CELEX: 62020CJ0475
Előzetes döntéshozatal
Letelepedés szabadsága
Korlátozások
Szerencsejátékok
Játékautomatákon folytatott játékok szervezésére vonatkozó koncesszió
A koncessziós jogosultakkal szemben elvonást alkalmazó nemzeti szabályozás
A bizalomvédelem elve

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek az EUMSZ 49. és EUMSZ 56. cikknek, valamint a bizalomvédelem elvének az értelmezésére vonatkoznak.
E kérelmeket a szerencsejáték‑ágazatban működő Admiral Gaming Network Srl (C‑475/20. sz. ügy), Cirsa Italia SpA (C‑476/20. sz. ügy), Codere Network SpA (C‑477/20. sz. ügy), Gamenet SpA (C‑478/20. sz. ügy), NTS Network SpA (C‑479/20. sz. ügy), Sisal Entertainment SpA (C‑480/20. sz. ügy), továbbá Snaitech SpA, korábban Cogetech SpA és Snai SpA (C‑481/20. és C‑482/20. sz. ügy) társaságok és az Agenzia delle Dogane e dei Monopoli (vám‑ és monopóliumügyi hatóság, Olaszország) (a továbbiakban: ADM), valamint más olasz hatóságok között azon díjak csökkentése tárgyában folyamatban lévő eljárások keretében terjesztették elő, amelyekre a játékautomaták útján való szervezett fogadásgyűjtő tevékenységet folytató üzemeltetők jogosultak.
Jogi háttér
Az 1948. április 14‑i decreto legislativo n. 496 – Disciplina delle attività di giuoco (a játéktevékenységek rendszeréről szóló 496. sz. törvényerejű rendelet; a GURI 1948. május 22‑i 118. száma) 1–3. cikke a következőképpen rendelkezik:
„1.   Azon ügyességi és tippjátékok szervezése és üzemeltetése, amelyekért bármilyen jellegű jutalmat fizetnek, és amelyekben a részvétel érdekében pénzbeli tétet kell fizetni, az állam számára van fenntartva.
2.   Az előző cikkben említett tevékenységek szervezése és gyakorlása a pénzügyminisztérium feladata, amely annak szervezését akár közvetlenül, akár olyan természetes vagy jogi személyek útján is elláthatja, akik megfelelő garanciát nyújtanak az erre való alkalmasságuk tekintetében. Az utóbbi esetben a szervezésre jogosultak részére fizetendő díj összege és a szervezésre vonatkozó további részletes szabályok külön megállapodásokban kerülnek rögzítésre […]
3.   Az előző cikkekben említett tevékenységek gyakorlásából származó jövedelmeket a pénzügyminisztériumhoz rendelt elkülönített bevételi alapba kell megfizetni.”
Az Olasz Köztársaság a 2002. december 24‑i decreto‑legge n. 282 – Disposizioni urgenti in materia di adempimenti comunitari e fiscali, di riscossione e di procedure di contabilità (a közösségi és az adójogi kötelezettségekre, a behajtásra és a számviteli eljárásokra vonatkozó sürgős intézkedésekről szóló 282. sz. törvényrendelet, a GURI 2002. december 24‑i száma, 301. o.) 8. cikke alapján a szerencsejáték‑ágazat irányításával az ADM‑et bízta meg.
Az 1931. június 18‑i regio decreto n. 773 „Approvazione del testo unico delle leggi di pubblica sicurezza” (a közbiztonságról szóló törvények egységes szövegének jóváhagyásáról szóló 773. sz. királyi rendelet; a GURI 1931. június 26‑i 146. száma; a továbbiakban: 1931. június 18‑i 773. sz. királyi rendelet) alapügyre alkalmazandó változata szerinti 110. cikkének (6) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Engedélyezettnek minősülnek azok a játékautomaták:
a)
amelyeket a hatályos rendelkezéseknek való megfelelésről szóló, a gazdasági és pénzügyminisztérium által kibocsátott tanúsítvánnyal látnak el […], amelyeket kötelezően csatlakoztatnak az 1972. október 26‑i 640. sz. köztársasági elnöki rendelet 14 bis cikkének (4) bekezdése szerinti telematikai hálózathoz […], amelyeket fémpénz bedobásával vagy speciális elektronikus fizetési eszközök útján aktiválnak […], amelyekben a szerencseelem mellett ügyességi elemek is vannak […], amelyeknél a játék költsége nem haladja meg az 1 eurót, a játék minimális időtartama négy másodperc, és amelyeknél legfeljebb 100 euró értékű nyeremények gép által való, készpénzben történő kifizetésére kerül sor. A gépek által előre nem meghatározott módon, legfeljebb 140000 játékból álló teljes ciklusra vonatkozóan kiszámított nyeremény nem lehet alacsonyabb, mint a megjátszott összegek 75%‑a. Mindenesetre e gépek nem lehetnek hasonlóak a pókerjátékhoz, illetve nem vehetik át annak alapvető szabályait;
b)
az 1972. október 26‑i 640. sz. köztársasági elnöki rendelet 14 bis cikkének (4) bekezdése szerinti telematikai hálózat részét képező gépek, amelyek kizárólag akkor aktiválódnak, ha csatlakoztatva vannak valamely hálózatkezelő rendszerhez. E gépek tekintetében a gazdasági és pénzügyminiszter […] rendeletben határozza meg […]:
1)
az egyes nyeremények költségeit és az azok kifizetésére vonatkozó részletes szabályokat;
2)
a nyereményekre fordítandó bevételek minimális százalékát;
3)
a nyeremények legmagasabb összegét és felvételük módját;
4)
a megváltoztathatatlanság és a biztonság követelményeit, amelyek arra a feldolgozórendszerre is vonatkoznak, amelyhez ezek a gépek kapcsolódnak;
5)
a játékosok felelős magatartásának erősítését szolgáló megoldásokat;
6)
azon nyilvános létesítmények és egyéb, játékgyűjtésre jogosult helyek típusait és jellemzőit, amelyekben az e pontban említett gépek elhelyezhetők.”
Az 1972. október 26‑i decreto del Presidente della Repubblica, n. 640 – Imposta sugli spettacoli (az előadások után fizetendő adóról szóló 640. sz. köztársasági elnöki rendelet; a GURI 1972. november 11‑i 292. száma, a GURI 2. számú rendes melléklete) 14 bis cikkének (4) bekezdése e gépek működtetését illetően úgy rendelkezik, hogy azokat a hatóságok által e célból létrehozott telematikai hálózathoz kell csatlakoztatni, és hogy „[l]egkésőbb 2004. június 30‑ig közbeszerzési eljárás útján, a nemzeti és közösségi rendelkezéseknek megfelelően [e hálózat tekintetében] ki kell választani egy vagy több koncessziós jogosultat”, és minden koncessziós jogosult jutalék ellenében működteti a hálózatot és az e hálózathoz csatlakoztatott, a felelősségi körébe tartozó gépeket.
E rendelkezésnek megfelelően a koncessziós jogosultak kiválasztására céljából közbeszerzés keretében ajánlattételi felhívást tettek közzé (a GURI 5. sz. különkiadásának 2011. augusztus 12‑i 95. száma, 40. o.), amelynek II 1.5 pontja a koncessziós jogosult jutalékát illetően a következőképpen rendelkezik:
„[…] A koncesszióba adott tevékenységek koncesszióba adása azzal a kötelezettséggel jár, hogy a koncessziós jogosult köteles az államkincstár és az állami monopóliumok önálló igazgatósága rendelkezésére bocsátani az államkincstár javára fizetendő egyszeri illeték, a koncessziós díj és a begyűjtött fogadások százalékában meghatározott biztosíték összegét. A koncessziós a fogadások gyűjtéséből származó összeg és a fent említett összegek, valamint a hatályos jogszabályokban előírt minimális határértékek alapján kiszámított kiosztandó nyeremények, továbbá a tétgyűjtésért felelős harmadik személyek részére fizetendő rész közötti különbségnek megfelelő jutalékra jogosult.”
A 2014. március 11‑i legge n. 23 – Delega al Governo recante disposizioni per un sistema fiscale più equo, trasparente e orientato alla crescita (az igazságosabb, átláthatóbb és növekedésorientált adórendszerre vonatkozó intézkedések kapcsán a kormány felhatalmazásáról szóló 23. sz. törvény; a GURI 2014. március 12‑i 59. száma) alapeljárásra alkalmazandó változata (a továbbiakban: felhatalmazási törvény) szerinti 14. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A kormány felhatalmazást kap arra, hogy az 1. cikkben előírt törvényerejű rendeletek révén elvégezze a hatályos szerencsejátékkal kapcsolatos rendelkezések felülvizsgálatát, valamennyi hatályos szabály szerencsejátékról szóló törvénykönyvben történő rekodifikációja útján, a koncessziós és engedélyezési rendszeren alapuló szervezeti modell sérelme nélkül, mivel ez elengedhetetlen a jogos bizalom, a közrend és a közbiztonság védelme, a kincstári érdekek, a helyi érdekek és az általános közegészségügyi érdekek összeegyeztetése, a bűncselekményekből származó jövedelmek visszaforgatásának megakadályozása, valamint a szerencsejátékokra kivetett adók rendszeres megfizetésének biztosítása érdekében.
(2)   Az (1) bekezdésben előírt rekodifikációt a következő elvekkel és iránymutatásokkal összhangban kell elvégezni:
[…]
g)
a koncessziós jogosultaknak és más gazdasági szereplőknek járó díjak és jutalékok felülvizsgálata a tétgyűjtés mennyiségéhez kapcsolódó progresszivitási kritérium alapján;
[…]”
A 2014. december 23‑i legge n. 190 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge di stabilità 2015) (az állam éves és többéves költségvetésének elkészítésére vonatkozó rendelkezésekről szóló 190. sz. törvény [2015. évi stabilitási törvény]) (a GURI 2014. december 29‑i 300. száma, a GURI 99. számú rendes melléklete) (a továbbiakban: 2015. évi stabilitási törvény) 1. cikkének (649) bekezdése az állam nevében játékszervezést és fogadásgyűjtést végző koncessziós jogosultak és egyéb gazdasági szereplők részére jutalék formájában rendelkezésére bocsátott állami források évi 500 millió eurós csökkentését írta elő. E rendelkezés a következőképpen szól:
„Az államháztartás célkitűzéseinek az előmozdításához való hozzájárulás érdekében, valamint a 2014. március 11‑i 23. sz. törvény 14. cikke (2) bekezdésének g) pontja értelmében az állam nevében végzett, fogadások gyűjtésére szolgáló hálózat keretében a koncessziós jogosultak és az ágazat más szereplői részére fizetendő díjak és jutalékok átfogó átalakításáig az 1931. június 18‑i 773. sz. királyi rendelet 110. cikkének (6) bekezdésében hivatkozott, gépek segítségével történő játékszervezés és fogadásgyűjtés során a koncessziós jogosultak és a feladatkörüknek megfelelően a játékszervezés során eljáró személyek számára jutalék formájában rendelkezésre bocsátott állami források 2015‑től kezdődően évi 500 millió euróval csökkennek. Következésképpen 2015. január 1‑jétől:
a)
a fent hivatkozott gépek segítségével gyűjtött fogadások teljes összegét, a kifizetett nyeremények levonásával, az ágazat gazdasági szereplői kifizetik a koncessziós jogosultak részére. A koncessziós jogosultak közlik a[z ADM‑mel] az ágazat azon gazdasági szereplőinek nevét, amelyek nem teljesítik ezt a kifizetést, különösen a hatáskörrel rendelkező bíróságnál előterjesztendő esetleges panasz céljából;
b)
a koncessziós jogosultak a rájuk bízott közfeladatok ellátása során, a hatályos jogszabályok és a koncessziós megállapodások alapján az államnak a szokásos módon fizetendő adók és egyéb díjak felett évente 500 millió euró összeget is befizetnek, minden év áprilisa és októbere között, a 2014. december 31‑én számukra engedélyezett gépek számának arányában. Az egyes koncessziós jogosultak részére engedélyezett, az 1931. június 18‑i 773. sz. királyi rendelet 110. cikke (6) bekezdésének a) és b) pontjában hivatkozott gépek számát, valamint a kifizetés módját a[z ADM] igazgatója legkésőbb 2015. január 15‑ig, az adatok vizsgálatát követően meghozott határozatában állapítja meg. A gépek fentiekkel összhangban meghatározott számának módosítása érdekében 2016‑tól kezdődően hasonló határozat meghozatalára kerül sor;
c)
a koncessziós jogosultak a rájuk bízott közfeladatok ellátása során felosztják az ágazat többi gazdasági szereplője között a díjaik és jutalékaik címén rendelkezésre álló fennmaradó összegeket, újratárgyalva a vonatkozó szerződéseket, és kizárólag az újratárgyalt szerződések megkötésére figyelemmel fizetve meg a díjakat és jutalékokat.”
A 2015. január 15‑i decreto n. 388, prot. n. 4076/RU, del Direttore dell’Agenzia delle dogane e dei monopoli (az ADM 388. sz. rendelete, 4076/RU sz. prot.) megállapította a 2014. december 31‑én az egyes koncessziós jogosultak által üzemeltetett gépek számát, és az elvonással járó terheket az egyes koncessziós jogosultak által üzemeltetett gépek számával arányos mértékben megállapítva felszámolta az ez alapján fizetendő összegeket. E rendelet 3. cikkének megfelelően az egyes koncessziós jogosultaknak 2015. április 30. előtt a rájuk eső rész 40%‑át, 2015. október 31. előtt pedig annak 60%‑át kellett megfizetniük.
A 2015. december 28‑i legge n. 208 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale et pluriennale dello Stato (legge di stabilità 2016) (az állam éves és többéves költségvetésének elkészítésére vonatkozó rendelkezésekről szóló 208. sz. törvény [2016. évi stabilitási törvény]) (a GURI 2015. december 30‑i 302. száma, a GURI 70. számú rendes melléklete) (a továbbiakban: 2016. évi stabilitási törvény) 1. cikkének (920) és (921) bekezdése a 2015. évi stabilitási törvény 1. cikke (649) bekezdésének hatályon kívül helyezésével korlátozta e rendelkezés alkalmazási körét, így tehát a 2015‑ös évre korlátozta az elvonást (a továbbiakban: 2015. évi elvonás). E rendelkezés szövege a következő:
„(920)   A [2015. évi stabilitási törvény] 1. cikkének (649) bekezdése hatályát veszti.
921.   A [2015. évi stabilitási törvény] 1. cikkének (649) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az 1931. június 18‑i 773. sz. királyi rendelet 110. cikkének (6) bekezdésében hivatkozott gépek segítségével történő játékszervezés és fogadásgyűjtés során a koncessziós jogosultak és a feladatkörüknek megfelelően a játékszervezés során eljáró személyek számára jutalék formájában rendelkezésre bocsátott állami források éves csökkentése az ágazat valamennyi gazdasági szereplője esetében a jutalék kiosztásának arányában alkalmazandó, a vonatkozó szerződéses megállapodások alapján, figyelemmel azok tartamára a 2015. évben.”
Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
Az alapeljárások felperesei az 1931. június 18‑i 773. sz. királyi rendelet 110. cikkének (6) bekezdése értelmében engedélyezett játékautomatákkal a játékágazatban tevékenységet folytató társaságok. E társaságokat a jelen ítélet 7. pontjában említett kiválasztási eljárás eredményeként választották ki az állam nevében végzett, fogadások gyűjtésére szolgáló hálózat koncessziós jogosultjainak. Valamennyi koncessziós jogosult keresetet indított a Tribunale amministrativo regionale del Lazio (laziói tartományi közigazgatási bíróság, Olaszország) előtt a 2015. január 15‑i 388. sz. rendelet megsemmisítése iránt, arra hivatkozva, hogy az jelentősen csökkenti haszonkulcsukat, és jogellenes, mivel az általa végrehajtott rendelkezések ellentétesek az uniós joggal, illetve az olasz alkotmányos rendelkezésekkel.
A Tribunale amministrativo regionale del Lazio (laziói tartományi közigazgatási bíróság) a 2015. évi stabilitási törvénynek az éves elvonást bevezető 1. cikke (649) bekezdésének alkotmányosságával kapcsolatban a Corte costituzionaléhoz (alkotmánybíróság, Olaszország) fordult. E bíróság a 2018. május 8‑i 125. sz. ítéletével visszautalta e kérdést a Tribunale amministrativo regionale del Lazio (laziói tartományi közigazgatási bíróság) elé azzal az indokkal, hogy az eljárás során a 2016. évi stabilitási törvény 1. cikkének (920) és (921) bekezdésével bevezetett jogszabály‑módosításra került sor.
E jogszabály‑módosításra tekintettel eloszlottak a Tribunale amministrativo regionale del Laziónak (laziói tartományi közigazgatási bíróság) a szóban forgó szabályozás alkotmányosságával és uniós joggal való összeegyeztethetőségével kapcsolatos kétségei, és e bíróság érdemben elutasította az alapeljárás felpereseinek keresetét.
E felperesek fellebbezést nyújtottak be a Consiglio di Statóhoz (államtanács, Olaszország).
A kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei vannak az érintett nemzeti jogszabályi rendelkezések uniós joggal való összeegyeztethetőségét illetően.
Először is, a 2015. évi stabilitási törvénynek a 2016. évi stabilitási törvény 1. cikke (920) és (921) bekezdésével hatályon kívül helyezett és értelmezett 1. cikke (649) bekezdésében előírt intézkedés eredményeképpen az alapeljárás felperesei tekintetében gazdasági elvonásra került sor. Ez az EUMSZ 49. és EUMSZ 56. cikkben biztosított szabadságok korlátozását jelenti. A 2015. évi elvonás visszaható hatállyal rendelkezett, amennyiben azt 2015‑ben vetették ki, és az a 2014‑ben szerzett jövedelmeket terhelte.
A kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei vannak a tekintetben, hogy a 2015. évi elvonás úgy tekinthető, mint amelyet közérdeken alapuló kényszerítő indokok támasztanak alá. Úgy tűnik ugyanis, hogy annak elfogadását kizárólag az állami adóbevételek növelésének gazdasági szükségessége indokolta, amint az a 2015. évi stabilitási törvény 1. cikkének (649) bekezdéséből kitűnik, amely rendelkezés hangsúlyozza, hogy e levonás célja „az államháztartás célkitűzéseinek az előmozdításához való hozzájárulás”.
Másodszor, úgy tűnik, hogy a 2015. évi elvonás elfogadására a bizalomvédelem elvének megsértésével került sor. Ez az intézkedés hatással volt a folyamatban lévő koncessziós jogviszonyokra. Jelentősen megnehezítette a gazdasági feltételeket, és a figyelmes és körültekintő vállalkozó számára előre nem látható volt.
E körülmények között határozott úgy a Consiglio di Stato (államtanács), hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Összeegyeztethető‑e a letelepedés EUMSZ 49. cikkben biztosított szabadságának gyakorlásával és a szolgáltatásnyújtás EUMSZ 56. cikkben biztosított szabadságának gyakorlásával a 2015. évi stabilitási törvény 1. cikkének (649) bekezdésében szereplőhöz hasonló olyan szabályozás bevezetése, amely csak a szervezők korlátozott és meghatározott kategóriája, azaz kizárólag a játékautomatákkal rendelkező szerencsejáték‑szervezők, nem pedig valamennyi szerencsejáték‑szervező vonatkozásában csökkenti a jutalékokat és díjakat?
2)
Összeegyeztethető‑e a bizalomvédelem uniós jogi elvével a 2015. évi stabilitási törvény 1. cikkének (649) bekezdésében szereplőhöz hasonló, fent említett olyan szabályozás bevezetése, amely az időbeli hatálya alatt kizárólag gazdasági okokból csökkentette a valamely társaság és egy olasz állami közigazgatási szerv között létrejött koncessziós szerződésben megállapított díjat?”
A Bíróság előtti eljárás
A Bíróság egy 2020. november 16‑i felvilágosítás iránti kérelemben felhívta a kérdést előterjesztő bíróságot, hogy pontosítsa álláspontját egyes olyan információk tekintetében, amelyek alkalmasak az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek elfogadhatóságának megállapítására.
2020. december 17‑i beadványában a kérdést előterjesztő bíróság válaszolt erre a felhívásra, először is lényegében rámutatva arra, hogy az alapeljárás felpereseinek a szóban forgó koncessziókat olyan nyílt pályázati eljárás keretében ítélték oda, amely valamennyi uniós vállalkozás számára nyitva állt. Továbbá, bár az alapeljárás valamennyi felperese kétségkívül olasz társaság, közülük négy társaság teljes egészében más tagállamok társaságainak az irányítása alatt áll. Legalább egy másik tagállamból származó vállalkozás egy olaszországi állandó telephely útján a tétgyűjtésért felelős szervezésére jogosult vállalkozás. Végül, a bizalomvédelem elvének a 2015. évi elvonás által történő megsértése az ezen elvonással sújtott koncessziós jogosultak fordított hátrányos megkülönböztetését eredményezte a hasonló online játékokat kínáló valamennyi gazdasági szereplővel, köztük az Európai Unió számos más tagállamának vállalkozással szemben. Ez az elvonás tehát közvetetten, sőt közvetlenül érinti más tagállamoknak a játékok olasz piacán tevékenykedő társaságainak pénzügyi eredményét.
A Bíróság elnöke 2021. január 26‑i határozatával az eljárás írásbeli és szóbeli szakaszának lefolytatása, valamint az ítélet meghozatala céljából egyesítette a jelen ügyeket.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
Az elfogadhatóságról
Írásbeli észrevételeiben az Európai Bizottság kétségeit fejezte ki azzal kapcsolatban, hogy az előterjesztett kérdések hasznosak‑e az alapjogviták elbírálása szempontjából, miután a 2015. évi stabilitási törvényt hatályon kívül helyezték.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság és a nemzeti bíróságok között az EUMSZ 267. cikk alapján létrehozott együttműködés keretében kizárólag az ügyben eljáró és a meghozandó határozatért felelős nemzeti bíróság feladata annak eldöntése, hogy az ügy sajátos jellemzőire tekintettel az ítélet meghozatalához szükség van‑e az előzetes döntéshozatalra, és hogy a Bíróságnak feltett kérdések relevánsak‑e. Következésképpen, amennyiben a feltett kérdés az uniós jog értelmezésére vonatkozik, a Bíróság – főszabály szerint – köteles határozatot hozni. A Bíróság csak akkor utasíthatja el a nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre irányuló döntést, ha az uniós jog kért értelmezése nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson (2021. november 23‑iIS [Az előzetes döntéshozatalra utaló végzés törvénysértő jellege] ítélet,
C‑564/19
,
EU:C:2021:949
,
60.
és
61.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Márpedig a jelen ügyben meg kell állapítani, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekben hivatkozott 2015. évi stabilitási törvény 1. cikkének (649) bekezdése, jóllehet 2016‑ban hatályon kívül helyezték, és – ebből következően – az kizárólag 2015‑re alkalmazandó, még a 2016. évi stabilitási törvény 1. cikkének (920) és (921) bekezdése által visszaható hatállyal értelmezett változatában is a 2015. évi elvonás jogalapját képezi. Ráadásul annak esetleges kimondása, hogy e rendelkezés sérti az EUMSZ 49. és EUMSZ 56. cikkben biztosított szabadságokat, e levonás jogellenességének a kérdést előterjesztő bíróság által való megállapítását eredményezheti. Következésképpen nem tűnik úgy, hogy az uniós jog kért értelmezése ne függene össze az alapügy tényállásával vagy tárgyával, illetve hogy a probléma hipotetikus jellegű lenne.
Az olasz kormány a maga részéről vitatta az első előterjesztett kérdés elfogadhatóságát, arra hivatkozva, hogy a kérdést előterjesztő bíróság – a Bíróság eljárási szabályzata 94. cikkének megsértésével – nem fejtette ki azokat az okokat, amelyekre tekintettel a jutalékok és díjak csökkentése sértheti az EUMSZ 49. és EUMSZ 56. cikket amiatt, hogy e csökkentésre kizárólag a játékautomatákkal rendelkező szerencsejáték‑szervezők, nem pedig az olasz szerencsejáték‑ágazat más üzemeltetőivel szemben került sor, és e tekintetben nem nyújtott be összehasonlító értékelést sem a különböző kategóriákba tartozó szerencsejáték‑szervezőkről, amely lehetővé tenné a hivatkozott eltérő bánásmód értékelését.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy amint az a Bíróság eljárási szabályzata 94. cikkének a) és c) pontjából következik, az előzetes döntéshozatal iránti kérelemnek tartalmaznia kell különösen „a jogvita tárgyának, valamint a kérdést előterjesztő bíróság által megállapított releváns tények rövid ismertetés[ét], vagy legalább a kérdések alapját képező tények ismertetés[ét]”, továbbá „azon okok ismertetés[ét], amelyek miatt a kérdést előterjesztő bíróságban kérdés merült fel egyes uniós jogi rendelkezések értelmezésére vagy érvényességére vonatkozóan, valamint azt a kapcsolatot, amelyet e bíróság e rendelkezések és az alapeljárásban alkalmazandó nemzeti jog között felállít”.
Ugyanakkor az előzetes döntéshozatali eljárás keretében a nemzeti bíróságok és a Bíróság közötti viszonyban irányadó együttműködés szellemében az, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem tett meg bizonyos ténybeli megállapításokat, nem jár szükségszerűen az előzetes döntéshozatal iránti kérelem vagy az e kérelemben foglalt kérdések bármelyikének elfogadhatatlanságával, ha e hiányosságok ellenére a Bíróság az iratokból kitűnő elemekre tekintettel úgy véli, hogy képes hasznos választ adni a kérdést előterjesztő bíróságnak (lásd ebben az értelemben: 2020. október 1‑jei Elme Messer Metalurgs ítélet,
C‑743/18
,
EU:C:2020:767
,
42.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben, noha kétségtelenül kívánatos lett volna, hogy a kérdést előterjesztő bíróság részletesebben kifejtse azokat az okokat, amelyek alapján úgy ítélte meg, hogy az uniós jog azon rendelkezéseit, amelyekre az első kérdése vonatkozik, a jelen ügyben megsérthették, az előzetes döntéshozatal iránti kérelmekben szereplő információkból az következik, hogy a 2015. évi elvonás kizárólag a játékautomatákkal rendelkező szerencsejáték‑szervező koncessziós jogosultakat és az általuk alkalmazott szerződéses partnereket érinti, a szerencsejáték‑ágazat más szereplőit, például az online szerencsejáték‑szervezőket nem. Következésképpen sem az, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem azonosította és nem határozta meg pontosan a szerencsejáték‑ágazat szervezőinek további kategóriáit, sem pedig az, hogy ugyanezen bíróság nem szolgált részletesebb magyarázattal arra vonatkozóan, hogy az említett elvonás alkalmazási körének ilyen korlátozása milyen mértékben játszhatott szerepet annak megállapításában, hogy a jelen ügyben meg kell‑e állapítani az EUMSZ 49. és EUMSZ 56. cikk megsértését, nem képezi akadályát annak, hogy megfelelően megérthetők legyenek azon összefüggések, amelyekbe a kérdést előterjesztő bíróság kérdései illeszkednek, valamint azon kapcsolatok, amelyek az uniós jog említett rendelkezései és az alapügyben szóban forgó szabályozás között esetlegesen fennállnak, sem annak, hogy a Bíróság bizonyos minimális iránymutatásokat adjon az említett bíróság számára, amelyek iránymutatásként szolgálhatnak számára az említett rendelkezéseknek az alapeljárásokban előtte folyamatban lévő ügyekkel összefüggésben történő alkalmazása során.
Ebből az következik, hogy a Consiglio di Stato (államtanács) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elfogadhatók.
Az ügy érdeméről
Az első kérdésről
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy úgy kell‑e értelmezni az EUMSZ 49. és EUMSZ 56. cikket, hogy azokkal ellentétes a 2015. évi stabilitási törvény 1. cikkének (649) bekezdésében szereplőhöz hasonló nemzeti szabályozás, amely kizárólag az államháztartás helyzetének javításához kapcsolódó okokból a szerencsejáték‑ágazat gazdasági szereplőinek egy korlátozott csoportja, nevezetesen a játékautomatákkal rendelkező szerencsejáték‑szervező koncessziós jogosultak díjazásának csökkenését eredményező elvonást ír elő.
Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a letelepedés és/vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának tekintendő minden olyan intézkedés, amely az EUMSZ 49. és EUMSZ 56. cikk által biztosított szabadságok gyakorlását tiltja, zavarja vagy kevésbé vonzóvá teszi (lásd ebben az értelemben: 2017. december 20‑iGlobal Starnet ítélet,
C‑322/16
,
EU:C:2017:985
,
35.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság által szolgáltatott információkból kitűnik, hogy a 2015. évi stabilitási törvény 1. cikkének (649) bekezdésével az Olasz Köztársaság a 2015. évi elvonás útján 2015‑ben a játékautomata‑ágazat koncessziós jogosultjaival szemben a koncessziós szerződések alapján rendelkezésükre bocsátott jutalék összesen 500 millió eurós csökkentését írta elő, amely csökkentés elsőként az egyes koncessziós jogosultak által 2014. december 31‑én ellenőrzött gépek számának arányában oszlott meg e koncessziós jogosultak között, majd az egyes koncessziós jogosultak és az általuk alkalmazott szerződéses partnerek között, a jutalék kiosztásában való részesedésük arányában került további felosztásra.
Másfelől többek között a jelen ítélet 22. pontjában foglalt pontosításokból kitűnik, hogy a 2015. évi elvonás által érintett koncessziós jogosultak között olyan olasz társaságok is vannak, amelyek más tagállamokban letelepedett társaságok irányítása alatt állnak.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a letelepedés szabadsága, amelyet az EUMSZ 49. cikk elismer a tagállami állampolgárok számára, és amely magában foglalja számukra a jogot a gazdasági tevékenység önálló vállalkozóként történő megkezdésére és folytatására, vállalkozások alapítására és irányítására a letelepedés szerinti tagállam joga által a saját állampolgáraira előírtakkal azonos feltételek szerint, az EUMSZ 54. cikknek megfelelően magában foglalja, hogy a valamely tagállam jogszabályai alapján létrehozott olyan társaságok, amelyek létesítő okirat szerinti székhelye, központi ügyvezetése vagy üzleti tevékenységének fő helye az Unió területén található, jogosultak tevékenységüket az érintett tagállamban leányvállalat, fióktelep vagy képviselet útján gyakorolni (2016. december 21‑iAGET Iraklis ítélet,
C‑201/15
,
EU:C:2016:972
,
45.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Így a letelepedés szabadságának körébe tartozik az olyan helyzet, amikor valamely tagállamban letelepedett társaság leányvállalatot hoz létre egy másik tagállamban. Ugyanez áll fenn – az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében – akkor, ha az ilyen társaság vagy tagállami állampolgár valamely más tagállamban letelepedett társaság tőkéjében fennálló olyan részesedést szerez, amely lehetővé teszi számára, hogy irányítást biztosító befolyást gyakoroljon e társaság döntéseire, és meghatározza annak tevékenységeit (2016. december 21‑iAGET Iraklis ítélet
C‑201/15
,
EU:C:2016:972
., 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Éppen ellenkezőleg, mivel a Bíróság birtokában lévő információk nem teszik lehetővé számára annak kellő pontossággal történő meghatározását, hogy az alapügyben szóban forgó helyzetek milyen mértékben érinthetik az EUMSZ 56. cikket, a jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság által megfogalmazott kérdéseknek kizárólag az EUMSZ 49. cikkre tekintettel történő vizsgálatát kell előnyben részesíteni.
Az olasz kormány vitatja, hogy a 2015. évi elvonás az e rendelkezésben biztosított szabadság korlátozásának minősülhetett volna, mivel annak összege túl alacsony volt ahhoz, hogy az ilyen hatással járjon.
Márpedig emlékeztetni kell arra, hogy az EUM‑Szerződés főszabály szerint bármely alapvető szabadságnak még a kis terjedelmű és csekély jelentőségű korlátozását is tiltja (2014. december 3‑iDe Clercq és társai ítélet,
C‑315/13
,
EU:C:2014:2408
,
61.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Mindamellett meg kell jegyezni, hogy a 2015. évi elvonás – amint azt az olasz kormány többek között az észrevételeiben hangsúlyozta, és amint az a 2014. március 11‑i 23. sz. törvény 14. cikkének (1) bekezdésében szereplő „szerencsejátékokra kivetett adók” kifejezésből következik – adójogi intézkedés.
Ezzel kapcsolatban elöljáróban ki kell emelni, hogy a közvetlen adók ugyan a tagállamok hatáskörébe tartoznak, ez utóbbiak azonban e hatáskörüket az uniós jog, és különösen az EUM‑Szerződés által biztosított alapvető szabadságok tiszteletben tartásával kötelesek gyakorolni (2015. június 11‑iBerlington Hungary és társai ítélet,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
,
34.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ebben az összefüggésben ugyanakkor a Bíróság azt mondta ki, hogy uniós harmonizáció hiányában a tagállamok adóztatási joghatóságának párhuzamos gyakorlásából származó esetleges hátrányok, amennyiben az ilyen gyakorlat nem tartalmaz hátrányos megkülönböztetést, nem képeznek az alapszabadságokat érintő korlátozást (lásd ebben az értelemben: 2016. május 26‑iNN (L) International ítélet,
C‑48/15
,
EU:C:2016:356
,
47.
pont; 2021. szeptember 9‑iReal Vida Seguros ítéletet,
C‑449/20
,
EU:C:2021:721
,
38.
pont). A Bíróság ily módon többek között pontosította, hogy nem tartoznak az EUMSZ 56. cikk hatálya alá azon intézkedések, amelyek egyedüli hatása, hogy a szóban forgó szolgáltatások nyújtását illetően többletköltséget eredményeznek, és ugyanolyan módon érintik a tagállamok közötti, mint a tagállamon belüli szolgáltatásnyújtást (2015. június 11‑iBerlington Hungary és társai ítélet,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
,
36.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ugyanígy nem tartoznak az EUMSZ 49. cikk hatálya alá azok az intézkedések sem, amelyek egyedüli hatása az, hogy a szóban forgó szolgáltatás tekintetében többletköltséget eredményeznek, és amelyek hasonló módon érintik e szolgáltatást, függetlenül attól, hogy az tisztán belső jellegű, vagy azt egy másik tagállamban letelepedett társaság irányítása alatt álló gazdasági szereplő nyújtja.
Márpedig a jelen ügyekben a Bíróság rendelkezésére álló iratokból nem tűnik ki, hogy a 2015. évi elvonás hátrányos megkülönböztetést eredményezett volna a játékautomata‑ágazat koncessziós jogosultjai között azáltal, hogy a határon átnyúló helyzeteket kedvezőtlenebb bánásmódban részesítette, mint a belső helyzeteket, és végeredményben azokból az sem vezethető le, hogy az említett elvonás mennyiben eredményezhetett volna fordított hátrányos megkülönböztetést – feltételezve, hogy a nemzeti jog tiltja az ilyen hátrányos megkülönböztetést – azáltal, hogy kedvezőtlenebb bánásmódban részesíti a belső helyzeteket, mint a határon átnyúló helyzeteket, amely kérdések vizsgálata ugyanakkor a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
Az sem tűnik világosnak, hogy ugyanezen elvonás azzal a következménnyel járhatott‑e, hogy megakadályozta a játékautomatáknak a már meglévő koncessziós jogosultak általi nyereséges üzemeltetését, előnyben részesítve ezzel más játékágazatokat, különösen az online játékágazatot, és az sem, hogy ilyen esetben milyen formában érte hátrányos megkülönböztetés a határokon átnyúló helyzeteket a belföldi helyzetekhez képest, amely kérdések vizsgálata szintén a kérdést előterjesztő bíróság feladata (lásd e tekintetben: 2015. június 11‑iBerlington Hungary és társai ítélet,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
,
–
41.
pont).
Ebben az összefüggésben a nemzeti bíróság feladata annak megállapítása, hogy az Olasz Köztársaság a játékautomatákkal rendelkező szerencsejáték‑szervezőket terhelő 2015. évi elvonással akár a játékautomata‑ágazaton belül, akár ezen ágazat és más játékágazatok között az EUMSZ 49. cikkben biztosított szabadságra tekintettel hátrányosan megkülönböztető bánásmódban részesítette‑e a határokon átnyúló helyzeteket a belső helyzetekhez képest.
Csak az említett szabadság korlátozásának ilyen megállapítása esetén merül fel e korlátozás esetleges igazolásának kérdése.
Ezen igazolást illetően emlékeztetni kell arra, hogy a szerencsejátékok szabályozása azon területek közé tartozik, amelyek tekintetében jelentős erkölcsi, vallási és kulturális különbségek állnak fenn a tagállamok között. Az e területre vonatkozó uniós szintű harmonizáció hiányában a tagállamok széles mérlegelési jogkörrel rendelkeznek az általuk legmegfelelőbbnek vélt fogyasztóvédelmi és közrendvédelmi szint megválasztását illetően (2017. december 20‑iGlobal Starnet ítélet,
C‑322/16
,
EU:C:2017:985
,
39.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Következésképpen a tagállamok szabadon állapíthatják meg a szerencsejátékokkal kapcsolatos politikájuk célkitűzéseit, és adott esetben szabadon határozhatják meg a kívánt védelem pontos szintjét. Az általuk előírt korlátozásoknak azonban meg kell felelniük a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következő feltételeknek, különösen a közérdeken alapuló nyomós okokkal való igazoltságuk és az arányosságuk vonatkozásában (2017. december 20‑iGlobal Starnet ítélet,
C‑322/16
,
EU:C:2017:985
,
40.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). A szerencsejáték‑tevékenységekre vonatkozó korlátozásokat, amennyiben azok megfelelnek ez utóbbi követelménynek, igazolhatják nyomós közérdeken alapuló kényszerítő okok, mint például a fogyasztók védelme, és a csalásnak, valamint az állampolgárok a játékhoz kapcsolódó túlzott kiadásokra való ösztönzésének a megelőzése (2015. január 22‑iStanley International Betting és Stanleybet Malta ítélet,
C‑463/13
,
EU:C:2015:25
,
48.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben a 2014. március 11‑i 23. sz. törvény 14. cikkének (1) bekezdése felhatalmazta az olasz kormányt arra, hogy „[…] elvégezze a hatályos szerencsejátékkal kapcsolatos rendelkezések felülvizsgálatát, valamennyi hatályos szabály szerencsejátékról szóló törvénykönyvben történő rekodifikációja útján, a koncessziós és engedélyezési rendszeren alapuló szervezeti modell sérelme nélkül, mivel ez elengedhetetlen a jogos bizalom, a közrend és a közbiztonság védelme, a kincstári érdekek, a helyi érdekek és az általános közegészségügyi érdekek összeegyeztetése, a bűncselekményekből származó jövedelmek visszaforgatásának megakadályozása, valamint a szerencsejátékokra kivetett adók rendszeres megfizetésének biztosítása érdekében.”
Ugyanezen törvény 14. cikkének (2) bekezdése előírta, hogy e felülvizsgálatot bizonyos elvek és iránymutatások tiszteletben tartásával kell elvégezni, amelyek – e rendelkezés g) pontja szerint – többek között „a koncessziós jogosultaknak és más gazdasági szereplőknek járó díjak és jutalékok felülvizsgálat[ára irányulnak] a tétgyűjtés mennyiségéhez kapcsolódó progresszivitási kritérium alapján”.
A 2015. évi stabilitási törvény 1. cikkének (649) bekezdése ugyanakkor kifejti, hogy a koncessziós jogosultaktól a 2015. évi elvonás címén kért hozzájárulás előírására „az államháztartás célkitűzéseinek az előmozdításához való hozzájárulás érdekében, valamint a 2014. március 11‑i 23. sz. törvény 14. cikke (2) bekezdésének g) pontja értelmében az állam nevében végzett, fogadások gyűjtésére szolgáló hálózat keretében a koncessziós jogosultak és az ágazat más szereplői részére fizetendő díjak és jutalékok átfogó átalakításáig” kerül sor.
A 2015. évi stabilitási törvény 1. cikke (649) bekezdésének szövegéből láthatóan az következik, hogy a 2015. évi elvonást anélkül vezették be, hogy az olasz jogalkotó további olyan közérdeken alapuló nyomós indokra hivatkozott volna, mint a fogyasztók védelme, valamint a csalás és a szerencsejáték‑függőség megelőzése, mivel e rendelkezés kizárólag az államháztartás helyzetének javítását szolgálja.
Márpedig jóllehet az a körülmény, hogy a szerencsejáték‑tevékenységek korlátozása járulékosan az érintett tagállam költségvetésének is hasznot hajt, nem zárja ki e korlátozás igazolhatóságát, amennyiben az elsősorban a közérdeken alapuló nyomós okokkal kapcsolatos célokat követi (lásd ebben az értelemben: 1999. október 21‑iZenatti‑ítélet,
C‑67/98
,
EU:C:1999:514
,
36.
pont; 2003. november 6‑iGambelli és társai ítélet,
C‑243/01
,
EU:C:2003:597
,
62.
pont), aminek a vizsgálata a nemzeti bíróság feladata, az államkincstár bevételeinek maximalizálása mint egyedüli cél nem teszi lehetővé a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozását (2015. június 11‑iBerlington Hungary és társai ítélet,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
,
60.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ebből az következik, hogy amennyiben a 2015. évi elvonás kivetése folytán fennáll az EUMSZ 49. cikkben biztosított szabadság korlátozása, ezen elvonás nem tűnik igazoltnak.
Az olasz kormány ugyanakkor különösen a tárgyaláson azzal érvelt, hogy a 2015. évi elvonás az általa támogatott gazdasági szereplők bevételeinek csökkenése révén azt a célt is szolgálta, hogy megakadályozza a bűnszervezeteknek az összehasonlításban különösen jövedelmező gépi szerencsejáték‑ágazatba való beszivárgását. Tekintettel az említett játékágazat folyamatos növekedésére és annak egyes sajátos jellemzőire, ezen elvonás továbbá arra irányult, hogy megvédje a játékosok egészségét a szerencsejátékokhoz kapcsolódó hatásoktól.
Amennyiben a kérdést előterjesztő bíróság az általa elvégzendő vizsgálat keretében megállapítja, hogy a 2015. évi elvonás – a 2015. évi stabilitási törvény 1. cikke 649. pontjának a jelen ítélet 52. pontjában hivatkozott szövege ellenére – elsődlegesen valóban közérdeken alapuló nyomós okokat szolgál, e bíróság feladata annak meghatározása, hogy az ezen elvonás által előírt korlátozás megfelel‑e a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következő, az arányosságára vonatkozó feltételeknek, vagyis alkalmas‑e arra, hogy biztosítsa az általa követett célok megvalósulását, és nem lépi‑e túl az említett célok eléréséhez szükséges mértéket. Ezzel összefüggésben továbbá emlékeztetni kell arra, hogy a nemzeti jogszabály csak akkor alkalmas az említett cél megvalósítására, ha azt ténylegesen koherens és szisztematikus módon kívánja elérni (lásd ebben az értelemben: 2015. június 11‑iBerlington Hungary és társai ítélet,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
,
64.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E körülmények között az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EUMSZ 49. cikket úgy kell értelmezni, hogy amennyiben megállapítást nyer, hogy a játékautomatákkal rendelkező szerencsejáték‑szervező koncessziós jogosultak díjazásának csökkenését eredményező elvonást előíró nemzeti szabályozás korlátozza az EUM‑Szerződés e rendelkezése által biztosított szabadságot, ellentétes az említett rendelkezéssel, ha az ilyen korlátozás kizárólag az államháztartás helyzetének javítására vonatkozó megfontolásokon alapuló célokkal igazolható.
A második kérdésről
Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy úgy kell‑e értelmezni a bizalomvédelem elvét, hogy azzal ellentétes a 2015. évi stabilitási törvény 1. cikkének (649) bekezdésében foglalthoz hasonló nemzeti szabályozás, amely valamely társaság és az érintett tagállam közigazgatási szerve közötti koncessziós szerződés időtartama alatt csökkenti az említett szerződésben megállapított díjat.
Elöljáróban, az említett elv alkalmazhatóságát illetően emlékeztetni kell arra, hogy ha valamely tagállam közérdeken alapuló nyomós indokokra hivatkozik az olyan szabályozás igazolása érdekében, amely akadályozhatja az EUM‑Szerződésben biztosított valamely szabadság gyakorlását, az ilyen igazolást az uniós jog általános elveire, és különösen a bizalomvédelem általános elvére figyelemmel kell értelmezni. Így a szóban forgó nemzeti szabályozás többek között csak akkor tartozhat az előírt kivételek hatálya alá, ha összhangban van az említett elvvel (lásd ebben az értelemben: 2015. június 11‑iBerlington Hungary és társai ítélet,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
,
74.
és
75.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Következésképpen, amennyiben a kérdést előterjesztő bíróság arra a következtetésre jut, hogy a 2015. évi elvonás az EUMSZ 49. cikkben biztosított letelepedés szabadságának korlátozásához vezet, és ebből következően a jelen ítélet 57. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően ellenőrzi annak arányosságát, e bíróság feladata, hogy ebben az összefüggésben a bizalomvédelem elvéből eredő követelményeket is figyelembe vegye.
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a bizalomvédelem elvére minden olyan gazdasági szereplő hivatkozhat, amelyben valamely nemzeti hatóság megalapozott várakozásokat keltett. Mindazonáltal, amikor a gondos és körültekintő gazdasági szereplő képes előre látni az olyan intézkedés elfogadását, amely érintheti az érdekeit, ezen intézkedés meghozatalát követően nem hivatkozhat ezen elvre. Ezenfelül a gazdasági szereplők nem helyezhetnek jogos bizalmat az olyan fennálló helyzet fennmaradásába, amelyet a nemzeti hatóságok a mérlegelési jogkörük keretein belül módosíthatnak (2021. április 15‑iFederazione nazionale delle imprese elettrotecniche ed elettroniche (Anie) és társai ítélet,
C‑798/18 és C‑799/18
,
EU:C:2021:280
,
42.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ezzel szemben az ilyen gazdasági szereplők az említett elv alapján adott esetben továbbra is jogosultak arra, hogy vitassák az ilyen módosítások alkalmazásának részletes szabályait (lásd ebben az értelemben: 2015. június 11‑iBerlington Hungary és társai ítélet,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
,
78.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E tekintetben a Bíróság például ily módon már rámutatott arra, hogy a jogalkotó által korábban elfogadott rendszernek való megfelelés érdekében költséges beruházásokat végrehajtó gazdasági szereplők érdekeit jelentősen érintheti e rendszer idő előtti megszüntetése, és ez még inkább így van, amennyiben a rendszer megszüntetése hirtelen és előre nem látható módon történt, anélkül hogy az új jogszabályi környezethez való alkalmazkodáshoz szükséges időt hagytak volna számára (lásd: 2015. június 11‑iBerlington Hungary és társai ítélet,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
,
87.
pont).
Kizárólag a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy valamely nemzeti szabályozás megfelel‑e bizalomvédelem elvének, a Bíróságnak – az EUMSZ 267. cikk szerinti határozathozatal során – csak arra van hatásköre, hogy megadja ezen bíróság számára az uniós jog értelmezésével kapcsolatos valamennyi olyan tényezőt, amely alapján az el tudja bírálni e megfelelést. A kérdést előterjesztő bíróság e célból figyelembe veheti a többek között az érintett szabályozás szövegéből, céljából és szerkezetéből következő valamennyi releváns elemet (2021. április 15‑iFederazione nazionale delle imprese elettrotecniche ed elettroniche (Anie) és társai ítélet,
C‑798/18 és C‑799/18
,
EU:C:2021:280
,
43.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a jelen ítélet 7. pontjában hivatkozott ajánlattételi felhívás II 1.5 pontja úgy rendelkezik, hogy „a koncessziós jogosult a fogadások gyűjtéséből származó összeg és a [kincstár javára fizetendő egyszeri illeték, a koncessziós díj és a begyűjtött fogadások százalékában meghatározott] összegek, valamint a hatályos jogszabályokban előírt minimális határértékek alapján kiszámított kiosztandó nyeremények, továbbá a tétgyűjtésért felelős harmadik személyek részére fizetendő rész közötti különbségnek megfelelő jutalékra jogosult”.
Bár a koncessziós jogosultak nem táplálhatnak jogos bizalmat a tekintetben, hogy a különböző, az ajánlattételi felhívás II 1.5 pontjában ekként meghatározott és a fogadások gyűjtéséből származó bevételt csökkentő különböző levonások és terhek összegei változatlanok maradnak, a Bíróság rendelkezésére álló iratok szerint az említett ajánlattételi felhívás nem tartalmaz egyetlen arra vonatkozó rendelkezést sem, amely lehetőséget biztosítana arra, hogy az elvonás előírására kizárólag gazdasági és pénzügyi okokból kerüljön sor, aminek a vizsgálata a nemzeti bíróság feladata.
A 2014. március 11‑i 23. sz. törvényt illetően, amelynek kapcsán az olasz kormány arra hivatkozik, hogy a 2015. évi elvonás bejelentése széles körben történt, meg kell jegyezni, hogy úgy tűnik, hogy a koncessziós jogosultak részére fizetendő díjak átalakítása keretében, amelynek lefolytatására e törvény az olasz kormányt felhatalmazta, ezen elvonás meghatározására nem került sor. Amint az a 2015. évi stabilitási törvény 1. cikkének (649) bekezdéséből kifejezetten kitűnik, ezt az elvonást ezen átalakítás „megvalósulásáig” kívánták alkalmazni, vagyis az
a priori
nem képezte ezen átalakítás részét. Végezetül az iratokból kitűnik, hogy ezen átszervezés a felhatalmazási határidők lejárta miatt nem valósult meg.
A 2015. évi elvonás és a 2014. március 11‑i 23. sz. törvény közötti kapcsolat hiányát ezenfelül az a körülmény is tükrözi, hogy a tervezett átszervezés keretében alkalmazandó „tétgyűjtés mennyiségéhez kapcsolódó progresszivitási” kritériumtól eltérően a 2015. évi stabilitási törvény 1. cikkének (649) bekezdése a vitatott elvonást rögzített szinten, vagyis nem a tétgyűjtés mennyiségéhez kapcsolódóan állapította meg, és azt a koncessziós jogosultak között az általuk üzemeltetett gépek száma alapján osztották meg, tehát e tekintetben sem áll fenn kapcsolat az egyes jogosultak által begyűjtött tétek mennyiségével.
Végül, ami a felpereseknek az alapügyben a 2015. évi elvonás visszaható hatályára vonatkozó érvelését illeti, meg kell jegyezni, hogy a 2014. december 23‑án elfogadott elvonás célja a koncessziós jogosultak díjazásának „2015‑től kezdődően” való csökkentése volt (lásd a 2015. évi stabilitási törvény 1. cikkének (649) bekezdését), és az a 2015 áprilisa és októbere közötti kifizetésekről rendelkezett. Ennélfogva a 2015. évi elvonás nem bírt visszaható hatállyal.
Kétségtelen ugyanakkor, hogy az elvonás elfogadásának időpontja, összege és az azzal járó terheknek az egyes koncessziós jogosultak számára 2014. december 31‑én engedélyezett gépek számával arányos mértékben való felosztása, úgy tűnik, rövid időn belül és az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokban foglaltak szerint jelentős mértékben befolyásolta e koncessziós jogosultak pénzügyi helyzetét. E tekintetben adott esetben a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak értékelése, hogy pontosan milyen hatást gyakorolhatott az ilyen ideiglenes elvonás a koncessziós jogosultak beruházásainak jövedelmezőségére, és hogy tekintettel ezen elvonás hirtelen és előre nem látható jellegére, megfosztották‑e – és ha igen, milyen mértékben – az említett koncessziós jogosultakat az új helyzethez való alkalmazkodáshoz szükséges időtől.
E körülmények között a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy amennyiben ilyen nemzeti intézkedés tekintetében alkalmazandó az EUMSZ 49. cikk, a bizalomvédelem elvét úgy kell értelmezni, hogy azzal főszabály szerint nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a társaságok és az érintett tagállam közigazgatási szerve közötti koncessziós szerződés időtartama alatt csökkenti az említett szerződésben megállapított díjat, kivéve ha – figyelemmel az e díjcsökkentéssel a koncessziós jogosultak beruházásainak jövedelmezőségére gyakorolt hatásra és ezen intézkedés esetleges hirtelen és nem előre látható jellegére – nyilvánvalóan nem biztosították az említett koncessziós jogosultak számára az ezen új helyzethez való alkalmazkodáshoz szükséges időt.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:

1)
Az EUMSZ 49. cikket úgy kell értelmezni, hogy amennyiben megállapítást nyer, hogy a játékautomatákkal rendelkező szerencsejáték‑szervező koncessziós jogosultak díjazásának csökkenését eredményező elvonást előíró nemzeti szabályozás korlátozza az EUM‑Szerződés e rendelkezése által biztosított szabadságot, ellentétes az említett rendelkezéssel, ha az ilyen korlátozás kizárólag az államháztartás helyzetének javítására vonatkozó megfontolásokon alapuló célokkal igazolható.

2)
Amennyiben az EUMSZ 49. cikk alkalmazandó, főszabály szerint nem ellentétes a bizalomvédelem elvével az olyan nemzeti szabályozás, amely a társaságok és az érintett tagállam közigazgatási szerve közötti koncessziós szerződés időtartama alatt csökkenti az említett szerződésben megállapított díjat, kivéve ha – figyelemmel az e díjcsökkentéssel a koncessziós jogosultak beruházásainak jövedelmezőségére gyakorolt hatásra és ezen intézkedés esetleges hirtelen és nem előre látható jellegére – nyilvánvalóan nem biztosították az említett koncessziós jogosultak számára az ezen új helyzethez való alkalmazkodáshoz szükséges időt.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: olasz.