povolenie podľa príslušných právnych predpisov a ktorí dodávajú elektrinu konečnému spotrebiteľovi vrátane dodávateľov elektriny, ktorí zabezpečujú elektromobilitu, sa musia zaregistrovať na príslušnom colnom úrade na účely splnenia daňových povinností stanovených v tomto kódexe.
…
3 –   Množstvá elektriny, ktoré treba ohlásiť na účely prepustenia na spotrebu, sú množstvá vyfakturované odberateľom, ktorí sú konečnými spotrebiteľmi.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Turbogás vyrába elektrinu z tepelných zdrojov. Prevádzkuje výrobný podnik s kombinovaným cyklom Tapada do Outeiro (Portugalsko) (ďalej len „výrobný podnik“). Táto tepelná elektráreň s kapacitou 990 megawattov vyrába elektrinu zo zemného plynu a prípadne z plynového oleja. Výroba výrobného podniku predstavuje približne 9 % vnútroštátnej produkcie energie.
V rámci vnútroštátneho elektrického systému sa Turbogás považuje za výrobcu a v sektore výroby elektriny spadá pod bežný zákonný režim výroby elektriny.
V rámci fungovania výrobného podniku sa malá časť elektriny vyrobená zariadením aj spotrebováva. K tejto spotrebe dochádza priamo v procese výroby elektriny, s ktorou nevyhnutne súvisí. V období od 1. januára 2012 do 31. decembra 2013 (ďalej len „relevantné obdobie“) Turbogás nemala merače, ktoré by umožnili merať množstvo elektriny použitej pre vlastnú spotrebu a ani neexistovali dokumenty vzťahujúce sa na dané množstvo elektriny, keďže sa nerealizovala žiadna transakcia.
V uvedenom období sa na Turbogás nevzťahovala žiadna výnimka týkajúca sa oslobodenia od dane týkajúceho sa elektriny spotrebovávanej v priestoroch podniku podľa článku 89 CIEC, nebola zaregistrovaná ako prevádzkovateľ v elektrárenskom odvetví a ani nemala postavenie odberateľa oslobodeného od dane na účely používania elektriny.
V roku 2014 sa v spoločnosti Turbogás uskutočnila daňová kontrola týkajúca sa relevantného obdobia. Podľa daňovej a colnej správy Turbogás v súvislosti s množstvom elektriny použitej pre vlastnú spotrebu podľa článku 10 CIEC opomenula podať priznanie týkajúce sa prepustenia na spotrebu. Vzhľadom na to, že neboli nainštalované merače na tento účel, určilo sa počas uvedenej kontroly toto množstvo na základe informácií poskytnutých spoločnosťou Turbogás doplnených o informácie poskytnuté Direção‑Geral de Energia e Geologia (Generálne riaditeľstvo pre energetiku a geológiu, Portugalsko).
V tomto kontexte sa konštatovalo, že Turbogás bola povinná zaplatiť daň z ropných a energetických výrobkov za množstvo elektriny použitej pre vlastnú spotrebu a že táto daň je vo výške 71197,17 eura spolu s úrokmi vo výške 4986,52 eura. Dňa 5. augusta 2014 bol spoločnosti Turbogás doručený daňový výmer na uvedenú daň a 14. augusta 2014 táto spoločnosť takto vymeranú daň zaplatila.
Proti tomuto daňovému výmeru bol podaný správny opravný prostriedok na daňovú správu. Tento opravný prostriedok bol zamietnutý rozhodnutím zo 7. januára 2016.
Dňa 20. apríla 2016 Turbogás podala návrh na ustanovenie rozhodcovského súdu v daňovej oblasti na účely vyhlásenia nezákonnosti napadnutého daňového výmeru, ako aj zamietnutia správneho opravného prostriedku podaného proti tomuto výmeru. Tento súd bol ustanovený 1. júla 2016.
Podľa vnútroštátneho súdu rozhodnutie v konaní vo veci samej závisí od výkladu článku 21 ods. 5 tretieho pododseku smernice 2003/96. Prvá veta tohto ustanovenia stanovuje, že subjekt vyrábajúci elektrinu pre svoju vlastnú spotrebu sa považuje za distribútora. V portugalskom znení sa však v druhej vete uvedeného ustanovenia uvádza, že „tých malých výrobcov“ možno oslobodiť. Bolo by preto potrebné určiť, či sa len malí výrobcovia elektriny majú považovať za distribútorov.
Vnútroštátny súd sa domnieva, že príčinou ťažkostí pri výklade tohto článku sú rozdiely medzi portugalským jazykovým znením a inými jazykovými zneniami tohto ustanovenia.
Za týchto okolností Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa) [Rozhodcovský súd v daňových veciach (Centrum pre konanie v správnych veciach), Portugalsko] rozhodol konanie prerušiť a Súdnemu dvoru položiť tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Musia byť subjekty vyrábajúce elektrinu pre svoju vlastnú spotrebu v zmysle a na účely článku 21 ods. 5 tretieho pododseku smernice [2003/96] malými výrobcami, aby sa považovali za distribútorov a podliehali dani podľa článku 21 ods. 5 prvého pododseku uvedenej smernice, pričom ostatné subjekty (ktoré nie sú malými výrobcami) vyrábajúce elektrinu pre svoju vlastnú spotrebu sa nepovažujú za distribútorov alebo sa za distribútorov majú považovať a podliehať dani podľa článku 21 ods. 5 prvého pododseku uvedenej smernice všetky subjekty vyrábajúce elektrinu pre svoju vlastnú spotrebu (bez ohľadu na jej množstvo a na to, či je výroba elektriny ich hlavnou, alebo vedľajšou ekonomickou činnosťou), a teda nemajú byť oslobodené od dane ako malí výrobcovia na základe článku 21 ods. 5 tretieho pododseku druhej vety uvedenej smernice?
2.
Môže sa subjekt tohto typu, o aký ide v prejednávanom prípade, ktorý je veľkým výrobcom elektriny a ktorý vyrába okolo 9 % energie v celoštátnom meradle na účely jej predaja do vnútroštátnej siete, považovať za ‚subjekt vyrábajúci elektrinu pre svoju vlastnú spotrebu‘ v zmysle článku 21 ods. 5 smernice [2003/96], ak sa len malá časť elektriny, ktorú vyrobí, spotrebuje pri samotnej výrobe novej elektriny ako neoddeliteľná súčasť jeho výrobného procesu?“
O prejudiciálnych otázkach
Svojimi otázkami, ktoré treba preskúmať spolu, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 21 ods. 5 tretí pododsek smernice 2003/96 vykladať v tom zmysle, že každý subjekt, najmä taký subjekt, o aký ide vo veci samej, vyrábajúci elektrinu pre svoju vlastnú spotrebu sa má bez ohľadu na jej množstvo a na ekonomickú činnosť vykonávanú ako hlavnú činnosť považovať za distribútora, ktorého elektrina podlieha zdaneniu podľa článku 21 ods. 5 prvého pododseku tejto smernice.
Na úvod treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry v rámci postupu spolupráce medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom, zakotvenom v článku 267 ZFEÚ prislúcha Súdnemu dvoru poskytnúť vnútroštátnemu súdu odpoveď potrebnú na rozhodnutie vo veci, ktorú začal vnútroštátny súd prejednávať. Z tohto pohľadu Súdnemu dvoru prislúcha prípadne preformulovať otázky, ktoré sú mu položené (rozsudok z 21. decembra 2011, Evroetil,
C‑503/10
,
EU:C:2011:872
, bod
a citovaná judikatúra).
Okolnosť, že vnútroštátny súd po formálnej stránke predložil svoj návrh na začatie prejudiciálneho konania s odkazom na určité ustanovenia práva Únie, nebráni tomu, aby Súdny dvor poskytol tomuto súdu všetky prvky výkladu, ktoré môžu byť užitočné na rozhodnutie veci, ktorú prejednáva, či už na ne vnútroštátny súd v položených otázkach odkázal, alebo nie. V tejto súvislosti prináleží Súdnemu dvoru získať zo všetkých informácií, ktoré poskytol vnútroštátny súd, a najmä z odôvodnenia návrhu na začatie prejudiciálneho konania, prvky práva Únie, ktoré si vyžadujú výklad so zreteľom na predmet sporu (rozsudok z 29. septembra 2016, Essent Belgium,
C‑492/14
,
EU:C:2016:732
, bod
a citovaná judikatúra).
Ako vyplýva z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, Turbogás v tejto súvislosti napáda zákonnosť dane z ropných a energetických výrobkov vyrubenej za časť vyrobenej elektriny, ktorá sa spotrebováva priamo v procese výroby elektriny. Ako navrhla Európska komisia vo svojich písomných pripomienkach a ako uviedol generálny advokát v bodoch 13 a 27 svojich návrhov, treba z tohto dôvodu preskúmať aj eventuálne oslobodenie tejto spotreby podľa článku 14 ods. 1 písm. a) smernice 2003/96, ktorý oslobodzuje energetické výrobky a elektrinu použitú na výrobu elektriny od dane.
Z tohto dôvodu treba položené otázky preformulovať tak, že sa v podstate týkajú toho, či sa majú článok 21 ods. 5 tretí pododsek a článok 14 ods. 1 písm. a) tejto smernice vykladať v tom zmysle, že taký subjekt, o aký ide vo veci samej, vyrábajúci elektrinu pre svoju vlastnú spotrebu, bez ohľadu na jej množstvo a na to, aká je jeho ekonomická činnosť, ktorú vykonáva ako hlavnú činnosť, sa má považovať za „distribútora“ v zmysle prvého z týchto ustanovení, na ktorého spotrebu elektriny na účely výroby elektriny sa však vzťahuje povinné oslobodenie upravené v uvedenom článku 14 ods. 1 písm. a).
Po prvé, treba uviesť, že na jednej strane článok 21 ods. 5 tretí pododsek prvá veta smernice 2003/96 definuje „distribútora“ ako subjekt vyrábajúci elektrinu pre svoju vlastnú spotrebu. V portugalskom jazykovom znení článku 21 ods. 5 tretieho pododseku druhej vety tejto smernice sa na druhej strane uvádza, že členské štáty môžu oslobodiť „
estes pequenos produtores
“, pričom do slovenského jazyka tento výraz možno preložiť ako „tých malých výrobcov“. Iné jazykové znenia smernice 2003/96, ako napr. nemecké, anglické alebo francúzske znenie, neuvádzajú výraz „tých malých výrobcov“, ale výraz „malých výrobcov“.
Ako uviedol vnútroštátny súd, z uvedeného vyplýva, že z portugalského znenia možno odvodiť vzťah medzi dvomi vetami tvoriacimi článok 21 ods. 5 tretí pododsek smernice 2003/96, čo by znamenalo, že ako subjekty vyrábajúce elektrinu pre svoju vlastnú spotrebu uvedenými v článku 21 ods. 5 treťom pododseku prvej vete tejto smernice treba chápať iba „malých výrobcov“. Preto by sa taký subjekt, o aký ide vo veci samej, nemohol považovať za distribútora elektriny. Takýto výklad však nevyplýva zo všetkých jazykových znení uvedenej smernice.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry sa nemôže formulácia použitá v jednom z jazykových znení ustanovenia práva Únie chápať ako jediný základ na výklad tohto ustanovenia, prípadne jej dávať prednosť pred inými jazykovými zneniami. Ustanovenia práva Únie sa totiž musia vykladať a uplatňovať jednotným spôsobom pri zohľadnení existujúcich znení vo všetkých jazykoch Európskej únie. V prípade rozporu medzi rôznymi jazykovými zneniami textu práva Únie sa má predmetné ustanovenie vykladať podľa všeobecnej systematiky a účelu právneho predpisu, ktorého je súčasťou (rozsudok z 20. decembra 2017, Gusa,
C‑442/16
,
EU:C:2017:1004
, bod
a citovaná judikatúra).
Pokiaľ ide o systematiku smernice 2003/96, článok 21 ods. 5 prvý pododsek uvedenej smernice stanovuje, že dodávka elektriny distribútorom predstavuje zdaniteľnú udalosť dotknutej dane.
V situácii, keď subjekt vyrába elektrinu pre svoju vlastnú spotrebu, nie je táto elektrina predmetom distribúcie. Z tohto dôvodu, ak neexistujú osobitné ustanovenia zdaňujúce uvedenou daňou túto elektrinu, potom táto elektrina nepodlieha režimu zosúladeného zdanenia zavedenému smernicou 2003/96.
Tým, že smernica stanovuje, že subjekt vyrábajúci elektrinu pre svoju vlastnú spotrebu bez ohľadu na jej množstvo a na ekonomickú činnosť, ktorú vykonáva ako hlavnú činnosť, treba považovať za distribútora, je práve cieľom článku 21 ods. 5 tretieho pododseku tejto smernice vyplniť danú medzeru.
Takýto výklad je potvrdený cieľmi, ktoré smernica 2003/96 sleduje. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že predovšetkým cieľom tejto smernice zavádzajúcej zosúladený daňový režim pre energetické výrobky a elektrinu – ako vyplýva z odôvodnení 2 až 5 a 24 – je podporovať náležité fungovanie vnútorného trhu v odvetví energetiky tým, že vylúči najmä narušenie hospodárskej súťaže (rozsudky zo 7. septembra 2017, Hüttenwerke Krupp Mannesmann,
C‑465/15
,
EU:C:2017:640
, bod
, a zo 7. marca 2018, Cristal Union,
C‑31/17
,
EU:C:2018:168
, bod
a citovaná judikatúra).
Na tieto účely, pokiaľ ide predovšetkým o elektrinu, normotvorca Únie rozhodol, ako vyplýva najmä zo strany 5 dôvodovej správy návrhu smernice Rady o reštrukturalizácii právneho rámca Spoločenstva pre zdaňovanie energetických výrobkov (
Ú. v. ES C 139, 1997, s. 14
), uložiť členským štátom podľa článku 1 smernice 2003/96 povinnosť zdaniť distribuovanú elektrinu, pričom energetické výrobky používané na jej výrobu musia byť zároveň oslobodené od dane, a to s cieľom predísť dvojitému zdaneniu elektriny (rozsudok zo 7. marca 2018, Cristal Union,
C‑31/17
,
EU:C:2018:168
, bod
).
Výnimkou z tejto zásady zdanenia elektriny na výstupe je, že článok 21 ods. 5 tretí pododsek druhá veta tejto smernice umožňuje členským štátom oslobodiť elektrinu vyrábanú malými výrobcami a spotrebovávanú pre svoju vlastnú spotrebu pod podmienkou, že títo výrobcovia zdaňujú energetické výrobky používané na výrobu tejto elektriny.
Z hľadiska cieľov sledovaných smernicou 2003/96 sa však toto ustanovenie vzťahuje na malých výrobcov len za podmienok, podľa ktorých elektrina podlieha režimu zosúladeného zdanenia, aby sa vyhlo, ako uviedol generálny advokát v bode 21 návrhov, predovšetkým správnym nákladom súvisiacim so zdanením za tejto osobitnej okolnosti bez toho, aby to malo vplyv na postavenie distribútora priznané podľa článku 21 ods. 5 tretieho pododseku prvej vety tejto smernice.
Z uvedeného vyplýva, že každý subjekt, najmä taký, o aký ide vo veci samej, vyrábajúci elektrinu pre svoju vlastnú spotrebu sa má bez ohľadu na jej množstvo a na ekonomickú činnosť, ktorú vykonáva ako hlavnú činnosť, považovať v zmysle článku 21 ods. 5 tretieho pododseku tejto smernice za „distribútora“.
Po druhé treba spresniť, že tento záver týkajúci sa zdaniteľnej udalosti pri dotknutej dani však nespochybňuje skutočnosť, že na účely oslobodení od dane zakotvených v uvedenej smernici je relevantná ekonomická činnosť vykonávaná subjektom vyrábajúcim elektrinu pre svoju vlastnú spotrebu.
Na účely posúdenia daňovej situácie takého subjektu, o aký ide vo veci samej, totiž nemožno opomenúť článok 14 ods. 1 písm. a) prvú vetu smernice 2003/96, podľa ktorého sú energetické výrobky a elektrina používaná na výrobu elektriny a elektrina používaná na udržiavanie schopnosti vyrábať elektrinu oslobodené od dane.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že s výhradou možnosti priznanej členským štátom článkom 14 ods. 1 písm. a) druhou vetou smernice 2003/96 odchýliť sa od tohto režimu oslobodenia z dôvodov týkajúcich sa ochrany životného prostredia musia členské štáty toto ustanovenie uplatniť (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. marca 2018, Cristal Union,
C‑31/17
,
EU:C:2018:168
, body
až
). Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru však nevyplýva, že by Portugalská republika využila túto možnosť.
Z toho vyplýva, že použitie takým subjektom, o aký ide vo veci samej, časti elektriny, ktorú daný subjekt vyrába na účely výroby elektriny, hoci predstavuje podľa článku 21 ods. 5 prvého a tretieho pododseku tejto smernice zdaniteľnú udalosť, sa má podľa článku 14 ods. 1 písm. a) uvedenej smernice oslobodiť od dane. Akýkoľvek iný výklad by narušil ciele sledované posledným uvedeným ustanovením, ktoré sú uvedené v bodoch 34 a 35 tohto rozsudku. Na jednej strane by totiž takto vyrobená elektrina nevyhnutne bola dvojito zdanená. Na druhej strane by to mohlo viesť k rozdielnemu zaobchádzaniu s takými subjektmi, o aké ide vo veci samej, a inými výrobcami elektriny, ktorí využívajú energetické výrobky a elektrinu dodanú treťou osobou na účely ich vlastnej výroby, čo by mohlo viesť k narušeniu hospodárskej súťaže (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. marca 2018, Cristal Union,
C‑31/17
,
EU:C:2018:168
, bod
).
Treba však spresniť, že smernica 2003/96 neupravuje spôsob, akým sa má preukázať použitie energetických výrobkov na účely, ktoré umožňujú oslobodenie od dane. Naopak, ako vyplýva z článku 14 ods. 1 tejto smernice, táto smernica ponecháva na členských štátoch, aby stanovili podmienky oslobodení uvedených v tomto ustanovení na účely zabezpečenia správneho a jasného uplatnenia týchto oslobodení a s cieľom zamedziť daňovým podvodom, únikom alebo zneužitiu dane. Nič to nemení na tom, že členské štáty pri výkone ním zverenej právomoci stanoviť podmienky oslobodení zakotvených v článku 14 ods. 1 uvedenej smernice musia dodržiavať všeobecné právne zásady, ktoré sú súčasťou právneho poriadku Únie, medzi ktoré patrí najmä zásada proporcionality (rozsudok z 2. júna 2016, Polihim‑SS,
C‑355/14
,
EU:C:2016:403
, body
a
).
V tejto súvislosti členské štáty síce môžu stanoviť uloženie peňažnej sankcie za porušenie formálnych požiadaviek (pozri v tomto zmysle rozsudok z 2. júna 2016, ROZ‑ŚWIT,
C‑418/14
,
EU:C:2016:400
, bod
), ale takéto porušenie nemôže spochybniť výhodu povinného oslobodenia uvedenú v článku 14 ods. 1 písm. a) smernice 2003/96 v prípade splnenia hmotnoprávnych podmienok jeho uplatnenia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. júla 2017, Vakarų Baltijos laivų statykla,
C‑151/16
,
EU:C:2017:537
, bod
).
Na základe vyššie uvedených úvah treba na položené otázky odpovedať tak, že článok 21 ods. 5 tretí pododsek a článok 14 ods. 1 písm. a) smernice 2003/96 sa majú vykladať v tom zmysle, že taký subjekt, o aký ide vo veci samej, vyrábajúci elektrinu pre svoju vlastnú spotrebu sa má bez ohľadu na jej množstvo a na ekonomickú činnosť, ktorú vykonáva ako hlavnú činnosť, považovať za „distribútora“ v zmysle prvého z týchto ustanovení, na ktorého spotrebu elektriny na účely výroby elektriny sa však vzťahuje povinné oslobodenie od dane podľa uvedeného článku 14 ods. 1 písm. a).
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

Článok 21 ods. 5 tretí pododsek a článok 14 ods. 1 písm. a) smernice Rady 2003/96/ES z 27. októbra 2003 o reštrukturalizácii právneho rámca spoločenstva pre zdaňovanie energetických výrobkov a elektriny sa majú vykladať v tom zmysle, že taký subjekt, o aký ide vo veci samej, vyrábajúci elektrinu pre svoju vlastnú spotrebu sa má bez ohľadu na jej množstvo a na ekonomickú činnosť, ktorú vykonáva ako hlavnú činnosť, považovať za „distribútora“ v zmysle prvého z týchto ustanovení, na ktorého spotrebu elektriny na účely výroby elektriny sa však vzťahuje povinné oslobodenie od dane podľa uvedeného článku 14 ods. 1 písm. a).

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: portugalčina.