CELEX: 62018TJ0604
Konkurencija
Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi
Išmanieji mobilieji įrenginiai
Sprendimas, kuriuo konstatuojamas SESV 102 straipsnio ir EEE susitarimo 54 straipsnio pažeidimas
Sąvokos „daugiapusė platforma“ ir „daugiapusė rinka“ („ekosistema“)
Operacinė sistema (Google Android)
Taikomųjų programų parduotuvė (Play Store)
Paieškos ir naršymo taikomosios programos (Google Search ir Chrome)
Sutartys su įrenginių gamintojais ir mobiliojo ryšio tinklo operatoriais
Vienas ir tęstinis pažeidimas
Sąvokos „bendras planas“ ir „elgesys, įgyvendintas darant tą patį pažeidimą“ (produktų susiejimas, mokėjimai už išimtinumą ir neskaidymo įsipareigojimai)
Išstūmimo iš rinkos poveikis
Teisė į gynybą
Neribota jurisdikcija

SESV 263 straipsniu grindžiamu ieškiniu
Google LLC
(anksčiau –
Google Inc
.) ir
Alphabet, Inc
. (
Google LLC
yra jos patronuojamoji bendrovė) (toliau kartu –
Google
) pirmiausia prašo panaikinti 2018 m. liepos 18 d. Komisijos sprendimą C(2018) 4761
final
byloje pagal SESV 102 straipsnį ir EEE susitarimo 54 straipsnį (byla AT.40099 –
Google Android
) (toliau – ginčijamas sprendimas) arba, nepatenkinus šio reikalavimo, panaikinti arba sumažinti joms minėtu sprendimu paskirtą baudą.
I.

Ginčo aplinkybės
Google
yra informacinių ir ryšių technologijų sektoriaus bendrovė, kuri specializuojasi su internetu susijusių produktų ir paslaugų srityje ir veikia Europos ekonominėje erdvėje (EEE).
A.

Bylos aplinkybės
Siekdama atsižvelgti į mobiliojo interneto atsiradimą ir plėtrą ir to paskatintą tikėtiną naudotojų elgsenos pasikeitimą, susijusį su internetu atliekamomis bendrosiomis paieškomis, 2005 m.
Google
įsigijo įmonę, kuri pirmoji sukūrė
Android
operacinę sistemą (toliau – OS), skirtą išmaniesiems mobiliesiems telefonams. Komisijos duomenimis, 2018 m. liepos mėn. maždaug 80 % Europoje ir visame pasaulyje naudojamų išmaniųjų mobiliųjų įrenginių veikė su
Android
operacine sistema.
Kai
Google
sukuria naują
Android
versiją, pirminį jos programos tekstą paskelbia internete. Tai leidžia tretiesiems asmenims parsisiųsti ir pakeisti šį tekstą tam, kad būtų sukurtos
Android
„atmainos“ (atmaina – tai nauja programinė įranga, sukurta remiantis esamos programinės įrangos pirminiu programos tekstu). Pagal
Android Open Source Project
licenciją (atvirosios programos licencija, toliau – AOSP licencija) atskleistame
Android
pirminiame programos tekste yra pagrindiniai OS elementai, bet nėra
Google
priklausančių
Android
taikomųjų programų (toliau – programėlės) ir paslaugų. Taigi originalios įrangos gamintojai (toliau – OĮG), norintys gauti
Google
programėlių ir paslaugų, turi sudaryti sutartis su
Google
.
Google
tokias sutartis taip pat sudaro su mobiliojo ryšio tinklų operatoriais (toliau – MRTO), kurie pageidauja, kad galutiniams naudotojams parduodamuose įrenginiuose būtų galima įdiegti
Google
nuosavybės teise priklausančias programėles ir paslaugas.
Kai kurios iš šių sutarčių yra nagrinėjamos šioje byloje.
B.

Procedūra Komisijoje
2013 m. kovo 25 d. informacinių ir ryšių technologijų sektoriuje veikiančių įmonių asociacija
FairSearch AISBL
pateikė Komisijai skundą dėl tam tikros
Google
komercinės veiklos mobiliojo interneto srityje. Gavusi šį skundą, Komisija
Google
, jos klientams, konkurentams ir kitiems šioje aplinkoje veikiantiems subjektams išsiuntė prašymus pateikti informacijos. Kiti subjektai taip pat skundėsi Komisijai dėl
Google
elgesio mobiliojo interneto srityje.
2015 m. balandžio 15 d. Komisija pradėjo procedūrą prieš
Google
dėl
Android
.
2016 m. balandžio 20 d. Komisija nusiuntė
Google
pranešimą apie prieštaravimus. Nekonfidenciali pranešimo apie prieštaravimus versija taip pat buvo išsiųsta 17 skundo pateikėjų ir suinteresuotųjų trečiųjų asmenų.
2016 m. spalio mėn.–2017 m. spalio mėn. Komisija gavo 11 skundo pateikėjų ir suinteresuotųjų trečiųjų asmenų pastabas dėl pranešimo apie prieštaravimus. 2016 m. gruodžio mėn.
Google
pateikė galutinę atsakymo į pranešimą apie prieštaravimus versiją (toliau – atsakymas į pranešimą apie prieštaravimus). Tuo metu
Google
neprašė surengti išklausymo.
2017 m. rugpjūčio mėn.–2018 m. gegužės mėn. Komisija pateikė
Google
įvairių įrodymų, galinčių patvirtinti pranešime apie prieštaravimus padarytas išvadas. Apie šiuos įrodymus buvo pranešta, be kita ko, 2017 m. rugpjūčio 31 d. pirmajame rašte, kuriame išdėstytos faktinės aplinkybės, ir 2018 m. balandžio 11 d., pateikus antrąjį raštą, kuriame išdėstytos faktinės aplinkybės.
Google
pateikė pastabas dėl šių raštų atitinkamai 2017 m. spalio 23 d. ir 2018 m. gegužės 7 d.
Be to, 2017 m. rugsėjo mėn.
Google
paprašė pateikti visus reikšmingus dokumentus, susijusius su galimais Komisijos susitikimais su trečiaisiais asmenimis. Komisija į šį prašymą atsakė 2018 m. vasario mėn.
Google
susipažino su bylos medžiaga 2016 m. po pranešimo apie prieštaravimus, 2017 m. po pirmojo rašto, kuriame buvo išdėstytos faktinės aplinkybės, ir 2018 m. po antrojo rašto, kuriame buvo išdėstytos faktinės aplinkybės.
2018 m. gegužės 7 d.
Google
paprašė surengti išklausymą. 2018 m. gegužės 18 d. Komisija šį prašymą atmetė.
2018 m. birželio 21 d. Komisija
Google
prašymu pateikė
Google
du suinteresuotųjų trečiųjų asmenų raštus. 2018 m. birželio 27 d.
Google
pateikė pastabas dėl šių dokumentų.
C.

Ginčijamas sprendimas
2018 m. liepos 18 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą. Jame Komisija skyrė baudą
Google LLC
ir dalį jos –
Alphabet Inc
. už konkurencijos taisyklių pažeidimą, nes OĮG ir MRTO buvo primesti antikonkurenciniai sutartiniai apribojimai siekiant apsaugoti ir sustiprinti
Google
dominuojančią padėtį nacionalinėse bendrosios paieškos paslaugų rinkose EEE.
Ginčijamame sprendime nustatyti trijų rūšių sutartiniai apribojimai:
–
mobiliųjų programėlių platinimo sutartyse (toliau – MPPS) nustatyti apribojimai, pagal kuriuos
Google
reikalavo, kad prieš gaudami licenciją naudoti
Google Play
parduotuvę, OĮG iš anksto įdiegtų, be kita ko, jos bendrosios paieškos programėlę (
Google Search
) ir naršymo programėlę (
Chrome
);
–
apribojimai, įtraukti į sutartis dėl neskaidymo įpareigojimų (toliau – SNĮ), pagal kuriuos OĮG, norintys iš anksto įdiegti
Google
programėles, negalėjo pardavinėti įrenginių, veikiančių su
Google
nepatvirtintomis
Android
versijomis;
–
apribojimai, nustatyti sutartyse dėl pajamų pasidalijimo (toliau – SPP), pagal kuriuos
Google
skyrė OĮG ir MRTO procentinę dalį savo pajamų iš reklamos, jeigu šie gamintojai ar operatoriai sutiko iš anksto neįdiegti konkuruojančios bendrosios paieškos paslaugos nė viename nustatytam portfeliui priklausančiame įrenginyje (toliau – portfeliu grindžiamos SPP).
Kalbant apie sutartinių apribojimų trukmę (toliau kartu – ginčijami apribojimai), pažymėtina, kad su MPPS susiję apribojimai, taikomi
Google Search
ir
Play Store
rinkiniui, galiojo nuo 2011 m. sausio 1 d. iki ginčijamo sprendimo priėmimo, o apribojimai
Chrome
,
Google Search
ir
Play Store
rinkiniui – nuo 2012 m. rugpjūčio 1 d. iki ginčijamo sprendimo priėmimo dienos; su SNĮ susiję apribojimai buvo taikomi nuo 2011 m. sausio 1 d. iki ginčijamo sprendimo priėmimo dienos, o su SPP susiję apribojimai buvo taikomi nuo 2011 m. sausio 1 d. iki 2014 m. kovo 31 d., kai baigė galioti paskutinė portfeliu grindžiama SP.
Komisijos teigimu, ginčijamais apribojimais buvo siekiama apsaugoti ir sustiprinti
Google
dominuojančią padėtį bendrosios paieškos paslaugų srityje, taigi ir šios įmonės pajamas, gaunamas iš su šia paieška susijusios reklamos. Dėl ginčijamų apribojimų bendro tikslo ir tarpusavio priklausomybės Komisija juos kvalifikavo kaip vieną tęstinį SESV 102 straipsnio ir EEE susitarimo 54 straipsnio pažeidimą.
Siekdama nubausti už šiuos veiksmus, kuriuos ji laikė piktnaudžiavimu, Komisija skyrė
Google
4342865000 EUR baudą. Nustatydama šią sumą, Komisija atsižvelgė į
Google
atitinkamų pardavimų EEE vertę, susijusią su vienu ir tęstiniu pažeidimu, paskutiniaisiais dalyvavimo darant pažeidimą metais (2017 m.), ir pritaikė sunkumo koeficientą (11 %). Tada Komisija padaugino sumą, gautą iš dalyvavimo darant pažeidimą metų skaičiaus (maždaug 7,52), ir pridėjo papildomą sumą (sudarančią 11 % 2017 m. pardavimų vertės), kad atgrasytų panašias įmones nuo tokių pat veiksmų. Komisija taip pat nusprendė, kad nereikia atsižvelgti į lengvinančias ar sunkinančias aplinkybes arba ypač atsižvelgti į didelį
Google
finansinį pajėgumą, siekiant sumažinti arba padidinti baudą.
Komisija taip pat pareikalavo, kad
Google
nutrauktų šiuos veiksmus per 90 dienų nuo pranešimo apie ginčijamą sprendimą dienos.
II.

Procesas ir šalių reikalavimai
2018 m. spalio 9 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo šį
Google
ieškinį.
Komisijos prašymu atsiliepimo į ieškinį pateikimo terminas buvo kelis kartus pratęstas. Galiausiai nustatyta, kad šis atsiliepimas turi būti pateiktas iki 2019 m. kovo 15 d., ir jis buvo pateiktas tą dieną.
Google
prašymu dubliko pateikimo terminas buvo kelis kartus pratęstas. Galiausiai nustatyta, kad dublikas turi būti pateiktas iki 2019 m. liepos 1 d., ir jis buvo pateiktas tą dieną.
Komisijos prašymu terminas pateikti tripliką buvo kelis kartus pratęstas. Galiausiai buvo nustatyta, kad triplikas turi būti pateiktas iki 2019 m. lapkričio 29 d., ir jis buvo pateiktas tą dieną.
A.

Prašymai leisti įstoti į bylą
Per Bendrojo Teismo procedūros reglamento 143 straipsnio 1 dalyje nustatytą terminą buvo pateikta vienuolika prašymų leisti įstoti į bylą.
2019 m. rugsėjo 23 d. trečiosios kolegijos pirmininko nutartimi:
–
Application Developers Alliance
(toliau – ADA);
Computer & Communications Industry Association
(toliau – CCIA);
Gigaset Communications GmbH
(toliau –
Gigaset
);
HMD global Oy
(toliau – HMD) ir
Opera Norway AS
(anksčiau –
Opera Software AS
) (toliau –
Opera
) buvo leista įstoti į bylą palaikyti
Google
reikalavimų;
–
Bureau européen des unions de consommateurs
(BEUC),
Verband Deutscher Zeitschriftenverleger eV
(toliau – VDZ),
BDZV – Bundesverband Digitalpublisher und Zeitungsverleger eV
(toliau – BDZV),
Seznam.cz, a.s
. (toliau –
Seznam
),
FairSearch
ir
Qwant
buvo leista įstoti į bylą palaikyti Komisijos reikalavimų.
Tam, kad įstojusios į bylą šalys galėtų pareikšti savo nuomonę dėl visų pagrindinių šalių procesinių dokumentų, nuspręsta, kad įstojimo į bylą paaiškinimų pateikimo terminas bus skaičiuojamas nuo bendros nekonfidencialios tripliko versijos pateikimo.
Kai kurių įstojusių į bylą šalių prašymu terminas pateikti įstojimo į bylą paaiškinimus buvo kelis kartus pratęstas. Galiausiai buvo nustatytas 2020 m. birželio 30 d. terminas, ir visi šie paaiškinimai buvo pateikti šią dieną.
2020 m. spalio 12 d. pagrindinės šalys pateikė savo pastabas dėl įstojimo į bylą paaiškinimų.
B.

Procesas, pagrindiniai prašymai dėl konfidencialumo ir pasirengimas bylos nagrinėjimui
Pagrindinių šalių prašymu terminas pateikti prašymus užtikrinti ieškinio, atsiliepimo į ieškinį, dubliko ir tripliko konfidencialumą buvo kelis kartus pratęstas. Paskutinė ieškinio ir atsiliepimo į ieškinį pateikimo data galiausiai buvo nustatyta 2019 m. rugsėjo 13 d., ir tą dieną pagrindinės šalys pateikė bendrą nekonfidencialią kiekvieno iš šių dokumentų versiją. Terminas dublikui ir triplikui pateikti galiausiai buvo nustatytas 2019 m. gruodžio 11 d. ir 2020 m. gegužės 1 d., ir tomis dienomis pagrindinės šalys pateikė bendrą kiekvieno iš šių dokumentų versiją.
Dėl šių dokumentų pažymėtina, kad prieštaravimus dėl prašymų užtikrinti konfidencialumą 2020 m. kovo 20 d. pateikė tik
FairSearch
dėl
Google
prašymo užtikrinti trijų tripliko priedų konfidencialumą.
2020 m. balandžio 7 d. Bendrasis Teismas, taikydamas Procedūros reglamento 89 straipsnyje numatytą proceso organizavimo priemonę, paprašė
Google
patikslinti savo prašymo užtikrinti
FairSearch
nurodytų trijų priedų konfidencialumą apimtį. 2020 m. balandžio 23 d.
Google
atsakė į Bendrojo Teismo klausimą ir pateikė naujas šių priedų versijas.
2020 m. gegužės 6 d. Bendrasis Teismas, taikydamas proceso organizavimo priemonę, paklausė
FairSearch
, ar, atsižvelgiant į
Google
pateiktas naujas trijų tripliko priedų versijas, ji neatsiima savo prieštaravimų dėl šių dokumentų konfidencialumo. 2020 m. birželio 1 d.
FairSearch
atsakė į šį klausimą ir pareiškė, kad atsiima prieštaravimus.
Pagrindinių šalių prašymu terminas pateikti prašymus užtikrinti jų pastabų dėl ieškinio, atsiliepimo į ieškinį, dubliko ir tripliko konfidencialumą buvo kelis kartus pratęstas. Galiausiai buvo nustatytas 2020 m. gruodžio 11 d. terminas, ir šią dieną buvo pateiktos bendros nekonfidencialios šių pastabų versijos.
Kalbant apie pagrindinių šalių pastabas dėl įstojimo į bylą paaiškinimų pažymėtina, kad prieštaravimus dėl prašymų užtikrinti konfidencialumą 2021 m. sausio 8 d. pateikė tik BEUC dėl
Google
prašymo užtikrinti ieškinio priedo ir tam tikrų
Google
pastabų dėl BEUC įstojimo į bylą paaiškinimo ištraukų konfidencialumą.
2021 m. sausio 21 d. Bendrasis Teismas, taikydamas proceso organizavimo priemonę, paprašė
Google
pateikti paaiškinimus dėl jos prašymo užtikrinti minėto ieškinio priedo ir jos pastabų ištraukų konfidencialumą.
Google
atsakė 2021 m. sausio 27 d. ir pateikė naujas BEUC nurodyto ieškinio priedo ir savo pastabų dėl BGC įstojimo į bylą paaiškinimo versijas.
2021 m. vasario 18 d. Bendrasis Teismas, taikydamas proceso organizavimo priemonę, paklausė BEUC, ar, atsižvelgiant į jos nurodyto priedo naują nekonfidencialią versiją ir naują nekonfidencialią
Google
pastabų dėl BEUC įstojimo į bylą paaiškinimo versiją, ji ir toliau palaiko savo prieštaravimus. 2021 m. kovo 5 d. BEUC atsakė, kad atsiima savo prieštaravimus.
Dėl bendrų visų šalių pastangų per visą procesą, nepaisant neretai skirtingų interesų, tapo įmanoma išspręsti sunkumus, susijusius su informacijos, duomenų ir dokumentų, kuriais remiamasi šioje byloje, konfidencialumu ir leisti nagrinėti bylą atsižvelgiant į bendrą nekonfidencialią versiją. Kai kurie pagrindinėms šalims žinomi konfidencialūs duomenys vėliau buvo pakeisti Komisijos interneto svetainėje paskelbtoje ginčijamo sprendimo viešoje versijoje naudotais intervalais.
Pakeitus Bendrojo Teismo kolegijų sudėtį, pagal Procedūros reglamento 27 straipsnio 5 dalį teisėjas pranešėjas buvo paskirtas į Bendrojo Teismo šeštąją kolegiją, ir ši byla buvo atitinkamai paskirta šiai kolegijai.
Rašytinė proceso dalis buvo baigta 2021 m. kovo 19 d., kai buvo pateiktos paskutinės pastabos dėl prašymų užtikrinti konfidencialumą.
2021 m. balandžio 6 d.
Google
paprašė būti išklausyta per teismo posėdį.
Atsižvelgdamas į šeštosios kolegijos siūlymą ir remdamasis Procedūros reglamento 28 straipsniu Bendrasis Teismas nusprendė perduoti bylą nagrinėti išplėstinei kolegijai.
Teisėjo pranešėjo siūlymu Bendrasis Teismas nusprendė pradėti žodinę proceso dalį.
2021 m. birželio 25 d., taikydamas proceso organizavimo priemones, Bendrasis Teismas paprašė šalių atsakyti į pirmąją klausimų grupę. Šalys atsakė į šiuos klausimus dėl bylos esmės, o pagrindinės šalys pateikė rašytines pastabas dėl šių atsakymų.
2021 m. liepos 5 d. Bendrasis Teismas paprašė šalių pateikti pastabas dėl siūlomo įvairių teismo posėdžio dienų tvarkaraščio. Šis tvarkaraštis buvo pakeistas atsižvelgiant į šiuo klausimu pateiktas pastabas.
Šalims buvo pateiktas teismo posėdžio protokolas, o atitinkamai 2021 m. rugsėjo 7 d. ir rugsėjo 24 d.
Google
ir Komisija pateikė pastabas dėl šio dokumento. Bendrasis Teismas atsižvelgė į šias pastabas.
Per penkias dienas (nuo 2021 m. rugsėjo 27 d. iki spalio 1 d.) trukusį teismo posėdį pagrindinės bylos šalys ir vienuolika įstojusių į bylą šalių buvo išklausytos ir atsakė į Bendrojo Teismo žodžiu pateiktus klausimus.
C.

Šalių reikalavimai
Google
, palaikoma ADA, CCIA,
Gigaset
, HMD ir
Opera
, Bendrojo Teismo prašo:
–
panaikinti ginčijamą sprendimą;
–
nepatenkinus pirmojo reikalavimo, panaikinti arba sumažinti baudą;
–
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas;
–
priteisti iš BEUC, VDZ, BDZV,
Seznam
,
FairSearch
ir
Qwant
bylinėjimosi išlaidas, susijusias su jų įstojimu į bylą.
ADA, CCIA,
Gigaset
, HMD ir
Opera
taip pat prašo Bendrojo Teismo priteisti iš Komisijos su jų įstojimu į bylą susijusias išlaidas.
Komisija, palaikoma BEUC, VDZ, BDZV,
Seznam
,
FairSearch
ir
Qwant
, Bendrojo Teismo prašo:
–
atmesti ieškinį;
–
priteisti iš
Google
bylinėjimosi išlaidas;
–
priteisti iš ADA, CCIA,
Gigaset
, HMD ir
Opera
bylinėjimosi išlaidas, susijusias su jų įstojimu į bylą.
BEUC, VDZ, BDZV,
Seznam
,
FairSearch
ir
Quant
taip pat prašo Bendrojo Teismo priteisti iš
Google
bylinėjimosi išlaidas, susijusias su jų įstojimu į bylą.
III.

Dėl teisės
Ieškovės grindžia ieškinį šešiais pagrindais:
–
pirmasis ieškinio pagrindas grindžiamas klaidingu rinkos apibrėžimo ir dominuojančios padėties buvimo įvertinimu;
–
antrasis ieškinio pagrindas grindžiamas tuo, kad MPPS išankstinio įdiegimo sąlygos buvo klaidingai įvertintos kaip piktnaudžiavimas;
–
trečiasis ieškinio pagrindas grindžiamas tuo, kad vienintelė išankstinio įdiegimo sąlyga, įtraukta į portfeliu grindžiamas SPP, buvo klaidingai įvertinta kaip piktnaudžiavimas;
–
ketvirtasis ieškinio pagrindas grindžiamas tuo, kad
Play Store
ir
Google Search
licencijų išdavimo susiejimas su sąlyga laikytis neskaidymo įsipareigojimų buvo klaidingai įvertintas kaip piktnaudžiavimas;
–
penktasis ieškinio pagrindas grindžiamas teisės į gynybą pažeidimu;
–
šeštasis ieškinio pagrindas grindžiamas įvairių veiksnių, į kuriuos atsižvelgta apskaičiuojant baudą, klaidingu įvertinimu.
A.

Pirminės pastabos
Prieš nagrinėjant šalių argumentus reikia pateikti kelias pastabas dėl elgesio, už kurį paskirta bauda, komercinių aplinkybių, ginčijamo sprendimo teisminės kontrolės tvarkos, įrodymų pateikimo ir Bendrajam Teismui pateiktų įrodymų priimtinumo.
1.

Dėl elgesio, už kurį nubausta, komercinių aplinkybių
Internetiniame žodyne
Merriam-Webster
veiksmažodis „to google“ apibrėžiamas kaip veiksmas, kurį sudaro „naudojimasis
Google
paieškos sistema siekiant gauti informacijos apie ką nors saityne“. Nedaug įmonių gali pasigirti esančios tokios žinomos, kad jų pavadinimas būtų tapęs veiksmažodžiu, ir jau vien ši aplinkybė liudija, kokią svarbą
Google
yra įgijusi kasdieniame gyvenime.
a)

Komercinis modelis, kuriuo grindžiama paieška naudojant Google Search
Google
gauna daugiausia pajamų iš savo svarbiausio produkto: paieškos variklio
Google Search
. Išmaniuosiuose mobiliuosiuose įrenginiuose naudotojai gali naudoti
Google
Search
paieškos sistemą per programėlę
Google Search
arba kitus įėjimo taškus, pavyzdžiui, paieškos valdiklį (
search widget
) arba naršyklėje esančią adreso juostą. Ši paieškos sistema teikia bendrosios paieškos paslaugas (
general search services
) ir leidžia naudotojams ieškoti atsakymų į užklausas visame internete (ginčijamo sprendimo 94–101 ir 106 konstatuojamosios dalys).
Google
verslo modelis grindžiamas sąveika tarp, viena vertus, su internetu susijusių produktų ir paslaugų, dažniausiai siūlomų naudotojams nemokamai, ir, kita vertus, interneto reklamos paslaugų, iš kurių ji gauna didžiąją dalį pajamų. Pavyzdžiui,
Android
OS, programėlių parduotuvė
Play Store
, programa
Google Search
, naršyklė
Chrome
, el. pašto paslauga
Gmail
, turinio saugojimo ir redagavimo paslauga
Google Drive
, buvimo vietos nustatymo paslauga
Google Maps
, turinio teikimo paslauga
YouTube
yra nemokamos. Kitos paslaugos, kaip antai
Google Play Music and Movie
, yra mokamos, o dar kitos, kaip antai
YouTube
ir
Google Drive
, siūlo įsigyti mokamą
premium
versiją (ginčijamo sprendimo 107 konstatuojamoji dalis ir 65 išnaša). Pavyzdžiui, 2016 m. 88,7 % visų savo pajamų
Google
gavo iš reklamos internetu, ir 80 % šių pajamų buvo gauta per
Google
svetaines, visų pirma
Google Search
pradžios tinklalapį (ginčijamo sprendimo 105–107 konstatuojamosios dalys ir 62 išnaša).
Skirtingai nuo, pavyzdžiui, bendrovės
Apple
verslo modelio, grindžiamo vertikalia integracija ir aukštos klasės išmaniųjų mobiliųjų įrenginių pardavimu,
Google
verslo modelis visų pirma grindžiamas internetinės paieškos paslaugų naudotojų skaičiaus didinimu, kad internete galėtų būti parduodamos jos reklamos paslaugos (ginčijamo sprendimo 153 konstatuojamoji dalis).
Kai naudotojai sąveikauja su
Google
prekėmis ir paslaugomis,
Google
renka duomenis apie jų komercinę veiklą ir jų įrenginių naudojimą. Gauti duomenys apima, be kita ko, kontaktinę informaciją (vardas, pavardė, adresas, el. pašto adresas, telefono numeris); paskyros identifikavimo duomenis (vartotojo vardas ir slaptažodis); demografinę informaciją (lytis ir gimimo data); informaciją apie naudojamą kortelę arba banko sąskaitą; informaciją apie naudotojui pateiktą turinį (reklama, aplankyti puslapiai ir kt.); sąveikos duomenis, pvz., spustelėjimus; buvimo vietos duomenis, taip pat duomenis, susijusius su naudojamu įrenginiu ir operatoriumi. Šie duomenys leidžia
Google
sustiprinti gebėjimą pateikti tinkamus paieškos atsakymus ir rodyti aktualią reklamą (ginčijamo sprendimo 109–111 konstatuojamosios dalys).
b)

Veiksmai, kurių imtasi pereinant prie mobiliojo interneto
Google
verslo modelis iš pradžių buvo sukurtas asmeninių kompiuterių (AK) aplinkoje, kurioje naršyklė buvo pagrindinis prieigos prie interneto taškas. 2000-ųjų viduryje
Google
suprato, kad mobiliojo interneto plėtra iš esmės pakeis naudotojų įpročius, ypač atsižvelgiant į geografinės buvimo vietos nustatymo teikiamas galimybes.
Ši numatoma plėtra paskatino
Google
įgyvendinti strategiją, kuria siekiama numatyti šio pokyčio poveikį ir užtikrinti, kad naudotojai paiešką mobiliuosiuose įrenginiuose vykdytų naudodami
Google Search
(ginčijamo sprendimo 112–117 konstatuojamosios dalys). Ši strategija turėjo keletą aspektų.
Pirma, 2005 m.
Google
įsigijo įmonę, kuri pirmoji sukūrė
Android
OS, ir perėmė jos vystymą bei palaikymą (ginčijamo sprendimo 120–123 konstatuojamosios dalys).
Android
OS nemokamai siūloma OĮG, MRTO ir programėlių kūrėjams pagal atvirosios programinės įrangos licenciją (AOSP licencija) (ginčijamo sprendimo 124 konstatuojamoji dalis).
Android
OS taip pat yra dalis „ekosistemos“, apimančios kitus elementus, pavyzdžiui, visas
Google Mobile
paslaugas (GMS komplektas arba
Google Mobile Services
, toliau – GMS komplektas) (žr. ginčijamo sprendimo 133 konstatuojamąją dalį), tarp kurių yra, be kita ko, programėlių parduotuvė
Play Store
, programėlė
Google Search
ir naršyklė
Chrome
. Pirmosios komercinės
Android
įrenginių versijos buvo išleistos 2008–2009 m.
Antra, 2007 m.
Google
sudarė sutartį su
Apple
, pagal kurią
Google Search
tapo numatytąja bendrosios paieškos paslauga visuose
Apple
išmaniuosiuose mobiliuosiuose įrenginiuose nuo to laiko, kai buvo išleistas
iPhone
. Dėl šios sutarties 2010 m.
Google Search
teko daugiau nei pusė viso
iPhone
interneto srauto ir beveik trečdalis viso mobiliojo interneto srauto (ginčijamo sprendimo 118 ir 119 konstatuojamosios dalys).
Be to,
Google
taip pat vykdo veiklą
Google Android
įrenginių gamybos srityje – leidžia
Nexus
ir
Pixel
serijas (ginčijamo sprendimo 152 ir 153 konstatuojamosios dalys).
c)

Vienas pažeidimas, apimantis kelis aspektus
Šioje byloje Komisija nusprendė, kad tam tikri
Google
įgyvendintos strategijos, skirtos pritaikyti jos verslo modelį prie perėjimo prie mobiliojo ryšio interneto, aspektai reiškė piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi.
Taip buvo dėl ginčijamų apribojimų, kuriuos
Google
nustatė OĮG ir ORM siekdama užtikrinti, kad srautas
Google Android
įrenginiuose būtų nukreiptas į
Google Search
paieškos sistemą. Komisijos nuomone, dėl tokių veiksmų
Google
konkurentai, pavyzdžiui,
Qwant
ar
Seznam
, neteko galimybės konkuruoti savo pranašumais, o Europos vartotojai neteko veiksmingos konkurencijos teikiamos naudos, pavyzdžiui, galimybės naudotis paieškos sistema, kurioje pirmenybė teikiama privatumo apsaugai, kuri pritaikyta prie kalbinių ypatumų ar kurioje pirmenybė teikiama pridėtinę vertę turinčiam turiniui, visų pirma informacijos srityje.
Kaip nurodyta pirmiau, remiantis ginčijamo sprendimo 11–13 skirsniais, ginčijami apribojimai buvo trejopo pobūdžio:
–
į MPPS įtraukti apribojimai, pagal kuriuos
Google
reikalavo, kad OĮG iš anksto įdiegtų jos bendrosios paieškos (
Google Search
) ir naršymo (
Chrome
) programėles, kad galėtų gauti jos internetinės programėlių parduotuvės (
Play Store
) naudojimo licenciją;
–
į SNĮ įtraukti apribojimai, pagal kuriuos OĮG, norintys iš anksto įdiegti
Google
programėles, negalėjo pardavinėti įrenginių, kuriuose veikė
Google
nepatvirtintos
Android
versijos;
–
į portfeliu grindžiamas SPP įtraukti apribojimai, pagal kuriuos
Google
suteikė OĮG ir MRTO procentinę dalį pajamų iš reklamos, jeigu šie gamintojai ir operatoriai sutiko iš anksto nediegti konkuruojančios bendrosios paieškos paslaugos bet kuriame įrenginyje, priklausančiame bendrai sutartam portfeliui.
Komisijos nuomone, ginčijami apribojimai buvo dalis bendros
Google
strategijos, kuria ji siekė sustiprinti savo dominuojančią padėtį bendrosios internetinės paieškos rinkoje tuo metu, kai reikšmingai didėjo mobiliojo interneto svarba (žr. ginčijamo sprendimo 14 skirsnį).
Šios strategijos tikslas buvo išsaugoti galimybę, kad vartotojai, atlikdami bendrąją paiešką internete, naudotų
Google
paieškos sistemą, o tai užtikrintų jai ne tik atitinkamų reklamos pajamų, bet ir informacijos, reikalingos jos paslaugoms pagerinti, gavimą. Nors naudotos priemonės buvo įvairios ir sąveikavo tarpusavyje, tikslas iš esmės būtų išlikęs toks pat:
–
MPPS tikslas buvo suteikti
Google
galimybę užtikrinti, kad parduodamuose
Google Android
įrenginiuose būtų įdiegta programa
Google Search
ir naršyklė
Chrome
– du pagrindiniai bendrosios paieškos įėjimo taškai; taigi, iš anksto įdiegus šias programėles,
Google
galėjo pasinaudoti su jomis susijusiu „siekiu išlaikyti
status quo
“, o tai turėjo reikšmingą poveikį konkurencijai, visų pirma sumažinant vartotojams siūlomas pasirinkimo galimybes;
–
SNĮ tikslas buvo sudaryti
Google
galimybę išvengti sprendimų, kai
Android
OS galėtų būti naudojama jos nenaudai; taigi bendrovei
Amazon
nepavyko pasinaudoti
Android
, kad vystytų savo sprendimus dėl atitinkamų programėlių ir paslaugų;
–
portfeliu grindžiamų SPP, kurios, reikia pripažinti, neapėmė visų
Google Android
įrenginių ir buvo įgyvendinamos tik trumpą laiką, tikslas buvo leisti
Google
gauti tai, kas formaliai nebuvo numatyta kitose sutartyse, t. y. išimtinumą; pagal šias pajamų pasidalijimo sutartis svarbiausi OĮG ir MRTO įsipareigojo iš anksto įdiegti tik paieškos sistemą
Google Search
.
Taip pat verta pabrėžti svarbų ginčijamame sprendime, visų pirma jo 738 ir 739 konstatuojamose dalyse ir 14.2 punkte, Komisijos nurodytų motyvų aspektą.
Komisija nustatė trijų rūšių ginčijamus apribojimus MPPS, SNĮ ir portfeliu grindžiamose SPP ir nusprendė, kad dėl jų buvo padaryti „keturi atskiri SESV 102 straipsnio pažeidimai“.
Komisija taip pat nusprendė, kad šiais apribojimais ir iš jų kylančiais pažeidimais buvo siekiama to paties tikslo, jie papildė vieni kitus ir buvo tarpusavyje priklausomi. Taigi visi šie veiksmai sudarė „vieną tęstinį pažeidimą“, už kurį buvo paskirta viena bauda.
Taigi toks pažeidimas turėjo kelis aspektus, kurių kiekvienas laikui bėgant kito pagal savo parametrus, tačiau juos visus sieja bendras tikslas – užtikrinti, kad
Google
turėtų geriausią įmanomą prieigą prie bendrųjų paieškų, kurias vartotojai atlieka išmaniuosiuose mobiliuosiuose įrenginiuose. Be to, įvairių šio pažeidimo epizodų derinys turėjo reikšmingą „kumuliacinį poveikį“. Konkrečiai kalbant, ginčijamų apribojimų poveikis keitėsi nuo to momento, kai pagal MPPS leidžiamą užtikrintą buvimą (kuris vis dėlto nebuvo išimtinis) sustiprino pagal SPP suteikiamas išimtinumas.
2.

Dėl teisminės kontrolės tvarkos
Reikėtų priminti, kad Komisijos sprendimų, susijusių su procedūra pagal SESV 101 ir 102 straipsnius, teisminės kontrolės sistemą sudaro SESV 263 straipsnyje nustatyta institucijų aktų teisėtumo kontrolė, kuri pagal SESV 261 straipsnį ieškovų prašymu gali būti papildyta, Bendrajam Teismui įgyvendinat neribotą jurisdikciją, kiek tai susiję su šioje srityje Komisijos paskirtomis sankcijomis (žr. 2018 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo InfineonTechnologies / Komisija,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
a)

Išsami visų svarbių aspektų kontrolė
SESV 263 straipsnyje numatyta teisėtumo kontrolė taikoma visiems Komisijos sprendimų, susijusių su procedūra pagal SESV 101 ir 102 straipsnius, elementams, kurių išsamią kontrolę tiek teisės, tiek faktų požiūriu užtikrina Bendrasis Teismas, atsižvelgdamas į ieškovo nurodytus pagrindus ir visas reikšmingas aplinkybes (žr. 2018 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo Infineon Technologies / Komisija,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo klausimu, kadangi sprendimu skiriama bauda ir periodinė bauda už konkurencijos teisės pažeidimą, Sąjungos teismai turi patikrinti ne tik Komisijos pateiktų įrodymų faktinį teisingumą, patikimumą ir nuoseklumą, bet ir tai, ar šie įrodymai apima visus esminius duomenis, į kuriuos reikia atsižvelgti vertinant pažeidimą sudarančių aplinkybių buvimą, ir ar jie gali pagrįsti Komisijos ginčijamame sprendime pateiktą jų aiškinimą (šiuo klausimu žr. 2011 m. gruodžio 8 d. Sprendimo Chalkor / Komisija,
C‑386/10 P
,
EU:C:2011:815
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Skirtingai nei, pavyzdžiui, perspektyvinė analizė, kurios reikia norint išnagrinėti numatomą koncentraciją, kai reikia nuspėti įvykius, kurie, daugiau ar mažiau tikėtina, įvyks ateityje, jei nebus priimtas sprendimas uždrausti siūlomą susijungimą arba nustatyti jo sąlygas, Komisija, siekdama nubausti už piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi, paprastai nagrinėja praeities įvykius, apie kuriuos neretai turima daug įrodymų, leidžiančių suprasti jų priežastis ir įvertinti poveikį veiksmingai konkurencijai (šiuo klausimu žr. 2005 m. vasario 15 d. Sprendimo Komisija / Tetra Laval,
C‑12/03 P
,
EU:C:2005:87
,
punktą).
Tokiu atveju Komisija turi įrodyti ne tik tai, kad buvo piktnaudžiauta, bet ir piktnaudžiavimo trukmę. Kalbant konkrečiai, Komisija turi įrodyti konstatuotą pažeidimą ir pateikti įrodymų, teisiškai pakankamai patvirtinančių pažeidimą sudarančių aplinkybių buvimą (šiuo klausimu žr.2011 m. spalio 5 d. Sprendimo Romana Tabacchi / Komisija,
T‑11/06
,
EU:T:2011:560
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2015 m. liepos 15 d. Sprendimo Trafilerie Meridionali / Komisija,
T‑422/10
,
EU:T:2015:512
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo klausimu kilus abejonių, teismas jas turėtų vertinti įmonės, kuriai skirtas pažeidimą konstatuojantis sprendimas, naudai. Taigi teismas negali pripažinti, kad Komisija pateikė pakankamai nagrinėjamo pažeidimo buvimo įrodymų, jei šiuo klausimu dar yra abejonių, ypač kai nagrinėjamas ieškinys dėl sprendimo, kuriuo paskirta bauda, panaikinimo arba pakeitimo (šiuo klausimu žr. 2011 m. spalio 5 d. Sprendimo Romana Tabacchi / Komisija,
T‑11/06
,
EU:T:2011:560
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2015 m. liepos 15 d. Sprendimo Trafilerie Meridionali / Komisija,
T‑422/10
,
EU:T:2015:512
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Jei Komisija konstatuoja konkurencijos taisyklių pažeidimą remdamasi prielaida, kad nustatytų faktinių aplinkybių negalima paaiškinti kitaip nei antikonkurenciniu elgesiu, teismas turi panaikinti tokį sprendimą, jei atitinkamos įmonės pateikia argumentus, kurie leidžia kitaip pažvelgti į Komisijos nustatytas faktines aplinkybes ir pateikti kitokį tikėtiną faktinių aplinkybių paaiškinimą nei tas, kurį pateikė Komisija darydama išvadą dėl pažeidimo buvimo. Tokiu atveju negalima konstatuoti, kad Komisija pateikė konkurencijos teisės pažeidimo įrodymų (šiuo klausimu žr. 1984 m. kovo 28 d. Sprendimo Compagnie royale asturienne des mines ir Rheinzink / Komisija,
29/83 ir 30/83
,
EU:C:1984:130
,
punktą ir 1993 m. kovo 31 d. Sprendimo Ahlström Osakeyhtiö ir kt. / Komisija,
C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 ir C‑125/85–C‑129/85
,
EU:C:1993:120
,
ir
punktus).
Kilus abejonių dėl pažeidimą sudarančių faktinių aplinkybių buvimo, reikia atsižvelgti į nekaltumo prezumpcijos principą, kuris yra viena iš Sąjungos teisinės sistemos saugomų teisių ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 48 straipsnio 1 dalyje įtvirtintų pagrindinių teisių. Atsižvelgiant į nagrinėjamų pažeidimų pobūdį, su jais susijusių sankcijų pobūdį ir griežtumo laipsnį, nekaltumo prezumpcijos principas taikomas ir procedūroms dėl įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių pažeidimų, per kurias gali būti skirtos vienkartinės arba periodinės baudos. Taigi Komisija turi pateikti tikslių ir nuoseklių įrodymų, patvirtinančių, kad nurodytas pažeidimas tikrai buvo padarytas (šiuo klausimu žr. 2011 m. spalio 5 d. Sprendimo Romana Tabacchi / Komisija,
T‑11/06
,
EU:T:2011:560
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2015 m. liepos 15 d. Sprendimo Trafilerie Meridionali / Komisija,
T‑422/10
,
EU:T:2015:512
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Vis dėlto, nors būtina, kad Komisija pateiktų tikslių ir nuoseklių įrodymų, pagrindžiančių tvirtą įsitikinimą, kad buvo padarytas pažeidimas, reikia pabrėžti, kad ne kiekvienas Komisijos pateiktas įrodymas būtinai turi atitikti šiuos kriterijus kiekvieno pažeidimo epizodo atveju. Pakanka, kad šį reikalavimą atitiktų bendrai vertinama visuma įrodymų, kuriais remiasi ši institucija (šiuo klausimu žr. 2017 m. sausio 26 d. Sprendimo Komisija / Keramag Keramische Werke ir kt.,
C‑613/13 P
,
EU:C:2017:49
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
b)

Neribota jurisdikcija, kiek tai susiję su bauda
Neribota jurisdikcija, Sąjungos teismui suteikta pagal 2002 m. gruodžio 16 d. Reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų Sutarties 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (
OL L 1, 2003, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 31 straipsnį remiantis SESV 261 straipsniu, be sankcijos teisėtumo paprastos kontrolės, teismui leidžia pakeisti Komisijos vertinimą savuoju ir atitinkamai panaikinti, sumažinti ar padidinti skirtą vienkartinę ar periodinę baudą (žr. 2018 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo Infineon Technologies / Komisija,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Siekdamas įvykdyti kontrolės pasinaudojant neribota jurisdikcija, kaip tai suprantama pagal Pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnį, reikalavimus dėl baudos, Sąjungos teismas, įgyvendindamas SESV 261 ir 263 straipsniuose numatytus įgaliojimus, privalo išnagrinėti visus su teisės ar fakto klausimais susijusius prieštaravimus, kuriais siekiama parodyti, kad baudos dydis neatitinka pažeidimo sunkumo ir trukmės (žr. 2018 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo Infineon Technologies / Komisija,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šiomis aplinkybėmis buvo nuspręsta, be kita ko, kad pažeidimo sunkumas turi būti vertinamas individualiai ir kad nustatant baudų dydį reikia įvertinti pažeidimo trukmę ir visus veiksnius, į kuriuos atsižvelgiama vertinant jo sunkumą, pavyzdžiui, aptariamos įmonės elgesį, jos vaidmenį derinant veiksmus, kuriais piktnaudžiaujama, pelną, kurį ji galėjo gauti iš šių veiksmų, ar antikonkurencinių veiksmų intensyvumą (šiuo klausimu žr. 2018 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo Technologies / Komisija,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo tikslu nereikalaujama, kad Bendrasis Teismas taikytų Komisijos baudų apskaičiavimo gaires (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Trafilerie Meridionali / Komisija,
C‑519/15 P
,
EU:C:2016:682
,
–
punktus).
Apibendrinant galima pasakyti, kad Sąjungos teismas, net ir nepanaikinęs ginčijamo akto, gali jį pakeisti, kad panaikintų, sumažintų arba padidintų paskirtą baudą. Ši jurisdikcija įgyvendinama atsižvelgiant į visas faktines aplinkybes. Tai reiškia, kad Sąjungos teismas turi teisę įgyvendinti savo neribotą jurisdikciją, kai jis vertina baudos dydį, nes šios jurisdikcijos įgyvendinimas reiškia, kad Sąjungos teismui galutinai perduodama teisė skirti sankcijas (žr. 2016 m. liepos 7 d. Nutarties Westfälische Drahtindustrie ir Pampus Industriebeteiligungen / Komisija,
C‑523/15 P
,
EU:C:2016:541
,
–
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
3.

Dėl įrodymų pateikimo ir įvairių šiuo klausimu ginčijamų aspektų
Šiame ieškinyje ir Komisija, ir
Google
ginčija jų ar įstojusių į bylą šalių pateiktų tam tikrų argumentų ir įrodymų reikšmingumą ar priimtinumą.
Tai pasakytina, pavyzdžiui, apie tam tikrus
Google
vadovaujančias pareigas einančio darbuotojo, kito darbuotojo arba suinteresuotojo asmens pareiškimus; tam tikrus trečiojo asmens pareiškimus ar išvadas, pateiktas šalies prašymu remiantis šio trečiojo asmens kaip eksperto statusu, ir dokumentus, parengtus siekiant įrodyti ginčijamame sprendime nurodytą faktinę aplinkybę, kuri gali būti apibūdinama kaip gerai žinoma ir yra ginčijama Bendrajame Teisme, konkrečiai – psichologijoje vartojama sąvoka „siekis išlaikyti
status quo
“ (angl. „status quo bias“), skirta apibūdinti neracionalų elgesį, paaiškinantį nenorą keistis. Tas pats pasakytina apie dokumentus, parengtus remiantis pačios įmonės vidaus informacija ir pateiktus siekiant patvirtinti ar paneigti ginčijamame sprendime ar šiame ieškinyje esantį teiginį.
Šiuo klausimu, pirma, reikia priminti, kad Komisijos sprendimo, susijusio su SESV 101 ir 102 straipsnių taikymo procedūra, teisėtumo kontrolė atliekama atsižvelgiant į visas ieškovo nurodytas aplinkybes, nesvarbu, ar jos susiklostė prieš priimant ginčijamą sprendimą, ar jį priėmus, ar jos buvo nurodytos per administracinę procedūrą, ar pirmą kartą pareiškiant ieškinį Bendrajame Teisme, jei šios aplinkybės yra svarbios (šiuo klausimu žr. 2016 m. sausio 21 d. Sprendimo Galp Energía España ir kt. / Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Be to, įgyvendindamas neribotą jurisdikciją, Bendrasis Teismas sprendimo priėmimo dieną turi įvertinti, ar ieškovui buvo skirta tinkama bauda (šiuo klausimu žr. 2014 m. liepos 11 d. Sprendimo Esso ir kt. / Komisija,
T‑540/08
,
EU:T:2014:630
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Šiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas turi teisę atsižvelgti į visas faktines aplinkybes, kurios, jo manymu, yra reikšmingos, nesvarbu, ar jų atsirado iki sprendimo priėmimo, ar vėliau (2016 m. liepos 7 d. Nutarties Westfälische Drahtindustrie ir Pampus Industriebeteiligungen / Komisija,
C‑523/15 P
,
EU:C:2016:541
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Nagrinėjamu atveju iš šių principų matyti, kad nors argumentai ir su jais susiję įrodymai, kuriuos ieškovės pirmą kartą pateikė Bendrajame Teisme, yra svarbūs jo atliekamam vertinimui, jie negali būti atmesti remiantis tuo, kad jie nebuvo prieš tai pateikti Komisijai per administracinę procedūrą.
Šiuo aspektu primintina, kad Sąjungos teisėje galioja laisvo įrodymų vertinimo principas, pagal kurį, pirma, jeigu įrodymas gautas teisėtai, jo priimtinumas negali būti ginčijamas Bendrajame Teisme, ir, antra, vienintelis reikšmingas kriterijus vertinant teisėtai pateiktų įrodymų įrodomąją galią yra jų patikimumas (žr. 2018 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo Infineon Technologies / Komisija,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Pagal šį principą šioje byloje Bendrajam Teismui nėra priežasties manyti, kad įvairūs šalių pateikti įrodymai nebuvo gauti teisėtai arba kad jie nėra pakankamai patikimi, kad į juos būtų galima atsižvelgti atliekant vertinimą.
Šiuo klausimu dėl įvairių įrodymų, kurie buvo ginčijami, įrodomosios galios galima pažymėti tai, kas nurodyta toliau.
Visų pirma, kalbant apie
Google
vadovaujančias pareigas einančio darbuotojo, kito darbuotojo ar suinteresuotojo asmens pareiškimus, reikia pažymėti, kad, nors negalima teigti, jog šie pareiškimai neturi jokios įrodomosios galios, jais siekiama sumažinti su procedūra susijusios įmonės atsakomybę arba ją patvirtinti, siekiant ją apginti arba pareikšti prieštaravimus, atsižvelgiant į pareiškimą padariusios šalies konkrečius interesus. Taigi nors šie pareiškimai turi įrodomąją galią, ji turi būti vertinama atsižvelgiant į įvairių dokumentų, kaip antai elektroninių laiškų ar kitų vidaus dokumentų, tiesiogiai susijusių su nagrinėjamu laikotarpiu ir faktinėmis aplinkybėmis, įrodomąją galią.(šiuo klausimu žr. 2008 m. liepos 8 d. Sprendimo Lafarge / Komisija,
T‑54/03
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2008:255
,
punktą).
Be to, kalbant apie pareiškimus ar išvadas, kurias šalies prašymu trečiasis asmuo pateikė turėdamas eksperto statusą, reikia pažymėti, kad tokių dokumentų įrodomoji galia vertinama keliais aspektais. Pirma, jų autorius turi užtikrinti, kad būtų nurodyta jo kvalifikacija ir patirtis, bei paaiškinti, kodėl ši kvalifikacija yra svarbi pateikiant nuomonę nagrinėjamu klausimu. Antra, šios nuomonės tekste turi būti nurodytos priežastys, dėl kurių į ją verta atsižvelgti, nesvarbu, ar tai būtų naudotos metodikos patikimumas, ar atsakymo į šį klausimą svarba šios bylos tikslais. Bendrasis Teismas išnagrinėjo šiuos dokumentus šioje byloje atsižvelgdamas būtent į šiuos principus ir šalių šiuo klausimu pateiktas pastabas.
Galiausiai, kalbant apie dokumentus, pateiktus siekiant įrodyti ginčijamame sprendime nurodytą faktą, kuris gali būti laikomas visuotinai žinomu, pažymėtina, kad pagal jurisprudenciją jie turi būti laikomi priimtinais (šiuo klausimu žr. 2020 m. vasario 5 d. Sprendimo Hickies / EUIPO (Bato raištelio forma),
T‑573/18
,
EU:T:2020:32
,
punktą). Iš esmės tokie dokumentai tik įrodo esant bendrą sutarimą dėl įprastos reikšmės, paprastai suteikiamos sąvokai „siekis išlaikyti
status quo
“, kuria rėmėsi kai kurios įmonės ir kurią Komisija nurodė ginčijamame sprendime.
Trečia, reikia konstatuoti, kad nors pagal Procedūros reglamento 85 straipsnį įrodymai ir pasiūlymai pateikti įrodymų iš esmės pateikiami pirmą kartą pasikeičiant procesiniais dokumentais, pagrindinės šalys dublike ir triplike dar gali juos pateikti savo argumentams pagrįsti arba išimties tvarka iki žodinės proceso dalies pabaigos, jeigu vėlavimas juos pateikti yra pagrįstas. Vis dėlto iš jurisprudencijos matyti, kad pateikiant paneigiamuosius įrodymus ir pasiūlymus pateikti papildomų įrodymų, kitai šaliai atsiliepime į ieškinį pateikus paneigiančius įrodymus, šioje nuostatoje numatyta senaties taisyklė netaikoma. Ši nuostata susijusi su pasiūlymais pateikti naujų įrodymų ir turi būti aiškinama atsižvelgiant į šio Procedūros reglamento 92 straipsnio 7 dalį, kurioje aiškiai numatyta, kad galima pateikti paneigiamųjų įrodymų arba papildyti anksčiau pateiktus pasiūlymus pateikti įrodymų (šiuo klausimu žr. 1998 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Baustahlgewebe / Komisija,
C‑185/95 P
,
EU:C:1998:608
,
ir
punktus ir 2006 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Westfalen Gassen Nederland / Komisija,
T‑303/02
,
EU:T:2006:374
,
punktą).
Šioje byloje išnagrinėjus įvairius šalių arba įstojusių į bylą šalių pateiktus prieštaravimus, kuriais ginčijamas pagrindinių šalių pateiktų tam tikrų argumentų ir susijusių įrodymų reikšmingumas arba priimtinumas, akivaizdu, kad visus šiuos prieštaravimus ir įrodymus galima atmesti dėl to, kad šie argumentai ir įrodymai susiję su rungimosi principo įgyvendinimu, nes suinteresuotosios šalys juos pateikė, siekdamos atsakyti į Bendrajam Teismui ką tik pateiktą paneigiamąjį argumentą ar įrodymą.
Šiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas konstatuoja, kad įrodymai, kurie buvo pirmą kartą pateikti ieškinyje, arba faktinės aplinkybės, kuriomis remtasi, ar įrodymai, pateikti siekiant paneigti kitos šalies vykstant procesui pateiktus argumentus, jei jie reikalingi atsižvelgiant į vidaus duomenis arba siekiant įrodyti bendrai žinomą faktą, negali būti pripažinti nepriimtinais ir kad jų reikšmingumą vėliau galima įvertinti nagrinėjant įvairius ieškinio pagrindus, pateiktus ginčijant ginčijamą sprendimą.
Atsižvelgiant būtent į šiuos argumentus reikia išnagrinėti įvairius pagrindus, kuriuos
Google
pateikė ieškiniui pagrįsti, ir visus šalių pateiktus įrodymus.
B.

Dėl ieškinio pirmojo pagrindo, grindžiamo klaidingu rinkos apibrėžimo ir dominuojančios padėties buvimo vertinimu
Pirmajame ieškinio pagrinde, kurį sudaro trys dalys,
Google
prieštarauja Komisijai, kad ši padarė kelias vertinimo klaidas apibrėžiant atitinkamas rinkas ir vėliau vertinant
Google
dominuojančią padėtį kai kuriose iš šių rinkų.
1.

Aplinkybės
Pirmiausia, siekiant įvertinti „ekosistemų“ tarpusavio konkurencijos sąvoką, kurią pateikdama šį pagrindą konkrečiai nurodo
Google
, reikia priminti svarbiausią aspektą apibrėžiant atitinkamą rinką piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi srityje, ir tada išnagrinėti konkrečias šios bylos aplinkybes.
a)

Atitinkamos rinkos, dominuojančios padėties ir konkurencinių suvaržymų sąvokos, ypač esant „ekosistemai“
Reikia priminti, kad pagal SESV 102 straipsnį apibrėžiant atitinkamą rinką siekiama nustatyti ribas, kurių neperžengiant reikia aiškintis, ar atitinkama įmonė gali veikti gana nepriklausomai nuo savo konkurentų, klientų ir vartotojų (žr. 2020 m. sausio 30 d. Sprendimo Generics (UK) ir kt.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Taigi atitinkamos rinkos nustatymas iš esmės yra būtina sąlyga, kad būtų galima įvertinti, ar atitinkama įmonė užima dominuojančią padėtį. Tai reiškia, kad iš pradžių reikia apibrėžti prekes ar paslaugas, kurios priklauso atitinkamai rinkai (toliau – prekių rinka), o tada šios rinkos geografinę aprėptį (žr. 2020 m. sausio 30 d. Sprendimo Generics (UK) ir kt.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Kalbant apie prekių rinką, atitinkamos rinkos sąvoka reiškia, kad gali egzistuoti veiksminga konkurencija tarp ją sudarančių prekių ir paslaugų, ir tam būtinas visų tos pačios rinkos prekių ar paslaugų pakankamas tarpusavio pakeičiamumas tam pačiam naudojimui. Pakeičiamumas arba sukeičiamumas vertinamas atsižvelgiant ne tik į objektyvius atitinkamų prekių ar paslaugų požymius. Taip pat reikia atsižvelgti į konkurencijos sąlygas ir paklausos bei pasiūlos rinkoje struktūrą (žr. 2020 m. sausio 30 d. Sprendimo Generics (UK) ir kt.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Pagal geografinę aprėptį atitinkama rinka atitinka teritoriją, kurioje konkurencijos sąlygos yra panašios ir sudaro pakankamai vienodą visumą, kad ją būtų galima vertinti bendrai, ir būtų galima įvertinti atitinkamos įmonės ekonominio pajėgumo poveikį (šiuo klausimu žr. 1978 m. vasario 14 d. Sprendimo United Brands ir United Brands Continentaal / Komisija,
27/76
,
EU:C:1978:22
,
,
,
ir
punktus).
Taikant šiuos principus, SESV 102 straipsnyje nurodyta dominuojanti padėtis yra susijusi su įmonės turima ekonomine galia, suteikiančia jai galimybę užkirsti kelią veiksmingos konkurencijos išlaikymui atitinkamoje rinkoje, sudarant jai galimybę elgtis gana nepriklausomai nuo savo konkurentų, klientų ir galiausiai vartotojų (1978 m. vasario 14 d. Sprendimo United Brands ir United Brands Continentaal / Komisija,
27/76
,
EU:C:1978:22
,
punktas).
Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad nustatant atitinkamą rinką ir atitinkamos įmonės toje rinkoje užimamą dominuojančią padėtį, siekiama ne tik nustatyti tai rinkai būdingų vidinių konkurencinių suvaržymų realumą ir mastą, bet ir patikrinti, ar nėra išorinių konkurencinių apribojimų dėl kitų prekių, paslaugų ar teritorijų nei tos, kurios yra nagrinėjamos atitinkamos rinkos dalis.
Apskritai Komisijai svarbu nustatyti ir apibrėžti ribas, kurių neperžengiant vyksta konkurencija tarp įmonių, siekiant nustatyti, ar atitinkama įmonė gali veikti gana nepriklausomai nuo veiksmingos konkurencijos keliamų suvaržymų.
Kaip jau yra pažymėjęs Teisingumo Teismas, prekių ar paslaugų tarpusavio pakeičiamumas ir sukeičiamumas natūraliai yra dinamiški, nes nauja prekių ar paslaugų pasiūla gali pakeisti prekių ar paslaugų, kurios buvo laikomos pakeičiamomis ar sukeičiamomis su rinkoje jau esančia preke ar paslauga, sampratą ir taip pateisinti naują atitinkamos rinkos ribų apibrėžimą (2020 m. sausio 30 d. Sprendimo Generics (UK) ir kt.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
punktas).
Vis dėlto atliekant tokį vertinimą būtina, kad būtų pakankamas atitinkamą rinką sudarančių prekių ar paslaugų ir prekių ar paslaugų, skirtų tos rinkos paklausai patenkinti, pakeičiamumas. Taip būtų tuo atveju, jei alternatyvias prekes ar paslaugas siūlantis subjektas galėtų per trumpą laiką patenkinti paklausą pakankamai galingai, kad sudarytų rimtą atsvarą atitinkamos įmonės turimai galiai atitinkamoje rinkoje (šiuo klausimu žr. 2020 m. sausio 30 d. Sprendimo Generics (UK) ir kt.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
ir
punktus).
Nors tam tikromis aplinkybėmis gali būti tikslinga išnagrinėti išorinį suvaržymą, kuriuo galėtų būti alternatyvi pasiūla, taip pat svarbu atsižvelgti į tam tikroms situacijoms būdingus ypatumus, ypač tais atvejais, kai kelios rinkos persipina tarpusavyje.
Nors pirmiau išdėstyti principai ir toliau taikomi apibrėžiant aiškius ir skaidrius atitinkamos rinkos ir dominuojančios padėties sąvokų analizės pagrindus, kartais jas taikant reikalingas išsamesnis tyrimas, kai rinkos ne tik išskaidomos į segmentus, kad būtų galima geriau įvertinti šiose rinkose esamus konkurencinius suvaržymus ir atitinkamos įmonės turimą ekonominę galią.
Taip visų pirma yra tokiose rinkose kaip nagrinėjamoji šioje byloje, t. y. rinkose, priskiriamose skaitmeninei ekonomikai, kuriose tradiciniai parametrai, pavyzdžiui, prekių ar paslaugų kaina arba atitinkamos įmonės užimama rinkos dalis gali būti mažiau svarbūs nei tradicinėse rinkose, palyginti su kitais kintamaisiais, pavyzdžiui, inovacijomis, prieiga prie duomenų, daugiašališkumu, naudotojų elgsena arba tinklo poveikiu.
Taigi esant skaitmeninei „ekosistemai“, kai kartu veikia kelios kategorijos tiekėjų, klientų ir vartotojų ir kai jie sąveikauja vienoje platformoje, ekosistemą sudarančių atitinkamų rinkų prekės ar paslaugos gali dubliuotis arba būti susijusios tarpusavyje dėl jų horizontalaus ar vertikalaus papildomumo. Šios atitinkamos rinkos, vertinamos kartu, taip pat gali turėti pasaulinį aspektą, atsižvelgiant į jų sudedamąsias dalis jungiančią sistemą ir visus šioje sistemoje esamus ar kitų sistemų sukeliamus konkurencinius suvaržymus.
Taigi, norint nustatyti konkurencijos sąlygas, svarbias vertinant atitinkamos įmonės turimą ekonominę galią, gali prireikti atlikti kelių lygių arba kelių krypčių tyrimą, kad būtų galima nustatyti įvairių konkurencinių suvaržymų, kurie gali būti taikomi šiai įmonei, realumą ir mastą.
Apibendrinant, atsižvelgiant į šalių argumentus ir ginčijamame sprendime išdėstytus motyvus, nagrinėjant šį ieškinio pagrindą svarbu nustatyti, ar
Google
, naudodamasi Komisijos jai suteiktais įgaliojimais atitinkamose rinkose, iš tikrųjų galėjo veikti gana nepriklausomai nuo įvairių veiksnių, galinčių varžyti jos elgesį.
Google
nuomone, kaip ji iš esmės teigė per administracinę procedūrą ir kaip ji vėl tvirtina pateikdama šį pagrindą, Komisija turėjo atsižvelgti į jos teiginius, kad dėl
Apple
ekosistemos daromo konkurencinio spaudimo
Google
neturėjo galios užkirsti kelio veiksmingai konkurencijai atitinkamose rinkose, susijusiose su
Android
ekosistema.
b)

Atskiros, bet tarpusavyje susijusios rinkos
Šioje byloje pirmiausia reikia pažymėti, kad Komisija nustatė keturių rūšių atitinkamas rinkas (ginčijamo sprendimo 217 ir 402 konstatuojamosios dalys): pirma, pasaulinę licencijuojamų OS rinką (išskyrus Kiniją), t. y. išmaniųjų mobiliųjų įrenginių operacinių sistemų licencijavimo rinką (žr. šio sprendimo 3 punktą; toliau – licencijuojamų OS rinka); antra, pasaulinę (išskyrus Kiniją)
Android
programėlių parduotuvių rinką; trečia, įvairias nacionalines (EEE) bendrosios paieškos paslaugų teikimo rinkas; ir, ketvirta, pasaulinę interneto naršyklių, sukurtų naudoti mobiliuosiuose įrenginiuose ir nesusietų su konkrečia OS (toliau – mobiliojo interneto naršyklės), rinką.
Tada Komisija konstatavo, kad
Google
užėmė dominuojančią padėtį pirmose trijose rinkose (ginčijamo sprendimo 439 konstatuojamoji dalis), t. y. kad
Google
galėjo šiose rinkose veikti gana nepriklausomai nuo savo konkurentų, klientų ir vartotojų.
Atlikdama šią analizę, Komisija atsižvelgė, be kita ko, į
Apple
daromą konkurencinį spaudimą
Google
, ir kvalifikavo jį kaip „netiesioginį“, nes jis buvo daromas naudotojų ir programėlių kūrėjų lygmeniu (ginčijamo sprendimo 242 konstatuojamoji dalis), ir pripažino jį „nepakankamu“, kad būtų galima suabejoti
Google
dominuojančiomis padėtimis atitinkamose rinkose (ginčijamo sprendimo 243, 322, 479–559 ir 652–672 konstatuojamosios dalys). Ginčijamame sprendime teigiama,
Apple
ir iOS ekosistema negalėjo daryti pakankamo konkurencinio spaudimo
Google
ir
Android
ekosistemai.
Šiuo klausimu pirmiausia reikia pažymėti, kad dėl praktinių sumetimų ir nedarant poveikio jos pozicijai šiuo klausimu, ieškinyje
Google
nurodo nusprendusi neginčyti ginčijamame sprendime padarytos išvados dėl savo dominavimo įvairiose nacionalinėse bendrosios paieškos paslaugų rinkose.
Kadangi šiuo klausimu nepateikta jokių argumentų, išskyrus
Google
vėliau pateiktą trumpą pastabą dėl Komisijos nagrinėtų konkurencijos sąlygų bendrosios paieškos paslaugų rinkoje Čekijoje, kurioje
Google
rinkos dalis neginčijamai yra mažesnė nei kitose EEE rinkose, Bendrajam Teismui nereikia kvestionuoti ginčijamo sprendimo 674–727 konstatuojamosiose dalyse padarytų išvadų dėl šių nacionalinių rinkų.
Taigi šioje byloje reikia pripažinti, jog Komisija ginčijamame sprendime tinkamai nustatė, kad
Google
, galėdama elgtis gana nepriklausomai nuo savo konkurentų, klientų ir vartotojų, užėmė dominuojančią padėtį įvairiose EEE nacionalinėse bendrosios paieškos paslaugų rinkose (žr. ginčijamo sprendimo 674 ir 675 konstatuojamąsias dalis ir šią išvadą pagrindžiančius motyvus).
Antra, reikia pažymėti, kad nors atitinkamos rinkos ginčijamame sprendime pristatomos kaip atskiros, jų negalima dirbtinai atskirti, nes visos jos turėjo viena kitą papildančių aspektų, kuriuos Komisija tinkamai paminėjo.
Taip buvo kalbant apie licencijuojamų OS rinką ir
Android
programėlių parduotuvių rinką. Programėlės, kurias buvo galima įsigyti
Android
programėlių parduotuvėje, domino tik todėl, kad jos veikė su licencijuojama
Android
OS. Ir atvirkščiai, licencijuojamos OS patrauklumas priklausė nuo programėlių, kurios galėjo būti naudojamos su šia OS, kiekio, įvairovės ir kokybės (ginčijamo sprendimo 84– 88 ir 271 konstatuojamosios dalys).
Be to, nacionalinių bendrosios paieškos paslaugų rinkų nebuvo galima atsieti nuo licencijuojamų OS,
Android
programėlių ir su konkrečia OS nesusietų mobiliojo interneto naršyklių rinkų. Vertinant jas visas kartu, prekės ar paslaugos, kurias apėmė šių atitinkamų trijų rūšių rinkos, buvo įėjimo taškas į bendrosios paieškos paslaugas (pavyzdžiui, žr. ginčijamo sprendimo 1341 konstatuojamąją dalį).
Būtent atsižvelgiant į šias faktines aplinkybes, susijusias su skirtingomis, tačiau tarpusavyje susijusiomis atitinkamomis rinkomis ir bendros strategijos, kuria, pasak Komisijos, iš esmės siekta užtikrinti
Google
dominuojančią padėtį nacionalinėse bendrosios paieškos paslaugų rinkose, įgyvendinimu, reikia išnagrinėti argumentus, susijusius su pirmuoju ieškinio pagrindu.
2.

Dėl pirmos dalies, susijusios su dominavimu išmaniųjų mobiliųjų įrenginių OS licencijavimo srityje
Apibrėždama licencijuojamų OS rinką, Komisija nusprendė, kad į šią rinką reikėtų neįtraukti kompiuteriams skirtų operacinių sistemų, riboto funkcionalumo mobiliųjų įrenginių operacinių sistemų ir nelicencijuojamų OS, t. y. išmaniųjų mobiliųjų įrenginių nelicencijuojamų operacinių sistemų, įskaitant
Apple
iOS. Vis dėlto Komisija nurodė, kad ši rinka apėmė visas licencijuojamas OS ir joje nebuvo daroma skirtumo atsižvelgiant į tai, ar OS skirta išmaniesiems telefonams, ar planšetiniams kompiuteriams (ginčijamo sprendimo 218–267 konstatuojamosios dalys).
Tada Komisija nusprendė, kad
Google
užėmė dominuojančią padėtį licencijuojamų OS rinkoje su savo
Google
Android
įrenginiais. Prieš prieidama prie šios išvados, Komisija rėmėsi
Google
rinkos dalimi ir jos pokyčiais laikui bėgant, patekimo į rinką ir plėtros kliūčių analize, derybinės pirkėjo galios nebuvimu ir tuo, kad nelicencijuojamos OS, visų pirma
Apple
iOS, darė nepakankamą konkurencinį spaudimą (ginčijamo sprendimo 440–589 konstatuojamosios dalys).
Ieškinio pirmojo pagrindo pirmoje dalyje
Google
teigia, kad Komisija klaidingai įvertino
Google
padėtį šioje rinkoje, nes tinkamai neatsižvelgė, pirma, į nelicencijuojamų OS, visų pirma
Apple
iOS konkurenciją ir, antra, į konkurenciją, kylančią dėl AOSP licencijos.
a)

Dėl pirmos dalies priimtinumo
Komisija teigia, kad pirma dalis, kiek ja siekiama ginčyti licencijuojamų OS rinkos apibrėžimą, turi būti pripažinta nepriimtina. Iš tiesų
Google
ginčija tik jos dominuojančios padėties šioje rinkoje konstatavimą.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad nors
Google
argumentai daugiausia susiję su galbūt dominuojančia jos padėtimi licencijuojamų OS rinkoje, ir ieškinio pagrindo pirmos dalies pavadinimas yra suformuluotas atitinkamai, tokiais savo argumentais ji priekaištauja Komisijai, kad ši apibrėžė šią rinką atsižvelgdama į OĮG, o ne į naudotojus ar programėlių kūrėjus, kurie atsižvelgtų į
Apple
daromą konkurencinį spaudimą.
Šiuos argumentus galima suprasti atsižvelgiant į motyvus, kuriais remdamasi Komisija į atitinkamą rinką neįtraukė nelicencijuojamų OS, be kita ko, atsižvelgdama į tai, kad
Apple
konkurencija buvo netiesioginė ir nepakankama ir kad 2002 m. spalio 22 d. Sprendime Schneider Electric / Komisija (
T‑310/01
,
EU:T:2002:254
) išreikšta pozicija, kuria remiasi
Google
, netaikytina (žr. ginčijamo sprendimo 7.3.5 skirsnį dėl rinkos apibrėžimo ir 241–245 konstatuojamąsias dalis). Be to, apibrėždama geografinę licencijuojamų OS rinką, Komisija pati rėmėsi argumentais, pateiktais vertinant
Google
dominuojančią padėtį šioje rinkoje, o jais taip pat atsižvelgiama į konkurencinį spaudimą, kurį
Apple
galėjo daryti, be kita ko, naudotojams ar programėlių kūrėjams (žr. ginčijamo sprendimo 243 ir 267 konstatuojamąsias dalis, kuriose nurodomas 9.3.4 skirsnis, kiek tai susiję su dominuojančios padėties vertinimu).
Taigi, kadangi
Google
ginčija ir motyvus, pateiktus apibrėžiant licencijuojamų OS rinką, ir motyvus, pateiktus vertinant jos dominuojančią padėtį šioje rinkoje, vertinant ieškinio pirmojo pagrindo pirmos dalies priimtinumą nereikia apsiriboti ginčijamų argumentų antra dalimi.
Todėl reikia pripažinti, kad
Google
argumentai, kuriais ji ginčija licencijuojamų OS rinkos apibrėžimą, remdamasi ieškinio pirmojo pagrindo pirma dalimi, yra priimtini.
b)

Dėl pirmos dalies pagrįstumo
Grįsdama ieškinio pirmojo pagrindo pirmą dalį,
Google
pateikia du prieštaravimus, iš kurių pirmasis grindžiamas klaidingu nelicencijuojamų OS, visų pirma
Apple
iOS, daromo konkurencinio spaudimo vertinimu, o antrasis – dėl AOSP licencijos atviro pobūdžio daromo konkurencinio spaudimo klaidingu vertinimu.
1)

Dėl nelicencijuojamų OS daromo konkurencinio spaudimo
Ginčijamame sprendime Komisija konstatavo, viena vertus, kad nelicencijuojamos OS nepriklausė tai pačiai rinkai kaip licencijuojamos OS (žr. ginčijamo sprendimo 238–267 konstatuojamąsias dalis) ir, kita vertus, kad nelicencijuojamų
Apple
ir
BlackBerry
OS daromas konkurencinis spaudimas licencijuojamų OS rinkai nedarė poveikio
Google
dominuojančiai padėčiai šioje rinkoje (žr. ginčijamo sprendimo 479–589 konstatuojamąsias dalis). Taigi, nors atitinkamos rinkos apibrėžimas ir
Google
padėtis šioje rinkoje aptariami atskirai, šiais dviem ginčijamo sprendimo etapais keliami klausimai yra glaudžiai susiję.
Šiuo klausimu svarbu pažymėti, kad, siekdama apibrėžti licencijuojamų OS rinką, Komisija atsižvelgė į aplinkybę, kurios
Google
neginčijo, kad OĮG ir MRTO neturėjo prieigos prie nelicencijuojamos OS, be kita ko, prie
Apple
iOS (ginčijamo sprendimo 239 konstatuojamoji dalis). Taigi vaidmuo, kurį galėjo atlikti nelicencijuojamos OS, galėjo būti nagrinėjamas, kaip, be kita ko, teigė
Google
, tik naudotojų ir programėlių kūrėjų lygmeniu (ginčijamo sprendimo 241 konstatuojamosios dalies 2 punktas ir 243 konstatuojamoji dalis). Komisija vis dėlto nusprendė, kad šios netiesioginės konkurencijos nepakako
Google
įtakai rinkoje atsverti (ginčijamo sprendimo 243 konstatuojamoji dalis, kurioje daroma nuoroda į jo 9.3.4 skirsnį).
Kad prieitų prie tokios išvados, Komisija, apsvarstė, be kita ko, nedidelio, bet reikšmingo ir nelaikino
Android
kokybės pablogėjimo galimybę (
Small but Significant and Non transitory decrease in Quality
(toliau – kokybės pablogėjimas arba SSNDQ testas). Pasitelkdama šį testą, ji išnagrinėjo naudotojų ir programėlių kūrėjų reakciją į
Android
kokybės pablogėjimą. Kitaip tariant, Komisija patikrino, ar
Google
galėtų nebetobulinti ir nebefinansuoti
Android
, jei jos naudotojai ir programėlių kūrėjai nesureaguotų pasirinkdami alternatyvą.
Pirmoje dalyje
Google
skundžiasi, kad Komisija neatsižvelgė į
Apple
konkurenciją naudotojų ir programėlių kūrėjų lygmeniu tiek apibrėžiant licencijuojamų OS rinką, tiek vertinant jos įtaką šioje rinkoje. Pirma, Komisija nepagrįstai atmetė
Apple
daromo konkurencinio spaudimo įrodymus. Antra, ji neatsižvelgė į 2002 m. spalio 22 d. Sprendime Schneider Electric / Komisija (
T‑310/01
,
EU:T:2002:254
) įtvirtintus principus, susijusius su vertikaliai integruotų įmonių konkurencija. Trečia, taikydama SSNDQ testą, kuris tebėra netiksli priemonė, Komisija nepakankamai įvertino
Android
kokybės pablogėjimo poveikį, nes klaidingai įvertino naudotojų jautrumą OS kokybei,
Apple
kainų politikos svarbą, perėjimo prie kitos OS išlaidas, naudotojų lojalumą savo OS ir programėlių kūrėjų elgesį.
i)

Dėl Apple konkurencinio spaudimo įrodymų
–
Šalių argumentai
Google
, kaip ir jos pusėje į bylą įstojusios šalys, teigia, kad Komisija klaidingai atmetė kelis
Apple
konkurencinio spaudimo įrodymus. Šie įrodymai buvo, pirma, didelės
Google
investicijos į
Android
OS kūrimą, antra,
Android
OS ir
Apple
iOS inovacijų reguliarumas ir, trečia, ginčijamo sprendimo 250–252 konstatuojamosiose dalyse nurodyti dokumentai, rodantys
Apple
konkurenciją.
Komisija pirmiausia nurodo pagrįstai nusprendusi, kad
Apple
ir
BlackBerry
nelicencijuotų OS daromas konkurencinis spaudimas buvo nepakankamas. Šiuo klausimu ji teigia kad, pirma,
Google
investicijos, skirtos
Android
vystymui, grindžiamos jos finansiniu interesu; antra,
Google
nurodomas varžymasis dėl inovacijų neįrodytas, be kita ko, atsižvelgiant į tai, kad naudotojai pasirenka ne OS, o įrenginį, ir, trečia,
Google
nurodytų dokumentų yra vos keli ir jų nepakanka įrodyti, kad
Apple
darė pakankamą konkurencinį spaudimą.
–
Bendrojo Teismo vertinimas
Tvirtindama, kad
Apple
daromo konkurencinio spaudimo licencijuojamų OS rinkoje ir
Google
užimamai dominuojančiai padėčiai šioje rinkoje vertinimas yra klaidingas,
Google
remiasi įvairiomis aplinkybėmis, kurias galima apibendrinti taip:
–
vieno iš atsakingų darbuotojų teiginiais, kad
Google
investavo į
Android
, reaguodama į
Apple
konkurencinį spaudimą;
–
kai kuriais prie ieškinio pridėtais atsakymais į Komisijos prašymus pateikti informaciją, kuriuose nurodyta konkurencija tarp
Apple
ir
Google
;
–
dviem
Google
vidaus dokumentais, t. y. 2012 m. gegužės 16 d. elektroniniu laišku ir 2011 m. spalio mėn. vidaus pristatymu, kurie buvo paminėti sprendimo 252 konstatuojamojoje dalyje ir iš kurių matyti, kad
Google
yra puolama konkurentų, tarp jų ir
Apple
, ir kad
Google
tikslas – konkuruoti su šia vertikaliai integruota įmone.
Šiuo klausimu pirmiausia reikėtų priminti, jog
Google
neginčija, kad, kaip pažymėjo Komisija,
Apple
daromo konkurencinio spaudimo nebuvo OĮG lygmeniu (žr. ginčijamo sprendimo 239, 249 ir 252 konstatuojamąsias dalis).
Google
tik nurodo
Apple
konkurenciją, kiek tai susiję su naudotojais ir programėlių kūrėjais, kurią Komisija išnagrinėjo ir nusprendė, jog tas konkurencinis spaudimas buvo ne tik netiesioginis, bet ir nepakankamas (žr. ginčijamo sprendimo 242, 243 konstatuojamąsias dalis ir pateiktą nuorodą į jo 9.3.4 skirsnį bei ginčijamo sprendimo 249 ir 267 konstatuojamąsias dalis).
Be to, reikia konstatuoti, jog iš įvairių
Google
pateiktų įrodymų negalima spręsti, kad
Apple
daro konkurencinį spaudimą, kuris neleistų jai elgtis gana nepriklausomai nuo savo konkurentų, klientų ir vartotojų.
Google
atsakingo darbuotojo pareiškimai ir įvairių įmonių atsakymai į Komisijos prašymus pateikti informacijos neįrodo, kad
Apple
netiesioginė konkurencija naudotojų ir programėlių kūrėjų lygmeniu buvo pakankamai stipri, kad atsvertų
Google
įtaką licencijuojamų OS rinkoje. Šie dokumentai rodo tik tai, kad
Google
ir kitos įmonės laiko
Apple
konkurente. Vargu ar iš jų galima spręsti dėl to, ar
Google
reikšmingai varžo
Apple
konkurencija šioje byloje aptariamoje rinkoje. Tokia pati išvada darytina ir dėl dviejų ginčijamo sprendimo 252 konstatuojamojoje dalyje Komisijos nurodytų
Google
vidaus dokumentų, kurie tik patvirtina, kad tarp
Google
ir
Apple
buvo konkurenciniai santykiai, bet neleidžia įvertinti šių santykių svarbos ir neįrodo jų reikšmingumo atsižvelgiant į
Google
turimą įtaką licencijuojamų OS rinkoje.
Tiksliau,
Google
teiginių, kad jos investicijų į
Android
dydis ir lygiagrečios
Android
ir iOS inovacijos įrodo aktyvią konkurenciją su
Apple
, nepakanka, kad būtų galima suabejoti ginčijamame sprendime išdėstytais Komisijos motyvais.
Pirma, didelių
Google
investicijų į
Android
kūrimą negalima paaiškinti vien tuo, kad
Apple
konkuruoja su
Google
dėl išmaniųjų mobiliųjų įrenginių naudotojų ir šiems įrenginiams skirtų programėlių kūrėjų. Kaip teisingai pažymi Komisija, šios investicijos iš esmės paaiškinamos tuo, kad
Android
buvo esminė dalis
Google
strategijos, skirtos reaguoti į perėjimą prie mobiliojo interneto, nes ši OS leidžia įtraukti
Google
bendrosios paieškos paslaugas į išmaniuosius mobiliuosius įrenginius.
Antra, Komisija ginčijamame sprendime jau atsakė į argumentą, grindžiamą inovacijų lygiagretumu, visų pirma pažymėjusi (ir nagrinėjant šį ieškinį tai nebuvo paneigta), kad šis lygiagretumas nebuvo toks dėsningas, kaip teigia
Google
, nes kai kurie iki 2011 m. daryti iOS atnaujinimai buvo tik tarpiniai naujiniai, skirti OS palaikyti, o ne tikrieji naujiniai, ir kad nuo 2011 m.
Android
naujinių išleidimo tempas, taigi ir jo susilyginimas su iOS, tikriausiai sulėtėjo todėl, kad nuo tos dienos ji įgijo didelę įtaką rinkoje, leidžiančią jai ilgiau išlaikyti esamas
Android
versijas, neinvestuojant tiek daug į jų atnaujinimą kiek anksčiau (žr. ginčijamo sprendimo 258–262 konstatuojamąsias dalis).
Vadinasi, Komisijos negalima kritikuoti už tai, kad ji santykinai vertino galimas inovacijų lenktynes tarp
Android
ir iOS 2008–2011 m. laikotarpiu, nes per šį laikotarpį iš eilės buvo sukurtos tik trys iOS ir net septynios
Android
versijos. Be to, Komisija pagrįstai nusprendė, kad tai, jog nuo 2011 m. sumažėjo
Android
naujinimų dažnumas, labiau patvirtino
Google
įtaką rinkoje, o ne rodė
Apple
daromą konkurencinį spaudimą, kurio bet kuriuo atveju nepakako.
Taigi, nors tam tikru mastu galima remtis priežastiniu ryšiu tarp iOS naujinimo ir
Android
naujinimo, iš šiuo klausimu pateiktų įrodymų negalima spręsti, kad šis ryšys buvo toks reikšmingas, kad jis būtų leidęs
Apple
suvaržyti
Google
taip, jog ši negalėtų elgtis gana nepriklausomai nuo savo konkurentų, klientų ir vartotojų.
Galiausiai dėl kritikos, susijusios su tuo, kad ginčijamo sprendimo 251 konstatuojamojoje dalyje Komisija atmetė ankstesnius nei 2011 m. dokumentus, nes tada
Google
dar neužėmė dominuojančios padėties licencijuojamų OS rinkoje, reikėtų pažymėti, kad konkurencinė padėtis iki ir po 2011 m. pasikeitė dėl
Google
padėties pokyčių šioje rinkoje. Vadinasi,
Apple
daromo konkurencinio spaudimo svarba negali būti analizuojama remiantis duomenimis, susijusiais su laikotarpiu, kai
Google
neužėmė dominuojančios padėties, todėl Komisija teisingai nusprendė, kad nagrinėjami dokumentai nebuvo svarbūs jos vertinimui. Be to, šis vertinimas nebūtų buvęs pakeistas, jeigu į šiuos dokumentus būtų buvę atsižvelgta, nes, nors jie parodo
Apple
daromą konkurencinį spaudimą, jie neleidžia įvertinti jo svarbos ir neįrodo jo reikšmingumo, atsižvelgiant į
Google
turimą įtaką licencijuojamų OS rinkoje.
Taigi reikia atmesti visus
Google
argumentus dėl tam tikrų įrodymų, susijusių su
Apple
iOS daromu konkurenciniu spaudimu licencijuojamų OS rinkoje, vertinimo.
ii)

Dėl atsižvelgimo į 2002 m. spalio 22 d. Sprendimą Schneider Electric / Komisija (
T‑310/01
,
EU:T:2002:254
) ir suderinamumo su ankstesne sprendimų priėmimo praktika
–
Šalių argumentai
Google
teigia, kad, neatsižvelgusi į
Apple
daromą konkurencinį spaudimą, Komisija padarė tokią pačią klaidą kaip ta, už kurią Bendrasis Teismas nubaudė 2002 m. spalio 22 d. Sprendime Schneider Electric / Komisija (
T‑310/01
,
EU:T:2002:254
). Toje byloje Bendrasis Teismas nusprendė, kad, siekiant įvertinti neintegruotos įmonės padėtį galutinės grandies rinkoje, reikia atsižvelgti į toje pačioje rinkoje integruotų įmonių sudaromą konkurenciją.
Google
taip pat teigia, kad Komisija sukėlė pavojų jos sprendimų praktikos nuoseklumui.
Komisija pažymi, kad šios bylos faktinės aplinkybės skiriasi nuo bylos, kurioje buvo priimtas 2002 m. spalio 22 d. Sprendimas Schneider Electric / Komisija (
T‑310/01
,
EU:T:2002:254
), faktinių aplinkybių, visų pirma todėl, kad
Apple
ir
Google
nekonkuravo dėl OĮG. Be to, esą sprendimai, kuriais remiasi
Google
, neatskleidžia jokio nesuderinamumo su Komisijos praktika.
–
Bendrojo Teismo vertinimas
Pirma, dėl atsižvelgimo į 2002 m. spalio 22 d. Sprendimą Schneider Electric / Komisija (
T‑310/01
,
EU:T:2002:254
) reikia priminti, kad toje byloje išnagrinėtas ieškinys dėl panaikinimo, pareikštas dėl sprendimo, kuriuo dviejų įmonių
Schneider Electric SA
ir
Legrand SA
koncentracija pripažinta nesuderinama su vidaus rinka. Tame sprendime Bendrasis Teismas panaikino Komisijos sprendimą visų pirma motyvuodamas tuo, kad Komisija tinkamai neatsižvelgė į integruotų įmonių įtaką rinkoje ir taip pervertino neintegruotų įmonių, ypač po
Schneider
ir
Legrand
susijungimo susikūrusio subjekto įtaką rinkoje.
Kalbant konkrečiau, iš 2002 m. spalio 22 d. Sprendimo Schneider Electric / Komisija (
T‑310/01
,
EU:T:2002:254
) 282 punkto matyti, kad neintegruotieji elektroninių paskirstymo skydelių komponentų gamintojai, kaip antai
Schneider
ir
Legrand
, konkuravo su integruotaisiais gamintojais dviem lygmenimis. Ši konkurencija tiesiogiai pasireiškė integruotųjų gamintojų ir surinkėjų iš jų tinklų dalyvavimu konkursuose, kuriuose kartu su kitais surinkėjais
ad hoc
taip pat dalyvavo neintegruotieji gamintojai. Abiem atvejais neintegruotieji gamintojai konkuravo su integruotaisiais gamintojais.
Vis dėlto šios bylos faktinės aplinkybės skiriasi nuo bylos, kurioje buvo priimtas 2002 m. spalio 22 d. Sprendimas Schneider Electric / Komisija (
T‑310/01
,
EU:T:2002:254
), faktinių aplinkybių. Pirma, galutinės grandies rinkoje nebuvo įprastų konkurso procedūrų, kuriose
Apple
ir
Google
tiesiogiai teiktų pasiūlymus. Galutinės grandies naudotojų rinkoje
Apple
konkuravo su kitais OĮG, kurie savo mobiliuosius įrenginius surinkinėjo ne tik iš
Google
parduodamų komponentų. OS buvo tik vienas iš daugelio elementų. Darant prielaidą, kad net jei integruodami
Android
OĮG suvienijo jėgas su
Google
ir konkuravo su
Apple
kaip integruota bendrove, vis dėlto konkurencija naudotojų lygmeniu negalėjo vykti tik dėl OS.
Antra, kaip Komisija teisingai pažymėjo ginčijamo sprendimo 245 konstatuojamojoje dalyje,
Apple
, kaip integruota įmonė, nesiūlė iOS OĮG. Taigi šiuo lygmeniu tarp
Apple
ir
Google
negalėjo būti konkurencijos. Būtų buvę kitaip, jei, be iOS pardavimo,
Apple
dar būtų licencijavusi savo OS. 2002 m. spalio 22 d. Sprendime Schneider Electric / Komisija (
T‑310/01
,
EU:T:2002:254
) integruotos ir neintegruotos įmonės konkuravo tarpusavyje siūlydamos savo komponentus surinkimo įmonėms, o šioje byloje taip nebuvo.
Taigi OĮG lygmeniu iOS ir
Android
nebuvo pakeičiamos tarpusavyje, o tai suteikė pagrindą neapibrėžti rinkos kaip apimančios visas OS. Nors
Google
išties konkuravo su
Apple
naudotojų ar programėlių kūrėjų lygmeniu, nes OS galėjo būti vienas iš parametrų, į kurį šie atsižvelgtų prieš įsigydami mobilųjį įrenginį ar kurdami programėlę tai OS, tai buvo tik vienas iš daugelio parametrų. Taigi atrodė, kad šiuo lygmeniu pakeičiamumas yra ribotas, o tai galėjo paaiškinti, kaip Komisija pažymėjo ginčijamo sprendimo 243 konstatuojamojoje dalyje, kodėl iOS ir
Android
nebuvo įtrauktos į tą pačią rinką.
Bet kuriuo atveju Komisija negali būti kritikuojama už tai, kad ginčijamame sprendime neatsižvelgė į
Apple
konkurenciją naudotojų ir programėlių kūrėjų lygmeniu, nes Komisija atsižvelgė į tai konstatuodama, kad konkurencija buvo netiesioginė ir nepakankama.
Taigi Komisija nesuklydo, kai nagrinėjamu atveju netaikė 2002 m. spalio 22 d. Sprendime Schneider Electric / Komisija (
T‑310/01
,
EU:T:2002:254
) padarytų išvadų.
Antra, dėl ginčijamo sprendimo suderinamumo su ankstesne Komisijos sprendimų praktika reikėtų priminti, kad kitose bylose priimti sprendimai gali būti tik gairės, nes skiriasi šių bylų faktinės aplinkybės (šiuo klausimu žr. 2013 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo Roca Sanitario / Komisija,
T‑408/10
,
EU:T:2013:440
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Bet kuriuo atveju Komisija privalo atlikti individualią kiekvienos bylos aplinkybių analizę, nesaistoma ankstesnių sprendimų, susijusių su kitais ekonominės veiklos vykdytojais, kitomis prekių ir paslaugų rinkomis ar kitomis geografinėmis rinkomis skirtingais laikotarpiais (žr. 2009 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Clearstream / Komisija,
T‑301/04
,
EU:T:2009:317
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Taigi Komisijai negalima prieštarauti dėl to, kad ji pakenkė savo sprendimų praktikos nuoseklumui, atsižvelgiant į konkrečias šios bylos aplinkybes.
Bet kuriuo atveju, pirma, iš 2012 m. balandžio 4 d. Komisijos sprendimo C(2012) 2405
final
, kuriuo koncentracija pripažinta suderinama su bendrąja rinka ir EEE susitarimo veikimu (byla COMP/M.6439 – AGRANA/RWA/JV), aišku, kad integruotos įmonės toje byloje buvo pripažintos darančiomis konkurencinį spaudimą, nes jos galėjo perorientuoti ir parduoti dalį savo sulčių koncentrato produkcijos trečiosioms šalims. Tačiau šioje byloje
Apple
visiškai nesiūlė savo OS tretiesiems asmenims. Be to, nors iš minėto sprendimo 115 konstatuojamosios dalies matyti, kad Komisija atsižvelgė į tai, kad integruotos įmonės darė netiesioginį konkurencinį spaudimą sulčių perdirbėjams, neįmanoma nustatyti jokio skirtumo su šia byla. Komisija išnagrinėjo
Apple
daromą netiesioginį konkurencinį spaudimą, bet galiausiai nelaikė jo svarbiu savo vertinimui, nes šis spaudimas buvo nepakankamas.
Antra, dėl pozicijos, kurios buvo laikytasi 2014 m. lapkričio 12 d. Komisijos sprendime C(2014) 8546
final
, kuriuo koncentracija pripažinta suderinama su bendrąja rinka ir EEE susitarimo veikimu (byla COMP/M.7342 –
Alcoa / Firth Rixson
); ir 2005 m. liepos 13 d. Komisijos sprendime C(2005) 2676
final
, kuriuo koncentracija pripažinta suderinama su bendrąja rinka ir EEE susitarimo veikimu (byla COMP/M.3653 –
Siemens/VA Tech
), pažymėtina, kad ji yra panaši į poziciją, kurios laikytasi šioje byloje, todėl neįmanoma nustatyti jokio nenuoseklumo. Tuose sprendimuose Komisija nagrinėjo konkurencinio spaudimo, kurį atitinkamoje rinkoje galėjo daryti vertikaliai integruotos įmonės, svarbą.
Trečia, 2012 m. vasario 13 d. Komisijos sprendime C(2012) 1068
final
, kuriuo koncentracija pripažįstama suderinama su bendrąja rinka ir EEE susitarimo veikimu (byla COMP/M.6381 –
Google / Motorola Mobility
) Komisija nekonstatavo, kad licencijuojamos ir nelicencijuojamos OS priklausė tai pačiai rinkai. Iš to sprendimo 30 konstatuojamosios dalies matyti, kad Komisija nusprendė palikti šį klausimą atvirą, nes
Google
ir
Motorola Mobility
koncentracija šiuo klausimu nekėlė jokių problemų.
Ketvirta, tas pats pasakytina apie 2009 m. gruodžio 16 d. Komisijos sprendimą C(2009) 10033 dėl procedūros pagal [SESV] 102 straipsnį ir EEE susitarimo 54 straipsnį (byla COMP/39.530 –
Microsoft
(susietasis pardavimas)
). Nors, atsižvelgiant į to sprendimo 17 konstatuojamąją dalį, galima kelti klausimą dėl rinkos, apimančios ir licencijuojamas, ir nelicencijuojamas asmeninių kompiuterių operacines sistemas, apibrėžimo, reikia pažymėti, kad dėl šio klausimo nekilo jokių diskusijų. Iš minėto sprendimo 30 konstatuojamosios dalies aišku, kad
Microsoft
visiškai neginčijo užimanti dominuojančią padėtį kompiuterių operacinių sistemų rinkoje.
Penkta, išnagrinėjus 2013 m. gruodžio 4 d. Komisijos sprendimą C(2013) 8873, kuriuo koncentracija pripažįstama suderinama su bendrąja rinka ir EEE susitarimo veikimu (byla COMP/M.7047 –
Microsoft / Nokia
), darytina ta pati įžvalga. Iš minėto sprendimo 102 konstatuojamosios dalies matyti, kad Komisija nepareiškė jokios pozicijos dėl licencijuojamų ir nelicencijuojamų OS rinkos buvimo ar nebuvimo.
Vadinasi, Komisijai negali būti prieštaraujama dėl to, kad pakenkė savo sprendimų praktikos nuoseklumui, todėl
Google
argumentai šiuo klausimu turi būti atmesti.
iii)

Dėl SSNDQ testo
–
Šalių argumentai
Google
nuomone, Komisija pati sau prieštaravo, numatydama galimą
Android
kokybės pablogėjimą, nes ji lygiagrečiai tvirtino, jog
Google
buvo suinteresuota užtikrinti, kad
Android
įrenginiai būtų platinami kuo plačiausiai. Be to,
Google
, kaip ir šalys, įstojusios į bylą palaikyti jos reikalavimus, pabrėžia, kad šiuo tikslu taikytas kokybės pablogėjimo testas yra netikslus ir kad ji nežino, kaip konkrečiai šis testas buvo taikomas.
Komisijos nuomone, teiginys, kad
Google
komercinė strategija buvo didinti
Android
įrenginių platinimą, ir teiginys, kad
Google
galėjo gauti naudos iš
Android
kokybės pablogėjimo, visai neprieštarauja vienas kitam. Vis dėlto ši prielaida nereiškia, kad
Google
yra suinteresuota
Android
kokybės blogėjimu. Antra, Komisija pabrėžia neprivalanti nustatyti nekintamo kokybės pablogėjimo standarto, kad taikytų SSNDQ testą, antraip jis taptų praktiškai neveiksmingas.
–
Bendrojo Teismo vertinimas
Reikėtų pažymėti, kad ginčijamame sprendime Komisija, vertindama
Google
padėtį licencijuojamų OS rinkoje, numatė
Android
kokybės pablogėjimo galimybę. Komisija šiuo klausimu nurodė, kad licencijuojamų OS naudotojai ir programėlių kūrėjai nepakankamai jautriai reagavo į
Android
kokybės blogėjimą (ginčijamo sprendimo 483 konstatuojamoji dalis). Ji taip pat nurodė šį vertinimą, siekdama apibrėžti licencijuojamų OS rinkos aprėptį (žr. ginčijamo sprendimo 243 ir 267 konstatuojamąsias dalis).
Taigi iš esmės dėl netiesioginio ir nepakankamo spaudimo naudotojų ir programėlių kūrėjų lygmeniu Komisija nustatė, kad nelicencijuojamos OS nepriklausė tai pačiai rinkai, o nelicencijuojamas OS eksploatuojančios įmonės, visų pirma
Apple
, neatsvertų
Google
įtakos rinkoje.
Pirmiausia, apibrėždama atitinkamą rinką ir vertindama atitinkamos įmonės konkurencinę padėtį, Komisija gali remtis įrodymų visuma ir neprivalo laikytis įvairių turimų informacijos šaltinių ar įvairių rūšių įrodymų griežtos hierarchinės tvarkos (šiuo klausimu žr. 2017 m. sausio 11 d. Sprendimo Topps Europe / Komisija,
T‑699/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2017:2
,
–
punktus).
Kai nagrinėjamas produktas, kuriam sunku pritaikyti klasikinį hipotetinio monopolio testą siekiant patikrinti rinkos reakciją į nedidelį, bet reikšmingą ir ne laikiną prekės kainos padidėjimą (
Small but Significant and Non transitory Increase in Price
, toliau – SSNIP testas), SSNDQ testas, kurį taikant numatomas nagrinėjamos prekės kokybės pablogėjimas, buvo svarbus įrodymas apibrėžiant atitinkamą rinką. Įmonės tikrai gali konkuruoti ne tik dėl kainų, bet ir kokybės bei inovacijų.
Šią hipotezę ginčijamo sprendimo 9.3.4.1, 9.3.4.2 ir 9.3.4.3 skirsniuose taip pat būtų galima naudoti siekiant patikrinti, ar
Google
, užimanti dominuojančią padėtį licencijuojamų OS rinkoje, buvo varžoma šioje rinkoje neveikusios
Apple
konkurencijos. Apibrėžiant rinką padaryta išvada dėl mažo netiesioginės paklausos pakeičiamumo pablogėjus produkto kokybei taip pat išliko svarbi dominuojančios padėties vertinimo etapu, siekiant įvertinti įmonės, prekiaujančios kitu produktu už apibrėžtos rinkos ribų, daromą konkurencinį spaudimą.
Be to, šios hipotezės suformulavimas visai nereiškia, kaip klaidingai teigia
Google
, jog Komisija tvirtina, kad
Google
buvo suinteresuota pabloginti
Android
kokybę. Atvirkščiai,
Android
kokybės pablogėjimo analizės tikslas buvo tik patikrinti, ar
Google
juto
Apple
konkurencinį spaudimą, kiek tai susiję su naudotojais ir programėlių kūrėjais, kaip
Google
teigė per administracinę procedūrą.
Galiausiai tikslinio produkto tikslaus kiekybinio kokybės pablogėjimo standarto apibrėžimas negali būti būtina SSNDQ testo atlikimo sąlyga. Nedidelio
Android
kokybės pablogėjimo hipotezei nebuvo būtina iš anksto nustatyti tikslaus pablogėjimo standarto, kaip klasikinio hipotetinio monopolio testo atveju, kai nedidelį, bet reikšmingą ir ne laikiną kainos padidėjimą galima lengviau įvertinti kiekybiškai. Svarbu tik tai, kad kokybės pablogėjimas būtų nedidelis, bet reikšmingas ir ne laikinas.
Vadinasi, Komisija pagrįstai numatė
Android
kokybės pablogėjimą pasitelkdama SSNDQ testą.
iv)

Dėl naudotojų lojalumo OS
–
Šalių argumentai
Google
nuomone, naudotojų lojalumas nebuvo reikšmingas parametras. 2015 m. daugiau nei keturi iš penkių
Android
įrenginį įsigijusių naudotojų įsigijo kitą
Android
įrenginį, tačiau taip buvo tik dėl
Google
pastangų išlaikyti OS kokybę. Taigi lojalumą lėmė
Android
kokybė, kaip rodo keli įrodymai, kuriuos Komisija nepagrįstai atmetė. Be to, Komisija klaidingai atmetė
Klemperer
ekonominio modelio naudojimą, nors jis įrodo, kad
Google
konkuruoja su
Apple
, siekdama pritraukti naujus pirkėjus, ir kad ši konkurencija daro poveikį visų
Android
naudotojų elgesiui.
Komisijos teigimu, naudotojų lojalumas yra svarbus parametras, leidžiantis atmesti hipotezę, kad šiek tiek pablogėjus
Android
kokybei daug naudotojų pereitų prie kitos OS. Šioje byloje Komisija taip pat nesutiko, kad naudojant Klemperer ekonominį modelį gauti rezultatai yra reikšmingi.
–
Bendrojo Teismo vertinimas
Šiuo klausimu pirmiausia reikia pažymėti, kad, kaip teigė Komisija, naudotojų lojalumą
Android
lėmė ne vien OS kokybė. Kaip ji nurodė remdamasi ginčijamo sprendimo 524 ir 534 konstatuojamosiose dalyse nurodytais OĮG pareiškimais, didelį naudotojų lojalumą
Android
taip pat buvo galima paaiškinti sunkumais, kurių naudotojai patiria siekdami užtikrinti asmens duomenų perkeliamumą, arba įpareigojimu pirkti programėles. Konkrečiai kalbant, kaip pažymėjo, be kita ko, vienas iš šių OĮG, naudotojai įpranta prie to, kaip veikia jų išmanusis įrenginys, ir nenori iš naujo perprasti naujos sistemos (žr. ginčijamo sprendimo 534 konstatuojamosios dalies 3 punktą). Vis dėlto naudotojų lojalumo negalima paaiškinti vien OS kokybe, nes, kaip Komisija paaiškino ginčijamo sprendimo 488 konstatuojamojoje dalyje, daugelis vartotojų naudojo neatnaujintą
Android
versiją.
Antra,
Google
atsakingo darbuotojo pareiškimas, pridėtas prie ieškinio, neleidžia suabejoti parametro, susijusio su naudotojų lojalumu jų OS, svarba. Šiame pareiškime visų pirma kalbama apie
Google
pastangas reaguoti į
Android
produktų naudotojų ir kūrėjų poreikius ir įvairias technikas, kurias
Google
naudojo siekdama įvertinti naudotojų perėjimo prie
Apple
riziką. Šiuo klausimu pateiktos pastabos išlieka bendro pobūdžio ir daugeliu atvejų iš esmės nėra patvirtintos konkrečiais įrodymais ar duomenimis, kurie leistų išmatuoti jų poveikį. Kalbant konkrečiai apie
Google
pastangas reaguoti į naudotojų prašymus, reikėtų pažymėti, kad naudotojų patenkinimo negalima paaiškinti vien rizika, kad šie naudotojai pereis prie kitos OS; tai apskritai parodo bet kurios įmonės, norinčios diegti inovacijas ir tenkinti naudotojų poreikius, strategiją. Užtikrinimas, kad naudotojai būtų patenkinti, taip pat buvo būdas stiprinti naudotojų lojalumą
Android
.
Trečia, įrodymai, kuriais Komisija rėmėsi ginčijamame sprendime, išties atskleidė perėjimą prie kitos OS, tačiau jo intensyvumas buvo santykinis. Žinoma,
Google
pažymi, jog tai, kad 2015 m. 82 %
Android
įrenginių naudotojų, pirkdami naują įrenginį, išliko ištikimi
Android
, neleidžia užtikrintai daryti išvados, kad pablogėjus
Android
kokybei ši procentinė dalis išliktų tokia pat didelė. Vis dėlto ši aplinkybė leido nurodyti, kad bent jau dėl didelio naudotojų lojalumo
Android
iš pirmo žvilgsnio buvo mažai tikėtina, kad naudotojai pereis prie kitos OS. Be to, Komisija ginčijamo sprendimo 537 konstatuojamojoje dalyje nurodė, ir
Google
to neginčijo, kad 2013–2015 m. tik 16 %
Apple
mobiliųjų įrenginių naudotojų anksčiau naudojo
Android
įrenginį. Kitaip tariant, tik maža, o ne didelė dalis naudotojų galėjo pereiti prie
Apple
. Ginčijamo sprendimo 543 konstatuojamojoje dalyje pateikti OĮG pareiškimai tai patvirtina. Nors OĮG pripažino naudotojų galimybę pereiti prie
Apple
, taip galėjo būti tik išskirtiniais atvejais, įvykus reikšmingų pokyčių.
Be to, jei, kaip Komisija nurodė ginčijamo sprendimo 538 konstatuojamojoje dalyje, 2015 m. daug naudotojų perėjo prie
Apple
, tai įvyko dėl to, kad buvo išleistas naujas išmanusis įrenginys su naujomis funkcijomis. Kitaip tariant, šį perėjimą lėmė ne OS tarpusavio konkurencija. Tokį aiškinimą patvirtina
Google
vidaus dokumentas, kuriuo remiasi ši įmonė. Iš dokumento „Switcher Insights“ matyti, kad naudotojų perėjimą daugiausia lėmė naujų įrenginių išleidimas, o ne OS pokyčiai.
Ketvirta, ginčijamo sprendimo 551 konstatuojamojoje dalyje nurodyto Klemperer ekonominio modelio naudojimas neleido paneigti naudotojų lojalumo jų OS. Į šį tyrimą buvo įtraukti nauji pirkėjai ir jo negalima aiškinti taip, kad naudotojai nebebūtų lojalūs savo OS po to, kai jau yra pasirinkę.
Vadinasi, Komisija turėjo teisę remtis naudotojų lojalumu savo OS, kad įvertintų
Apple
daromą konkurencinį spaudimą.
v)

Dėl naudotojų jautrumo OS kokybei
–
Šalių argumentai
Google
, kaip ir kitos jos pusėje įstojusios į bylą šalys, teigia, kad naudotojai jautriai reagavo į bet kokį, net ir nedidelį
Android
kokybės pablogėjimą. Kokybė yra lemiamas vartotojų pasirinkimo veiksnys ir neprilygsta kitiems parametrams, pavyzdžiui, kainai ar atitinkamo produkto estetikai, ir ne vien juos papildo. Tai rodo ir platus naujųjų OS versijų nušvietimas žiniasklaidoje bei kelios apklausos.
Komisija, palaikoma jos pusėje įstojusių į bylą šalių, teigia nekonstatavusi, kad naudotojai nebuvo jautrūs bet kokiems mobiliųjų OS kokybės pokyčiams, bet nusprendė, jog mažai tikėtina, kad, reaguodami į nedidelį
Android
kokybės pablogėjimą, jie pakeistų savo pirkimo įpročius ir pereitų prie kito produkto. Naudotojai atsižvelgtų į parametrų visumą, o ne vien į OS.
Google
nurodytos įvairios aplinkybės neleidžia tvirtinti priešingai.
–
Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikėtų pažymėti, kad, priešingai, nei teigia
Google
, Komisija tikrai nekonstatavo, kad naudotojai neteikia jokios reikšmės išmaniųjų mobiliųjų įrenginių OS.
Taigi, laikydamasi savo sprendimų priėmimo praktikos, Komisija nurodė, kad OS yra svarbus parametras renkantis išmanųjį mobilųjį įrenginį. Vis dėlto Komisija taip pat pabrėžė, kad tai nėra vienintelis parametras, į kurį atsižvelgė naudotojai (žr. ginčijamo sprendimo 483 konstatuojamąją dalį). Būtent atsižvelgdama į tai, Komisija šioje konstatuojamojoje dalyje padarė išvadą, kad net ir nedaug pablogėjus
Android
kokybei, „mažai tikėtina“, kad naudotojas pakeis savo pirkimo įpročius ir nuo įrenginio su licencijuojama OS pereis prie įrenginio, veikiančio su nelicencijuojama OS.
Be šios vienintelės išvados,
Google
ginčija du iš motyvų, kuriais grindžiamas Komisijos vertinimas. Pirma, neginčydama aplinkybės, kad naudotojo sprendimą lemia keli parametrai,
Google
pažymi, jog pripažinimo, kad yra keli parametrai, nepakanka atmesti galimybę, kad dėl nedidelio
Android
kokybės pablogėjimo naudotojai gali pereiti prie įrenginio su kita OS. Kelių apklausų rezultatai rodė, kad OS kokybė buvo svarbiausias naudotojų pasirinkimą lėmęs parametras. Antra,
Google
pažymi, kad, priešingai nei nurodyta ginčijamo sprendimo 488–490 konstatuojamosiose dalyse, tai, kad naudotojai ne iš karto pereina prie kitos OS, jeigu
Android
naujiniai vėluoja, niekaip neleidžia teigti, kad naudotojai nereaguotų į
Android
kokybės pablogėjimą. Prieigai prie
Android
naujinių reikia šiek tiek laiko.
Viena vertus, reikėtų pažymėti, kad
Google
nurodytos apklausos nepagrindžia jos teiginių. Pirmoji apklausa (dokumentas „Switcher Insights“, kurį parengė
Google
ir kuris nurodytas ginčijamo sprendimo 540 konstatuojamojoje dalyje) rodė, kad perėjimas sutapo su naujų įrenginių išleidimu, o ne su OS pokyčiais. Iš to galima spręsti, kad naudotojai teikė reikšmę įrenginio parametrų visumai, o ne vien jo OS. Tokį aiškinimą papildomai patvirtina tai, kad apklausos parodė skirtingus perėjimo tempus, atsižvelgiant į OĮG.
Antroji apklausa „Kantar“, nurodyta ginčijamo sprendimo 494 konstatuojamojoje dalyje, parodė, kad 24 % žemesnės klasės
Android
įrenginių naudotojų kasmet pereina prie kitos OS, palyginti su 14 % aukštesnės klasės įrenginių naudotojų. Iš tikrųjų ši apklausa rodo, kad kai kurie
Google Android
įrenginių naudotojai Jungtinėje Karalystėje perėjo prie įrenginių su kita mobiliąja OS. Vis dėlto šį perėjimą iš esmės lėmė ne OS kokybė, o kitos savybės, kaip antai prekių ženklas ar modelis, kaina, naudojimo paprastumas, tinklas ar operatorius. Juo labiau kad iš minėtos apklausos buvo matyti, kad labai maža dalis naudotojų nurodė perėję prie
Apple
įrenginio dėl OS kokybės ir prekių ženklo, ir
Google
šios aplinkybės neginčijo. Kitaip tariant, nors OS kokybė galėjo būti svarbus parametras, perkant naują įrenginį ji nebuvo lemiama.
Ginčijamo sprendimo 492 konstatuojamojoje dalyje minima trečioji apklausa „Yandex“ parodė, kad dauguma
Android
įrenginių naudotojų yra lojalūs minėtai OS iš esmės dėl jos kokybės. Tačiau ši apklausa negali patvirtinti
Google
teiginių. Nors 44 % naudotojų išreiškė lojalumą
Android
, nes teikė pirmenybę OS, o ne įrenginiui ar jo kainai, nagrinėjamame dokumente šis duomuo buvo vertinamas santykinai. Pačiame šiame dokumente buvo nurodyta, jog negalima atmesti, kad šie naudotojai atsižvelgtų į kitus parametrus, be kita ko, į lojalumą prekių ženklui ar išlaidas, kurių reikėtų patirti dėl perėjimo prie kitos platformos. Apklausos išvadose taip pat teigiama, kad nedidelis
Android
kokybės pablogėjimas nebuvo lemiamas veiksnys renkantis įrenginį platinimo etapu.
Kita vertus, ginčijamo sprendimo 488–490 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė, kad daugelis licencijuojamų OS naudotojų naudojo įrenginį, veikiantį su senesne
Android
versija. Šios išvados
Google
neginčija. Taigi 2017 m. gegužės mėn. tik 7,1 % naudotojų turėjo įrenginį, veikiantį su naujausia
Android
versija, nors ši versija buvo prieinama nuo 2016 m. spalio mėn. Be to, iš ginčijamo sprendimo 489 ir 490 konstatuojamųjų dalių matyti, kad
Google Android
įrenginių pardavimas nekoreliavo su šios OS naujiniais. Vadinasi, tai reiškia, kad naudotojų reakcija į
Android
kokybės pokyčius buvo santykinė, nes, regis, jie buvo patenkinti senesnėmis šios OS versijomis.
Taigi Komisijai negalima prieštarauti dėl to, kad ji nusprendė, jog esant daug veiksnių, lemiančių naudotojo pasirinkimą, buvo mažai tikėtina, kad dėl
Android
kokybės pablogėjimo naudotojai nuo įrenginio, veikiančio su licencijuojama OS, pereitų prie įrenginio, veikiančio su nelicencijuojama OS.
vi)

Dėl perėjimo prie kitos OS išlaidų
–
Šalių argumentai
Google
nuomone, įpareigojimas perpirkti programėles, kad jos veiktų su iOS, nekliudė naudotojams pereiti prie šios OS. Mokamos programėlės sudaro tik labai nedidelę parsisiųstų programėlių dalį, o kai kurios iš jų užtikrina prenumeratos perkeliamumą. Be to,
Apple
dėjo visas pastangas, kad naudotojai galėtų lengvai pakeisti OS, siūlydama priemones perkelti programėles iš
Android
į iOS.
Komisijos teigimu, naudotojai nėra pasirengę greitai pereiti prie kitos OS dėl daugelio kitų veiksnių, pavyzdžiui, jų lojalumo OS, įrenginio savybių ir pareigos perpirkti naujas taikomąsias programas.
–
Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikėtų pažymėti, kad
Google
neginčija visų ginčijamo sprendimo 523 konstatuojamojoje dalyje Komisijos nustatytų perėjimo kliūčių.
Google
akcentuoja tik Komisijos pabrėžtą būtinybę parsisiųsti ir įsigyti naujas programėles, o Komisijos išvadą, kad perėjimas prie iOS kainuotų brangiai, taip pat patvirtina tai, kad naudotojams tektų susipažinti su nauja sąsaja ir perkelti daug duomenų.
Vis dėlto
Google
pateikti argumentai negali leisti suabejoti visais ginčijamo sprendimo 522–532 konstatuojamosiose dalyse pateiktais vertinimais. Pirma, net jei naudotojai išleistų nedaug pinigų programėlėms, palyginti su mobiliojo ryšio įrenginio kaina, reikia pažymėti, kad naudotojams, norintiems pereiti prie kitos OS, vis vien tektų papildomų išlaidų.
Google
to neginčytų. Kad ir kokios nedidelės būtų šios papildomos išlaidos, jų išvengti nebuvo įmanoma, ir jos tikrai kliudė naudotojams pereiti prie kitos paslaugos.
Antra, ginčijamo sprendimo 525 konstatuojamojoje dalyje nurodyta aplinkybė, kad
Apple
siekė palengvinti tokį perėjimą, negali būti aiškinama taip, kad perėjimas buvo veiksmingas. Priešingai, kaip paaiškino Komisija, tai, kad
Apple
išleido programėlę, skirtą palengvinti perėjimą nuo
Android
prie iOS, rodė, kad perėjimas kėlė susirūpinimą. Komisija teisingai pažymi, kad perėjimas verčia naudotojus susipažinti su nauja sąsaja, todėl jis neišvengiamai tampa sudėtingesnis ir neaiškus, ir
Google
to neginčija.
Taigi reikia pripažinti, jog Komisija pagrįstai nusprendė, kad dėl perėjimo prie kitos mobiliųjų OS galėjo atsirasti papildomų išlaidų ir tai buvo dar viena kliūtis naudotojams pereiti prie
Apple
.
vii)

Dėl Apple kainų politikos poveikio
–
Šalių argumentai
Google
ir ją palaikančios įstojusios į bylą šalys teigia, kad
Apple
kainų politika nekliudė naudotojų perėjimui, nesvarbu, ar jie naudojo aukštesnės, ar žemesnės klasės įrenginius.
Savo ruožtu Komisija ir ją palaikančios įstojusios į bylą šalys atsikerta, kad
Apple
kainų politikos negalėjo būti nepaisoma ir ji buvo didelė kliūtis naudotojų perėjimui, nepaisant to, ar jie naudojo aukštesnės, ar žemesnės klasės įrenginius.
–
Bendrojo Teismo vertinimas
Šioje byloje nagrinėjamu atveju
Google
pateikti argumentai yra tokie patys kaip tie, kuriuos Komisija atmetė ginčijamo sprendimo 512–521 konstatuojamosiose dalyse. Žemesnės klasės įrenginių naudotojams
Apple
kainų politika atrodė akivaizdi kliūtis. Ginčijamo sprendimo 513 konstatuojamojoje dalyje Komisija teisingai pastebėjo, kad bent 50 % su
Android
veikiančių įrenginių buvo parduodami mažesne kaina nei
Apple
įrenginiai. Be to, ginčijamo sprendimo 503 ir 504 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė, kad 2009–2014 m.
Apple
įrenginiai vidutiniškai kainavo beveik dvigubai brangiau nei
Android
įrenginiai. Taigi bet koks perėjimas prie
Apple
įrenginių žemesnės klasės įrenginių naudotojams reiškė didesnes išlaidas.
Šiuo klausimu negalima sutikti su argumentu, pagrįstu
iPhone SE
modelio kaina. Pirma, nors
iPhone SE
modelis buvo pigiausias
Apple
parduodamas įrenginys, kainavęs apie 400 JAV dolerių (2014 m. – maždaug 290 EUR), remiantis ginčijamo sprendimo 503 konstatuojamojoje dalyje pateikta lentele, ši kaina vis vien viršijo vidutinę
Android
įrenginių pardavimo kainą. Antra,
Google
nurodyta mažesnė minėto
iPhone
kaina internetinėje pardavimo platformoje visiškai neatitiko
Apple
nustatytos kainos. Tokią kainą konkrečiu laikotarpiu taikė perpardavėjas, todėl jos negalima laikyti įprasta. Trečia, atsižvelgiant į ginčijamo sprendimo 518 konstatuojamąją dalį,
iPhone SE
modeliu buvo prekiaujama nuo 2016 m. kovo mėn., t. y. pažeidimo laikotarpio pabaigoje, ir
Google
to neginčija.
Taigi Komisija neklydo nusprendusi, kad
Apple
kainų politika kliudė žemesnės klasės
Android
įrenginių naudotojų perėjimui.
Vis dėlto tokios pačios išvados negalima daryti dėl aukštesnės klasės įrenginių, t. y. įrenginių, kurių pardavimo kainų intervalas nesiskyrė nuo
Apple
įrenginių kainų, naudotojų.
Ginčijamo sprendimo 513 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad aukštesnės klasės įrenginių vartotojų perėjimas yra mažai tikėtinas, atsižvelgiant į jų pirkimo įpročius, su tokiu perėjimu susijusias papildomas išlaidas ir vartotojų lojalumą jų OS. Ginčijamo sprendimo 515 konstatuojamojoje dalyje ji taip pat nurodė, kad net atsižvelgus į tokį perėjimą finansinis poveikis
Google
būtų nedidelis.
Google
ir toliau gavo nemažai pajamų iš jos paieškos variklio
Google Search
naudojimo iOS sistemoje dėl susitarimo su
Apple
. Priešingai,
Google
šiuo klausimu teigia, kad didelę dalį savo pajamų gauna iš
Google Android
įrenginių, kurių kaina prilygsta
Apple
įrenginių kainai, naudojimo. Taigi
Google
pakenktų net ir nedidelės jų dalies perėjimas.
Nors
Apple
kainų politika atrodė kliūtis žemesnės klasės įrenginių naudotojų perėjimui, to paties negalima pasakyti apie aukštesnės klasės įrenginių naudotojus. Atrodo, kad Komisija tai netiesiogiai pripažįsta, nes ginčijamo sprendimo 513 konstatuojamojoje dalyje, nurodydama įvairius motyvus, teigia, jog tokių įrenginių naudotojai nepereitų prie
Apple
įrenginių. Taigi Komisijos argumentai nėra grindžiami
Apple
kainų politika, kuri pati savaime nėra kliūtis aukštesnės klasės įrenginių naudotojų perėjimui, jei
Android
kokybė šiek tiek pablogėtų.
Ginčijamo sprendimo 515 konstatuojamojoje dalyje padaryta išvada, kad tokio perėjimo poveikis aukštesnės klasės įrenginių atveju būtų finansiškai ribotas, nes naudotojai ir toliau vykdytų paiešką naudodami
Google Search
iOS įrenginiuose, o
Google
ir toliau gautų pajamas iš šios paieškos, neturi realaus poveikio tam, ar
Apple
kainų politika galėjo atsverti
Google
padėtį licencijuojamų OS rinkoje. Kaip Komisija pripažįsta ginčijamo sprendimo 540 konstatuojamosios dalies 1 punkte, kurioje pateikiamas pavyzdys,
Apple
kainų politika negali būti kliūtis aukštesnės klasės įrenginių naudotojams pereiti nuo
Android
ekosistemos prie iOS ekosistemos.
Taigi Komisija pagrįstai nusprendė, kad
Apple
kainų politika kliudė daugelio
Android
įrenginių naudotojų perėjimui. Vis dėlto to negalima pasakyti apie aukštesnės klasės įrenginių naudotojus. Tačiau ši klaida nesukelia jokių pasekmių, nes pastarųjų naudotojų perėjimas priklauso nuo kitų veiksnių, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 513 konstatuojamosios dalies ar iš jo 540 konstatuojamosios dalies 2 ir 3 punktų. Tai visų pirma taikoma naudotojų lojalumui jų OS, įskaitant, kaip matyti iš vieno iš OĮG pareiškimų, kurį Komisija perteikė ginčijamo sprendimo 534 konstatuojamojoje dalyje, tai, kad naudotojai yra įpratę prie to, kaip veikia jų OS (žr. šio sprendimo 184–189 punktus).
viii)

Dėl programėlių kūrėjų elgesio
–
Šalių argumentai
Google
primygtinai pabrėžia, kad svarbu, jog ją palaikytų programėlių kūrėjai.
Google
teigia turėjusi išlaikyti aukštą
Android
kokybės lygį, kad užtikrintų kuo daugiau naudotojų programėlių kūrėjams. Bent kiek pablogėjus
Android
kokybei programėlių kūrėjai imtų veikti kitų platformų, visų pirma
Apple
naudai, arba sumažintų investicijas į
Android
. Sumažėjus programėlių kūrėjų investicijoms, susiformuotų neigiama spiralė, dėl kurios vartotojai pereitų prie kitos OS.
Komisijos teigimu, jei šiek tiek pablogėjus
Android
kokybei naudotojas nepereina prie kitos OS, tai atitinkamai reiškia, kad nepereina ir programėlių kūrėjai. Be to, ginčijamo sprendimo 610 konstatuojamojoje dalyje pateikta diagrama rodo, kad nuo 2010 m. programėlių kūrėjai aktyviai pereidinėjo nuo iOS prie
Android
.
–
Bendrojo Teismo vertinimas
Šiuo klausimu reikėtų pažymėti, kad Komisija pagrįstai nurodė priežastis, dėl kurių programėlių kūrėjai šiek tiek pablogėjus OS kokybei toliau dirbtų
Android
.
Android
buvo naudotojų plačiausiai naudojama platforma, todėl programėlių kūrėjai buvo visapusiškai suinteresuoti pritraukti kuo daugiau naudotojų (žr. ginčijamo sprendimo 553 konstatuojamąją dalį).
Kadangi buvo mažai tikėtina, kad šiek tiek pablogėjus
Android
kokybei naudotojai pereis prie kitos mobiliosios OS, tas pats pasakytina apie programėlių kūrėjus, kurie negalėjo pagrįstai atsisakyti daugumos savo klientų.
Be to, priešingai nei teigia
Google
, tai, kad programėlių kūrėjai dirbo kelioms OS, papildomai patvirtino išvadą, kad pablogėjus
Android
kokybei
Android
skirtos programėlės kūrimas nebūtų nutrauktas.
Taigi Komisija nepadarė vertinimo klaidų, kai nusprendė, kad programėlių kūrėjai nepaliktų
Android
tuo atveju, jei šiek tiek pablogėtų šios OS kokybė.
Vadinasi, Komisija teisingai nusprendė, kad santykinis
Apple
konkurencijos intensyvumas pateisino sprendimą neplėsti atitinkamos rinkos, apimant visas mobiliąsias OS, ir atmesti bet kokį nelicencijuojamų OS daromą konkurencinį spaudimą dėl
Google
turimos didelės įtakos licencijuojamų OS rinkoje. Kiek tai susiję su naudotojų lojalumu jų OS,
Apple
kainų politikos poveikiu, visų pirma žemesnės klasės įrenginių naudotojams, ir su perėjimu prie kitos OS susijusias išlaidas, Komisija teisingai nusprendė, kad šios įvairios kliūtys, vertinamos kartu, leido santykinai vertinti
Apple
daromo konkurencinio spaudimo poveikį
Google
įtakai rinkoje.
2)

Dėl AOSP licencijos konkurencinio spaudimo
i)

Šalių argumentai
Google
mano, kad AOSP licencija, pagal kurią galima kurti tobulus
Android
pakaitalus, trukdo jai konkuruoti. Taigi bet koks nedidelis
Android
kokybės pablogėjimas lemtų, kad OĮG imtų teikti pirmenybę laisvai prieinamoms
Android
versijoms, kurių kokybė nepablogėjusi. Komisija nepaiso pozicijos, kurios ji laikėsi 2010 m. sausio 21 d. Sprendime C(2010) 142
final
, kuriuo koncentracija pripažinta suderinama su bendrąja rinka ir EEE susitarimo veikimu (byla COMP/M.5529,
Oracle/Sun MicroSystems
) (toliau – Sprendimas
Sun Microsystems
), kuriame ji konstatavo, kad konkurencinį spaudimą lėmė programinės įrangos atvirumas. Be to,
Google
rinkos dalių pastovumas nuo 2011 m., kurį lėmė jos pastangos išlaikyti
Android
kokybę, neturėjo įtakos OĮG reakcijai į nedidelį jos kokybės pablogėjimą.
Google
taip pat ginčija ginčijamame sprendime pateiktų nuorodų į jai priklausantį
Android
prekių ženklą, jos nuosavybės teise valdomas taikomųjų programų programavimo sąsajas (toliau – nuosavybės teise valdomos TPPS), jos vykdomą
Android
kontrolę atliekant suderinamumo bandymus arba tai, kad didžioji dauguma OĮG buvo su ja sudarę SNĮ ir MPPS, svarbą.
Komisija nesutinka su šiais argumentais. Visų pirma ji pažymi, kad
Google
kontroliuoja prieigą prie
Android
pirminio programos teksto (ginčijamo sprendimo 128–130 konstatuojamosios dalys). Komisija taip pat remiasi
Google
atsakingo darbuotojo vidaus pristatymu. Šiame pristatyme paaiškinta
Google
vykdoma politika, be kita ko, poreikis išlaikyti
Android
kontrolę vystant
Play Store
ir pačios
Google
programėles, dėl ko galiausiai būtų neįmanoma sukurti patikimos alternatyvios
Android
versijos. Be to, Sprendimas
Sun Microsystems
nieko negelbėtų, nes šioje byloje nagrinėjamu atveju OĮG, norintys naudoti
Android
prekių ženklą, turėti prieigą prie
Play Store
ir naudotis
Google
programėlėmis, turi sudaryti su ja sutartis.
BDZV sutinka su Komisija. Jos teigimu,
Android
būtų „pats uždariausias atvirosios programinės įrangos projektas“. BDZV nurodo, kad
Google
pati kuria
Android
pirminį programos tekstą, kontroliuoja AOSP licenciją ir
Android
prekių ženklą, kontroliuoja
Android
diegimą atlikdama suderinamumo bandymus, yra komerciškai suinteresuota išlaikyti
Android
kontrolę ir kad
Android
atvirumas yra abejotinas, atsižvelgiant į laipsnišką pirminio programos teksto ribojimą.
ii)

Bendrojo Teismo vertinimas
Reikia konstatuoti, kad
Google
pervertina konkurencinį spaudimą, atsiradusį dėl AOSP licencijos. Ginčijamo sprendimo 568 konstatuojamojoje dalyje nurodytos priežasties, kad
Google
užimama rinkos dalis nuo 2011 m. nuolat didėjo ir pasidarė labai didelė, savaime nepakanka, kad būtų galima atmesti bet kokį konkurencinį spaudimą dėl AOSP licencijos. Tai, kad negalėjo atsirasti jokia nesuderinama
Android
atmaina, taip pat nereiškia, kad kuri nors įmonė iš pirminio programos teksto negalėjo sukurti patikimos
Android
alternatyvos. Vis dėlto, vertinant kartu su kitais motyvais, kuriais Komisija rėmėsi ginčijamo sprendimo 567–583 konstatuojamosiose dalyse, AOSP licencijos daromas spaudimas galėjo būti labai ribotas.
Pirma, reikia nepamiršti, kad patekimo į rinką kliūtys įmonei, norinčiai sukurti OS naudojant
Android
pirminį programos tekstą, buvo didelės, nepaisant to, kad
Android
buvo nemokama, ar net dėl šio paties nemokamo pobūdžio. Kaip ginčijamo sprendimo 569 konstatuojamojoje dalyje teisingai pažymėjo Komisija, ir šiuo klausimu
Google
to neginčijo, kiekviena įmonė, norinti sukurti alternatyvią OS pagal
Android
pirminį programos tekstą, patirtų didelių išlaidų ir dėl to iš pradžių greičiausiai būtų siūloma mokama alternatyvi versija. Ypač įtikinami pavyzdžiai yra
Amazon
OS arba
Seznam
mėginimas sukurti savo OS. Kitaip tariant,
Google
negali teigti, kad nedaug pablogėjus
Android
kokybei OĮG būtų galėję greitai pasinaudoti pirminiu programos tekstu, kad užkirstų kelią tokiam pablogėjimui.
Tai juo labiau pasakytina apie SNĮ, kurios neleido atsirasti
Android
alternatyvoms, kaip Komisija pažymėjo, be kita ko, ginčijamo sprendimo 572, 575 ir 576 konstatuojamosiose dalyse. Daugeliui OĮG tokios sutartys buvo privalomos ir pagal jas jie negalėjo prekiauti mobiliojo ryšio įrenginiais, veikiančiais su
Google
nepatvirtintomis
Android
versijomis. Jei SNĮ pasirašę OĮG (iš tikrųjų jų buvo apie 100, įskaitant 30 didžiausių OĮG (žr. šio sprendimo 849 punktą) būtų perėję prie alternatyvios,
Google
nepatvirtintos versijos, tai būtų reiškę visišką santykių nutraukimą su
Google
.
Antra, net jei OĮG būtų pavykę sukurti alternatyvią
Android
versiją pasinaudojant pirminiu programos tekstu, tokia versija iš pradžių galėjo nebūti patikima konkurentė. Norėdama sukurti tokią versiją, įmonė turėtų galėti pasiūlyti keletą programėlių ir suteikti prieigą prie pakankamai funkcionalių taikomųjų programų programavimo sąsajų, kaip Komisija nurodė ginčijamo sprendimo 576 konstatuojamojoje dalyje. Be to,
Google
neginčija ginčijamo sprendimo 576 ir 577 konstatuojamosiose dalyse pateiktų Komisijos teiginių, kad
Google
priklausančios programėlės ir jos nuosavybės teise valdomos TPPS, visų pirma dėl jos įtakos bendrosios paieškos paslaugų rinkoje, buvo komerciškai svarbios gamintojams. Taigi šių taikomųjų programų ir atitinkamų taikomųjų programų sąsajų kopijoms reikėjo laiko ir didelių investicijų. Kitaip tariant, patikimos alternatyvios versijos atsiradimas buvo labai abejotinas.
Google
šiuo klausimu teigia, kad kuriant alternatyvią
Android
versiją galėjo būti pasinaudota jos nuosavybės teise valdomomis TPPS. Vis dėlto, darant prielaidą, kad tokia galimybė pasitvirtintų,
Google
neprieštarauja ginčijamo sprendimo 576 konstatuojamojoje dalyje pateiktam vertinimui, pagal kurį prieiga prie jos nuosavybės teise valdomų TPPS priklausė nuo SNĮ sudarymo ir tai leido
Google
prižiūrėti alternatyvias
Android
versijas.
Trečia, Sprendimas
Sun Microsystems
neleidžia suabejoti pirmiau pateikta analize. Iš tiesų, kaip teigia Komisija, tos bylos ir šios bylos aplinkybės skiriasi. Žinoma, minėto sprendimo 749 konstatuojamojoje dalyje Komisija, nagrinėdama susijungusio subjekto įtaką rinkoje, atsižvelgė į konkurencinį spaudimą, kylantį dėl programinės įrangos, sukurtos pasinaudojant
Sun Microsystems, Inc
. programinės įrangos pirminį programos tekstą. Be to, ginčijamo sprendimo 252 konstatuojamojoje dalyje, kuria remiasi
Google
, Komisija pripažino, kad atvirosios programinės įrangos savininkas yra suvaržytas nepriklausomų kūrėjų, kurie galėjo siūlyti šios programinės įrangos naujinius ar pataisas. Vis dėlto šioje byloje atviras
Android
pobūdis nepalyginamas su Sprendime
Sun Microsystems
nagrinėtos programinės įrangos atviru pobūdžiu. Kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 128 konstatuojamosios dalies, esama atvira
Android
versija nebūtinai yra naujausia
Google
siūloma
Android
versija. Be to, praktiškai sudėtinga siūlyti
Android
naujinius pagal pirminį programos tekstą, nebent labiau susiejus ją su
Google
, siekiant, be kita ko, gauti prieigą prie
Google
programėlių ir jos nuosavybės teise valdomų TPPS. Iš to, kas išdėstyta pirmiau, matyti, kad atviras
Android
pobūdis šiuo atveju nėra konkurencinis suvaržymas, panašus į tą, kuris buvo apibūdintas Sprendime
Sun Microsystems
.
Galiausiai nereikia papildomai nagrinėti dublike pateikto
Google
argumento, kad Komisija prieštarauja pati sau, nes, viena vertus, teigia, kad „
Android
versijai reikia prieigos prie
Android
prekių ženklų ir programėlių
Play Store
bei
Google Search
, kad galėtų tapti realia grėsme“, nors, kita vertus, dėl piktnaudžiavimo pasaulinėje
Android
programėlių parduotuvių rinkoje (išskyrus Kiniją) ir nacionalinėse bendrosios paieškos paslaugų rinkose, nustatant
Play Store
ir
Google Search
licencijų išdavimo sąlygą – prisiimti neskaidymo įsipareigojimus (toliau – antrasis piktnaudžiavimo atvejis), buvo manoma, kad „nesuderinamos atmainos“, kurios neturi tokios prieigos, „kelia realią konkurencinę grėsmę“ (žr. ginčijamo sprendimo 1036 konstatuojamosios dalies 1 punktą). Kaip paaiškino Komisija, siekiant įvertinti konkurencinį spaudimą, kurį galėjo daryti AOSP licencija, reikia atsižvelgti į tai, kad OĮG, norėdami parduoti savo įrenginius, kurie veikia su suderinamomis atmainomis, ir taikyti
Google
nuosavybės teise valdomas TPPS, turi sudaryti SNĮ ir MPPS. Taigi dėl to, kad šiems OĮG yra privalomos SNĮ, kurios paprastai sudaromos penkeriems metams (žr. ginčijamo sprendimo 168, 169 ir 1078 konstatuojamąsias dalis), jie negali laisvai remtis
Android
priminiu programos tekstu kurdami atmainas. Taigi jie neturėtų galimybės greitai ir bet kada išleisti su tokia atmaina veikiančio įrenginio.
Taigi Komisija padarė teisingą išvadą, kad AOSP licencijos atvirumas nebuvo pakankamas konkurencinis suvaržymas, kuris atsvertų
Google
užimamą dominuojančią padėtį licencijuojamų OS rinkoje.
Todėl ieškinio pirmojo pagrindo pirmą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
3.

Dėl antrosios dalies, susijusios su Android programėlių parduotuvių dominavimu
Be licencijuojamų OS rinkos, Komisija taip pat nagrinėjo
Android
programėlių parduotuvių rinką. Apibrėždama šią rinką, Komisija ginčijamo sprendimo 268–322 konstatuojamosiose dalyse įtraukė visas programėlių parduotuves, skirtas
Google Android
įrenginiams, ir programėlių parduotuves, skirtas kitiems
Android
įrenginiams. Vis dėlto Komisija padarė išvadą, kad, pirma, grupė programėlių, įskaitant programėles, kurias galima atsisiųsti tiesiogiai iš interneto, nepriklauso tai pačiai rinkai kaip ir programėlių parduotuvė. Antra, Komisija neįtraukė kitų licencijuojamų OS programėlių parduotuvių ir nelicencijuojamų OS programėlių parduotuvių.
Tada Komisija nusprendė, kad
Android
programėlių parduotuvių rinkoje
Google
užėmė dominuojančią padėtį su
Play Store
. Kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 590–673 konstatuojamųjų dalių, Komisija rėmėsi
Google
užimamomis rinkos dalimis, atsisiunčiamų programėlių skaičiumi ir populiarumu bei naujinių prieinamumu, reikalavimu naudoti
Play Store
, kad būtų galima naudotis
Google Play
paslaugomis, patekimo į rinką kliūtimis, OĮG derybinės pirkėjo galios nebuvimu ir nepakankamu nelicencijuojamų mobiliųjų OS programėlių parduotuvių konkurenciniu spaudimu.
Ieškinio pirmojo pagrindo antroje dalyje
Google
sutelkia dėmesį į ginčijamo sprendimo 9.4.7 skirsnyje Komisijos atliktą nelicencijuojamų mobiliųjų OS programėlių parduotuvių konkurencinio spaudimo intensyvumo analizę.
a)

Šalių argumentai
Pirmiausia
Google
nurodo, kad
Android
ir
Play Store
buvo priklausomos viena nuo kitos. Jos turėjo būti lygiagrečiai konkurencingos: vienos iš jų dominavimo negalima atsieti nuo kitos dominavimo. Komisija tai pripažino ginčijamo sprendimo 299, 305 ir 594 konstatuojamosiose dalyse. HMD, ADA ir CCIA patvirtina tokį aiškinimą ir nurodo, kad, dėl neatsižvelgimo į
Android
ir
Apple
„sistemų“ konkurenciją ir konkurencijos neįvertinimo apskritai, ginčijamu sprendimu nutolstama nuo faktinių aplinkybių turinio.
Be to, atskyrusi
Play Store
nuo
Android
, Komisija neatsižvelgė į
Apple
konkurenciją. Vis dėlto
Apple
yra
Play Store
vystymo priežastis, siekiant išlaikyti aukštą
Play Store
kokybės lygį. 2018 m. gruodžio 12 d. Sprendimas Servier ir kt. / Komisija (
T‑691/14
,
EU:T:2018:922
) patvirtina, kad tokia inovacijų schema reiškia konkurencijos buvimą. Jei, kaip teigia Komisija,
Google
būtų užėmusi dominuojančią padėtį, ji būtų susilaikiusi nuo inovacijų diegimo ir būtų galima stebėti
Play Store
kokybės blogėjimą. Panašiai, ginčijamo sprendimo 660 konstatuojamojoje dalyje esantis teiginys, kad
Play Store
vystymą galima paaiškinti ne inovacijų reiškiniu, o technologinių tendencijų įgyvendinimu arba vienos iš jų suderinimu su kitos savybėmis, yra neįrodytas ir klaidingas. Jei šis teiginys būtų pagrįstas, tokia išvada patvirtintų, kad
Google
ir
Apple
konkuruoja.
Galiausiai, priešingai nei nurodyta ginčijamo sprendimo 290 ir 668 konstatuojamosiose dalyse,
Google
, kaip ir ADA, pabrėžia, kad ji negali pelningai didinti programėlių kūrėjams taikomų mokesčių. Lygiai taip pat
Google
negali pabloginti
Android
kokybės ir gauti naudos iš šiems programėlių kūrėjams taikomų mokesčių padidinimo, nepadidindama
Apple
konkurencijos. Tai įrodytų
Google
įtariamo dominavimo laikotarpiu 15 % sumažinti programėlių kūrėjams taikomi mokesčiai, siekiant prisiderinti prie
Apple
pritaikyto sumažinimo.
Komisija ir jos reikalavimams palaikyti įstojusios į bylą šalys ginčija
Google
pateiktų argumentų pagrįstumą. Pirma,
Google
argumentai klaidingi, nes jais, be kita ko, nepaisoma to, kad naudotojai negali naudoti programėlių parduotuvių kitoms OS, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 299 konstatuojamosios dalies 2 punkto, ir kad
Play Store
dominuoja
Android
programėlių parduotuvių rinkoje.
Antra, nėra jokių įrodymų, kad
Play Store
plėtrą paskatino
Apple App Store
pokyčiai. Bet kuriuo atveju kiti ginčijamame sprendime nurodyti įrodymai patvirtina
Play Store
dominuojančią padėtį
Android
programėlių parduotuvių rinkoje. Be to, ginčijamame sprendime nurodyti įrodymai, kuriais siekiama paaiškinti, kaip
Google
galėtų be jokių pasekmių padidinti kainas programėlių kūrėjams, lieka galioti. Atsižvelgiant, be kita ko, į tai, kad, vertinant išmaniųjų mobiliųjų įrenginių pasaulinius pardavimus,
Google Android
įrenginių dalis nuo 48 % 2011 m. padidėjo iki 81 % 2016 m., programėlių kūrėjai nenorėtų atsisakyti prieigos prie tokios didelės ir augančios naudotojų bazės. Padidinus kainas, programėlių kūrėjai nenustotų platinti programėlių per
Play Store
.
b)

Bendrojo Teismo vertinimas
Pirma, reikėtų pažymėti, kad
Google
ginčija tik keletą ginčijamo sprendimo motyvų. Prieštaravimai nesusiję su visomis aplinkybėmis, kuriomis remdamasi Komisija nusprendė, kad
Google
per
Play Store
užėmė dominuojančią padėtį
Android
programėlių parduotuvių rinkoje.
Google
susitelkia tik į tai, kad Komisija neatsižvelgė į
Apple
daromą konkurencinį spaudimą.
Šiomis aplinkybėmis
Google
nurodo ginčijamo sprendimo 299 ir paskesnes konstatuojamąsias dalis, susijusias su rinkos apibrėžimu ir bet kokios
Android
ir
Play Store
tarpusavio sistemos atmetimu.
Google
teigimu, Komisija padarė vertinimo klaidą, atmetusi tokios sistemos, kuri konkuruotų su
Apple
sistema, t. y. iOS ir
App Store
sistema, buvimo faktą.
Vis dėlto reikia pažymėti, kad ginčijamo sprendimo 299 ir paskesnėse konstatuojamosiose dalyse Komisija numatė esant sistemą tarp
Android
ir
Play Store
ne tam, kad atmestų
Apple
keliamos konkurencijos prielaidą, bet siekdama parodyti, kad kitoms licencijuojamoms OS skirtų programėlių ir
Android
skirtų programėlių parduotuvių konkurencija turi ribotą reikšmę. Kitaip tariant, ginčijamo sprendimo 299 ir tolesnėse konstatuojamosiose dalyse Komisija formaliai nenagrinėjo
Android
sistemos ir
Apple
sistemos tarpusavio konkurencijos buvimo klausimo.
Antra, nagrinėjant
App Store
daromą konkurencinį spaudimą, klausimas dėl
Android
ir
Play Store
sistemos buvimo iškyla skirtingais aspektais. Skirtingai nei
Android
, iOS turėjo tik vieną programėlių parduotuvę ir vien dėl šios priežasties negalėjo būti nuo jos atskirta. Šiuo požiūriu
Play Store
ir
App Store
konkuravo per sistemą, kuriai atitinkamai priklausė
Android
ir iOS.
Turint omenyje
Apple
sistemą ir siekiant įvertinti
App Store
konkurencinį spaudimą,
Play Store
taip pat negalima atskirti nuo
Android
, juo labiau kad
Google
suteikia prieigą prie
Play Store
tik jei sudaroma SNĮ, todėl
Play Store
gali būti susieta tik su tomis
Android
versijomis, kurios atitinka
Google
suderinamumo testą.
Iš to, kas išdėstyta pirmiau, matyti, kad
App Store
konkurencinio spaudimo
Play Store
parduotuvei vertinimas naudotojų ir programėlių kūrėjų lygmeniu reiškia atsižvelgimą į iOS konkurencinį spaudimą
Android
, kurį
Google
, atsakydama į Bendrojo Teismo klausimą per teismo posėdį, aiškiai pripažino.
App Store
daromas konkurencinis spaudimas
Play Store
iš esmės priklausė nuo iOS daromo konkurencinio spaudimo
Android
. Be to, kad OS yra būtina mobiliojo įrenginio veikimo sąlyga, tinkamas esamų programėlių veikimas ir įvairovė taip pat priklauso nuo jos kokybės.
Šią situaciją, dėl kurios reikia įvertinti sistemų tarpusavio konkurenciją, patvirtina ginčijamo sprendimo aiškinimas. Komisija ginčijamo sprendimo 656 konstatuojamojoje dalyje konstatavo, kad
App Store
nedarė pakankamo konkurencinio spaudimo
Play Store
, nurodydama, be kita ko, 9.3.4 skirsnį, kurio pabaigoje Komisija nusprendė, kad, naudotojų požiūriu, iOS nedarė pakankamo konkurencinio spaudimo
Android
.
Be to, kiek tai susiję su programėlių kūrėjais, Komisija ginčijamo sprendimo 552–555 ir 668–670 konstatuojamosiose dalyse rėmėsi iš esmės tais pačiais motyvais, kai atitinkamai nusprendė, kad iOS darė nepakankamą konkurencinį spaudimą
Android
, o
App Store
darė tokio pat intensyvumo spaudimą
Play Store
. Šie besidubliuojantys motyvai dar akivaizdesni ginčijamo sprendimo 553 ir 668 konstatuojamosiose dalyse, kuriose abiejose daroma nuoroda į 290 konstatuojamąją dalį dėl
App Store
nepriklausymo tai pačiai rinkai kaip
Play Store
.
Taigi ieškinio pirmojo pagrindo antros dalies pagrįstumas priklauso nuo pirmos jo dalies, kurioje
Google
prieštarauja Komisijai, kad ši neatsižvelgė į iOS daromą konkurencinį spaudimą
Android
naudotojų ir programėlių kūrėjų lygmeniu, pagrįstumo. Logiškai neįmanoma, kad
App Store
daromo konkurencinio spaudimo
Play Store
intensyvumas skirtųsi nuo iOS konkurencinio spaudimo
Android
. Abiem atvejais duomenys, į kuriuos atsižvelgiama vertinant konkurencinio spaudimo intensyvumą, yra tie patys.
Kadangi grindžiant ieškinio pirmojo pagrindo pirmą dalį
Google
pateikti argumentai buvo atmesti kaip nepagrįsti, taip patvirtinant ginčijamo sprendimo motyvus, susijusius su tuo, kad
Apple
iOS nedarė pakankamo konkurencinio spaudimo
Android
,
Google
argumentų, pateiktų grindžiant pirmojo pagrindo antrą dalį, negalima pripažinti pagrįstais.
Todėl pirmojo pagrindo antra dalis turi būti atmesta kaip nepagrįsta.
4.

Dėl trečios dalies, susijusios su dominavimo konstatavimo naudotojams teikiamų paieškos paslaugų srityje ir piktnaudžiavimo teorijos, susijusios su OĮG licencijuojamomis paieškos programėlėmis, tarpusavio nesuderinamumu
a)

Šalių argumentai
Grįsdama šią ieškinio pagrindo dalį,
Google
teigia, kad jos dominuojančios padėties bendrosios paieškos paslaugų rinkose vertinimas neatitinka ginčijamame sprendime taikytos piktnaudžiavimo teorijos. Komisija ginčijamo sprendimo 674 konstatuojamojoje dalyje pabrėžia, kad
Google
dominuoja naudotojams teikiamų bendrosios paieškos paslaugų srityje, tačiau ginčijamo sprendimo 877 ir 1016 konstatuojamosiose dalyse ginčyti veiksmai susiję tik su bendrosios paieškos programėlių licencijavimu OĮG, o ne naudotojams.
Ginčijamame sprendime neįrodyta, kad
Google
dominuoja bendrosios paieškos programėlių licencijavimo OĮG „rinkoje“, nes praktiškai taip nėra. OĮG nebūtina įdiegti
Google
Search
į savo įrenginius, nes ši paieškos paslauga yra laisvai ir lengvai prieinama internete. Be to, naudotojas, įsigijęs įrenginį be
Google
Search
programėlės, galėtų lengvai ją pasiekti. OĮG taip pat galėtų sukurti ir įdiegti piktogramą, kuri naršyklėje nukreiptų į
Google
pradžios tinklalapį. Nenustačius dominuojančios padėties paieškos programėlių licencijavimo OĮG srityje, reikalavimo, kad OĮG sutiktų su neskaidymo įsipareigojimais ir pagal MPPS iš anksto įdiegtų
Chrome
, kad gautų programėlės
Google Search
licenciją, negalima laikyti piktnaudžiavimu. Tas pats pasakytina ir apie
Google
dalijimąsi pajamomis iš reklamos mainais už tai, kad atitinkami OĮG ir MRTO iš anksto įdiegtų išimtinai
Google Search
.
Komisija apskritai teigia, kad išvados dėl
Google
dominavimo bendrosios paieškos paslaugų rinkose atitinka nustatytus piktnaudžiavimo atvejus. Bet kuriuo atveju negalima teigti, kad dėl to, jog bendrą paiešką atlieka naudotojai, negali būti jokio piktnaudžiavimo, atsižvelgiant į
Google
užimamą dominuojančią padėtį bendrosios paieškos paslaugų rinkose dėl jos elgesio OĮG atžvilgiu. Komisija remiasi ne piktnaudžiavimo forma, o faktinių aplinkybių panašumu, nes
Google
veikė OĮG lygmeniu, bet šie veiksmai buvo susiję su vartotojų naudojamu produktu.
b)

Bendrojo Teismo vertinimas
Prieštaravimui, susijusiam su prieštara tarp ginčijamo sprendimo 877 ir 1016 konstatuojamosiose dalyse Komisijos nurodytų piktnaudžiavimo atvejų ir
Google
dominuojančios padėties nacionalinėse bendrosios paieškos paslaugų rinkose, negalima pritarti.
Pirma, reikėtų pažymėti, kad ginčijamo sprendimo 877 ir 1016 konstatuojamosiose dalyse Komisijos nustatyti piktnaudžiavimo atvejai buvo konstatuoti atsižvelgiant į
Google
užimamą dominuojančią padėtį tiek nacionalinėse bendrosios paieškos paslaugų rinkose, tiek
Android
programėlių parduotuvių rinkoje. Taigi, net jei šie piktnaudžiavimo atvejai buvo klaidingai grindžiami
Google
dominuojančia padėtimi nacionalinėse bendrosios paieškos paslaugų rinkose, reikia pažymėti, kad jie taip pat buvo grindžiami
Google
dominuojančia padėtimi
Android
programėlių parduotuvių rinkoje, ir ji nebuvo paneigta
Google
argumentais, kuriuos ji pateikė ieškinio pirmojo pagrindo antroje dalyje.
Antra, bet kuriuo atveju, neatsižvelgiant į tai, kad Komisijos ginčijamo sprendimo 877 ir 1016 konstatuojamosiose dalyse nustatyti piktnaudžiavimo atvejai taip pat buvo nulemti
Google
dominuojančios padėties
Android
programėlių parduotuvių rinkoje, taip pat reikia pažymėti, kad nagrinėjami veiksmai buvo glaudžiai susiję su
Google
dominuojančia padėtimi nacionalinėse bendrosios paieškos paslaugų rinkose. Kadangi
Google Search
yra produktas, kurį tikėjosi turėti
Google Android
įrenginių naudotojai,
Google
naudojosi savo įtaka nacionalinėse bendrosios paieškos paslaugų rinkose, kad tiektų šią programėlę MPPS pasirašiusioms šalims.
Taigi, priešingai nei teigia
Google
, ginčijamo sprendimo 877 ir 1016 konstatuojamosiose dalyse Komisijos nurodyti piktnaudžiavimo atvejai, kurie neabejotinai pasireiškė
Google
ir MPPS pasirašiusių šalių santykiuose, iš tikrųjų buvo nukreipti į bendrosios paieškos paslaugų naudotojus ir nacionalines bendrosios paieškos paslaugų rinkas, kuriose
Google
užėmė dominuojančią padėtį. Tai, kad aptariami veiksmai buvo susiję su
Google
Search
suteikimu MPPS pasirašiusioms šalims, neleidžia abejoti šia išvada.
Google Search
buvo svarbus atspirties taškas norint gauti
Google
bendrosios paieškos paslaugas, o MPPS pasirašiusios šalys šiomis aplinkybėmis veikė kaip tarpininkės tarp
Google
ir jos naudotojų.
Kitaip tariant,
Google
dominuojanti padėtis nacionalinėse bendrosios paieškos paslaugų rinkose buvo ir atspirties taškas, ir tikslas ginčijamo sprendimo 877 ir 1016 konstatuojamosiose dalyse nagrinėtų veiksmų (visų pirma žr. ginčijamo sprendimo 1341 konstatuojamąją dalį), kuriais, Komisijos teigimu, iš tikrųjų buvo siekiama išlaikyti ir padidinti
Google
įtaką nacionalinėse bendrosios paieškos paslaugų rinkose ir užkirsti kelią bet kokių konkurentų atsiradimui šioje rinkoje.
Vadinasi, negalima konstatuoti jokios prieštaros tarp ginčijamo sprendimo 877 ir 1016 konstatuojamosiose dalyse Komisijos nurodytų piktnaudžiavimo atvejų ir
Google
dominuojančios padėties nacionalinėse bendrosios paieškos paslaugų rinkose.
Nurodomas nesuderinamumas tarp ginčijamo sprendimo 1192 konstatuojamojoje dalyje nurodyto piktnaudžiavimo, susijusio su portfeliu grindžiamomis SPP, ir
Google
dominuojančios padėties nacionalinėse bendrosios paieškos paslaugų rinkose, turi būti aiškinamas taip pat.
Ginčijamo sprendimo 877 ir 1016 konstatuojamosiose dalyse nurodytus piktnaudžiavimo atvejus Komisija laiko produktų ar įpareigojimų susiejimu, o ginčijamo sprendimo 1192 konstatuojamojoje dalyje nurodytas piktnaudžiavimo atvejis, pasitelkiant portfeliu grindžiamas SPP, apėmė dalijimąsi pajamomis iš reklamos, kurias
Google
gavo dėl savo veiklos nacionalinėse bendrosios paieškos paslaugų rinkose. Taigi portfeliu grindžiamos SPP neabejotinai priklausė nuo
Google
įtakos šiose rinkose. Be to, nors portfeliu grindžiamos SPP buvo susijusios su
Google
santykiais su šias sutartis pasirašiusiomis šalimis, kurios dėl to nebegalėjo iš anksto įdiegti su
Google Search
konkuruojančių programėlių, reikėtų dar kartą pažymėti, kad prisiimdamos tokį įsipareigojimą šios SPP pasirašiusios šalys leido
Google
sustiprinti savo padėtį nacionalinėse naudotojams skirtų bendrosios paieškos paslaugų rinkose.
Taigi negalima konstatuoti jokios prieštaros tarp ginčijamo sprendimo 1192 konstatuojamojoje dalyje Komisijos nustatyto piktnaudžiavimo ir
Google
dominuojančios padėties nacionalinėse bendrosios paieškos paslaugų rinkose.
Vadinasi, ieškinio pirmojo pagrindo trečią dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą, o kartu ir visą pirmąjį ieškinio pagrindą.
5.

Dėl santykinės ekosistemų konkurencijos svarbos šioje byloje
Iš to, kas išdėstyta, aišku, kad visas pirmasis ieškinio pagrindas turi būti atmestas. Konkrečiai kalbant apie pirmąją ir antrąją šio pagrindo dalis, atrodo, jog Komisija teisingai nusprendė, kad
Apple
daromas netiesioginis konkurencinis spaudimas
Google
išliko nepakankamas.
Be to, reikėtų pažymėti, kad nors grįsdama ieškinio pirmojo pagrindo pirmą ir antrą dalis
Google
atskirai ginčija licencijuojamų OS ir
Android
programėlių parduotuvių rinkų apibrėžimą ir savo paskesnę padėtį šiose rinkose, jos argumentai taip pat susiję su būtinybe atsižvelgti į realią konkurenciją tarp ekosistemų.
Ginčijamame sprendime Komisija pripažino, kad ir iOS, ir
Apple App Store
galėjo daryti tam tikrą spaudimą
Google
(ginčijamo sprendimo 242, 243 ir 322 konstatuojamosios dalys). Taigi
Google
„ekosistema“, kuriai būdingas
Android
OS ir
Play Store
santykis, būtų konkuravusi su
Apple
„ekosistema“, kuriai buvo būdingas santykis tarp iOS ir
App Store
.
Šiomis aplinkybėmis, kaip teigia
Google
,
Apple
keliami suvaržymai per nelicencijuojamas iOS ir
App Store
nebūtų leidę jai elgtis gana nepriklausomai nuo šio konkurento, visų pirma kiek tai susiję su dominuojančių padėčių, kurias Komisija jai priskyrė pasaulinėse (išskyrus Kiniją) licencijuojamų OS ir
Android
programėlių parduotuvių rinkose, nustatymu.
Šiuo klausimu svarbu atsižvelgti į tai, kad
Apple
a priori
negali daryti įtakos
Google
dominuojančiai padėčiai nacionalinėse bendrosios paieškos paslaugų rinkose. Kaip visų pirma matyti iš ginčijamo sprendimo 118–199 ir 515 konstatuojamųjų dalių, pažeidimo laikotarpiu
Apple
dalyvavo sutartyse dėl pajamų pasidalijimo, pagal kurias
Google Search
paieškos sistema turėjo būti nustatyta kaip numatytoji
Apple
mobiliojo interneto naršyklėje
Safari
. Dėl šios sutarties
Apple
neturėjo paskatų veikti šiose rinkose ir konkuruoti su
Google Search
, nes
Apple
gaudavo didelių pajamų iš to, kad iOS įrenginių naudotojai naudojo šią paieškos sistemą.
Nors tiesa, kad ši sutartis nebuvo procedūros dalykas, į ją, kaip tai padarė Komisija, galėjo būti atsižvelgta ginčijamame sprendime kaip į faktinę aplinkybę, leidžiančią geriau įvertinti
Google
ekonominę galią ir jos galimybes elgtis gana nepriklausomai nuo savo konkurentų, klientų ir vartotojų.
C.

Dėl ieškinio antrojo pagrindo, grindžiamo pirmaisiais piktnaudžiavimo atvejais, susijusiais su klaidingu MPPS išankstinio įdiegimo sąlygų piktnaudžiaujamojo pobūdžio vertinimu
Antrajame ieškinio pagrinde, kurį sudaro dvi dalys,
Google
teigia, kad Komisija klaidingai nusprendė, jog MPPS išankstinio įdiegimo sąlygos, pagal kurias, norint gauti
Play Store
, reikia iš anksto įdiegti
Google Search
programėlę, o norint gauti
Play Store
ir programėlę
Google Search
, reikia iš anksto įsidiegti
Chrome
naršyklę (toliau – pirmieji piktnaudžiavimo atvejai), yra piktnaudžiaujamo pobūdžio.
1.

Aplinkybės
Pirmiausia, siekiant atsakyti į šalių argumentus, reikia nurodyti, pirma, sąlygas, reikalingas padaryti išvadą, kad nagrinėjami veiksmai yra piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi, antra, įvairias ginčijamame sprendime Komisijos išdėstytas aplinkybes, apibūdinančias išstūmimo iš rinkos poveikį, kurį sukėlė šie veiksmai, ir, trečia, šių veiksmų tarpusavio ryšį.
a)

Piktnaudžiavimo, išstūmimo iš rinkos poveikio ir susietų pardavimų sąvokos, ypač atsižvelgiant į 2007 m. rugsėjo 17 d. Sprendimą Microsoft / Komisija (
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
)
Tai, kad įmonė užima dominuojančią padėtį ir konkuruoja pranašumais, savaime nėra neteisėta. Tik tam tikromis aplinkybėmis, kai, pavyzdžiui, jos elgesys turi išstūmimo iš rinkos poveikį, kuris nepriskiriamas tokiai konkurencijai, šis elgesys yra piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi, kaip tai suprantama pagal SESV 102 straipsnį.
SESV 102 straipsniu visiškai nesiekiama kliudyti įmonei užimti dominuojančią padėtį rinkoje dėl savo nuopelnų. Šia nuostata taip pat nesiekiama užtikrinti, kad mažiau produktyvūs nei dominuojančią padėtį užimanti įmonė konkurentai liktų rinkoje (žr. 2017 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Intel / Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Taigi bet kokiu konkurento išstūmimu nebūtinai daroma žala konkurencijai. Iš esmės konkurencija pagal nuopelnus gali lemti išnykimą iš rinkos ar susilpninti konkurentus, kurie mažiau produktyvūs, todėl ne tokie patrauklūs vartotojams, be kita ko, kainų, pasirinkimo, kokybės ar naujovių atžvilgiu (žr. 2017 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Intel / Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Dominuojančią padėtį užimanti įmonė turi ypatingą pareigą savo elgesiu nepažeisti veiksmingos ir neiškraipytos konkurencijos vidaus rinkoje (šiuo klausimu žr. 2017 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Intel / Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Būtent todėl pagal SESV 102 straipsnį draudžiama, be kita ko, dominuojančią padėtį užimančiai įmonei imtis veiksmų, kurie turi jos konkurentų, laikomų tokiais pat produktyviais kaip ir ji, išstūmimo iš rinkos poveikį, ir taip sustiprinti savo dominuojančią padėtį pasitelkiant priemones, kurios skiriasi nuo konkurencijos remiantis nuopelnais priemonių. Atsižvelgiant į tai, ne kiekviena konkurencija kainomis gali būti laikoma teisėta (šiuo klausimu žr. 2017 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Intel / Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Išstūmimo iš rinkos poveikis apibūdina situacijas, kai veiksminga esamų ar potencialių konkurentų galimybė patekti į rinkas ar jų sudedamąsias dalis ribojama arba panaikinama dėl dominuojančią padėtį užimančios įmonės elgesio, ir taip ši įmonė savo naudai ir vartotojų nenaudai gali daryti neigiamą įtaką įvairiems konkurencijos kriterijams, pavyzdžiui, kainoms, gamybai, inovacijoms, prekių ar paslaugų įvairovei ar kokybei.
Aplinkybė, kad dominuojančią padėtį užimančios įmonės piktnaudžiavimas sukelia išstūmimo iš rinkos poveikį kitose rinkose nei ta, kurioje ji dominuoja, netrukdo taikyti SESV 102 straipsnio (šiuo klausimu žr. 1996 m. lapkričio 14 d. Sprendimo Tetra Pak / Komisija,
C‑333/94 P
,
EU:C:1996:436
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šioje byloje nagrinėjami veiksmai, susiję su pirmaisiais piktnaudžiavimo atvejais, yra susieti pardavimai. Tai yra įprasta verslo praktika, kuria paprastai siekiama klientams ekonomiškiau pasiūlyti geresnes prekes ar pasiūlymus. Susietasis pardavimas – tai dominuojančios įmonės konkretaus produkto (siejantysis produktas) pardavimo susiejimas su kito produkto (susietasis produktas) įsigijimu. Jis gali turėti išstūmimo iš rinkos poveikį susietojoje rinkoje, siejančiojoje rinkoje arba abiejose rinkose kartu. Įmonė, kuri dominuoja vienoje ar keliose produktų rinkose (siejančiojo produkto rinka), dėl tokios praktikos gali pakenkti vartotojams, nes ji išstumia iš rinkos kitus produktus, kurie yra susiejimo dalis (susietojo produkto rinka) ir netiesiogiai – iš siejančiosios rinkos.
Šiuo klausimu, siekiant įvertinti tokių veiksmų piktnaudžiaujamą pobūdį, jau buvo nuspręsta, kad Komisija galėjo remtis šiomis aplinkybėmis (2007 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Microsoft / Komisija,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
,
punktas):
–
pirma, siejantysis ir susietasis produktai yra du atskiri produktai;
–
antra, atitinkama įmonė užima dominuojančią padėtį siejančiojo produkto rinkoje;
–
trečia, ši įmonė nesuteikia vartotojams pasirinkimo įsigyti siejantįjį produktą be susietojo produkto;
–
ketvirta, tokia praktika riboja konkurenciją;
–
penkta, ši praktika nėra objektyviai pateisinama.
Konkrečiai kalbant apie šio sprendimo 284 punkte nurodytą ketvirtąją sąlygą, susijusią su konkurencijos ribojimu, pažymėtina, kad Bendrasis Teismas 2007 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Microsoft / Komisija (
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
)
punkte priminė ankstesnę jurisprudenciją, pagal kurią „iš esmės elgesys bus laikomas piktnaudžiavimu tik jeigu jis gali riboti konkurenciją“.
Vis dėlto 2007 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Microsoft / Komisija (
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
)
punkte Bendrasis Teismas taip pat pažymėjo, kad toje byloje ginčijamame sprendime „Komisija manė, jog dėl ypatingų <…> bylos aplinkybių ji negali apsiriboti konstatavimu, jog susietas tam tikro ir dominuojančio produkto pardavimas
per se
turi eliminuojantį poveikį rinkoje, kaip tai paprastai daroma bylose dėl piktnaudžiavimo susietu pardavimu“ ir kad tokiomis aplinkybėmis „Komisija išnagrinėjo konkretų nagrinėjamo susieto pardavimo jau turimą poveikį rinkai bei kaip ši rinka veikiausiai plėtosis ateityje“ (šiuo klausimu taip pat žr. 2007 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Microsoft / Komisija,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
,
punktą).
Siekdamas paaiškinti, kodėl Komisija išnagrinėjo konkretų susieto pardavimo poveikį atitinkamai rinkai, Bendrasis Teismas pažymėjo, kad Komisija toje byloje ginčijamame sprendime laikėsi tokios pozicijos, kaip nurodyta toliau (2007 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Microsoft / Komisija,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
,
punktas):
„<…> yra aplinkybių, kurios pateisina (
Windows Media Player
) leistuvės šios praktikos poveikio konkurencijai nuodugnesnį nagrinėjimą susieto pardavimo atžvilgiu. Nors klasikinio susieto pardavimo atvejais Komisija ir Bendrijos teismai manė, kad atskiro ir dominuojančio produktų pardavimas kartu yra šios praktikos daromo pardavėjų konkurentų pašalinimo poveikio įrodymas, (reikia pažymėti), kad šiuo atveju vartotojai kartais nemokamai gali (ir tai jie jau daro) pasinaudoti konkuruojančiomis (su
Windows Media Player
) medijos leistuvėmis internete. Taigi yra tinkamų priežasčių, neatlikus papildomos analizės, nedaryti prielaidos, kad susietas
Windows Media Player
leistuvės pardavimas – tai veiksmai, kurie pagal savo prigimtį gali apriboti konkurenciją.“
Taigi 2007 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Microsoft / Komisija,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
,
punkte Bendrasis Teismas konstatavo, kad nagrinėjamą susietą pardavimą reikia vertinti atsižvelgiant į toje byloje ginčytame sprendime išdėstytas sąlygas (nurodytas to sprendimo 842 ir 843 punktuose), tarp jų – sąlygą, susijusią su tuo, kad nagrinėjamais veiksmais „[buvo] ribojama konkurencija“.
Šioje byloje nagrinėjamu atveju ginčijamame sprendime Komisija remiasi 2007 m. rugsėjo 17 d. Sprendimu Microsoft / Komisija (
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
) tam, kad nustatytų pirmuosius piktnaudžiavimo atvejus apibūdinančias sąlygas (ginčijamo sprendimo 741 ir 742 konstatuojamosios dalys).
Konkrečiai dėl šio sprendimo 284 punkte nurodytos ketvirtosios sąlygos Komisija, ginčijamame sprendime nurodžiusi, kad pagal jurisprudenciją, suformuotą iki 2007 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Microsoft / Komisija (
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
), „klasikiniais susieto pardavimo atvejais“ nebuvo reikalaujama įrodyti antikonkurencinio poveikio, iš esmės nurodė, kad ketvirtoji susieto pardavimo konstatavimo sąlyga iš esmės įvykdoma, kai nagrinėjami veiksmai „gali riboti konkurenciją“ (žr. ginčijamo sprendimo 749 konstatuojamąją dalį ir 813 išnašą, kurioje daroma nuoroda į 2007 m. rugsėjo 17 d. Sprendimą Microsoft / Komisija (
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
,
punktas).
Šiuo klausimu, kaip bus nagrinėjama toliau, šioje byloje akivaizdu, kad prisidengdama kriterijaus, suformuluoto kaip „gebėjimas riboti konkurenciją“ remiantis 2007 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Microsoft / Komisija,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
) 867 punktu, taikymu Komisija ginčijamame sprendime taip pat pasirūpino konkrečiai nurodyti įvairias aplinkybes, kurios, jos nuomone, leidžia nustatyti nurodomo išstūmimo iš rinkos poveikio realumą, kaip nurodyta minėto sprendimo 868 punkte.
Kaip šioje byloje teigia
Google
, naudotojams lengva įsigyti bendrosios paieškos ar naršyklių programėlių, konkuruojančių su programėlėmis, kurios yra susieto pardavimo objektas. Šią aplinkybę pripažįsta visos aptariamos šalys, nes diskusija susijusi ne su naudotojų galimybe lengvai parsisiųsti tokias programėles, o su paskatomis tai padaryti, kurios gali būti jiems taikomos (žr. ginčijamo sprendimo 917 konstatuojamąją dalį).
Šiomis aplinkybėmis, kaip paaiškino Bendrasis Teismas ir kaip šalys patvirtino per teismo posėdį, iš ginčijamo sprendimo iš tiesų matyti, kad Komisija stengėsi konkurencijos apribojimą apibūdinti ne tik kaip „potencialų“ ar „galimą“, bet ir kaip „realų“ ar „konkretų“, atsižvelgiant į kai kuriuos jo aspektus. Komisijos teigimu, nuo 2011 m. arba 2012 m. rugpjūčio mėn. iki 2018 m. liepos mėn. dėl nagrinėjamų veiksmų buvo daromas sprendime nurodytas išstūmimo iš rinkos poveikis, kuris buvo žalingas konkuravimui nuopelnais.
Pavyzdžiui, Komisija daro išvadą, kad dėl tokių veiksmų, be kita ko, konkuruojančių paieškos paslaugų teikėjams „buvo sunkiau“ gauti paieškos užklausų, pajamų ir informacijos, būtinos tam, kad galėtų pagerinti savo paslaugas (ginčijamo sprendimo 859 konstatuojamoji dalis), kad tie veiksmai „didino patekimo į rinką kliūtis“, apsaugant
Google
nuo kitų paieškos paslaugų konkurencijos (ginčijamo sprendimo 861 konstatuojamoji dalis) ir kad „mažino paskatas“ diegti inovacijas, kurias norėjo siūlyti specializuotas paieškos paslaugas konkrečia kalba ar konkrečiai naudotojų grupei parduodantys konkurentai (žr. ginčijamo sprendimo 862 ir 1213 konstatuojamąsias dalis, pastarojoje nurodoma
Seznam
,
DuckDuckGO
,
Qwant
ir
Kikin’s
„touch to search“).
Taigi šioje byloje nagrinėjamu atveju Komisija, kaip ir sprendime, dėl kurio buvo priimtas 2007 m. rugsėjo 17 d. Sprendimas Microsoft / Komisija (
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
) (žr. šio sprendimo 286 punktą), pagrįstai konstatavo, kad prieš darant išvadą, jog nagrinėjami susieti pardavimai buvo žalingi konkurencijai, reikėjo atidžiai išnagrinėti faktinį poveikį arba atlikti papildomą analizę (pagal anksčiau šiuo klausimu vartotą terminologiją). Tokio nagrinėjimo privalumas tas, kad, viena vertus, sumažėja rizika, jog bus baudžiama už elgesį, kuris iš tikrųjų nekenkia konkuravimui nuopelnais, ir, kita vertus, geriau nustatomas atitinkamo elgesio sunkumas, o tai padeda nustatyti tinkamą galimos sankcijos dydį.
Taigi, atsižvelgiant į tai, kad nagrinėjami veiksmai buvo vykdomi ilgą laiką ir, kaip teigiama ginčijamame sprendime, turėjo konkretų pastebimą poveikį atitinkamose rinkose, mažiau aiškaus sąvokos „konkurencijos ribojimas“ apibrėžimo pagal jo „gebėjimą riboti konkurenciją“ nauda yra mažesnė nei galėtų būti kitomis aplinkybėmis.
Šiuo atveju Komisijai nereikia atlikti perspektyvinės analizės, kuri būtų grindžiama poveikiu, kilsiančiu atsižvelgiant į prielaidas, kurių kol kas neįmanoma patikrinti praktiškai, kaip tai gali būti padaryta kitomis aplinkybėmis (pavyzdžiui, žr. 2020 m. sausio 30 d. Sprendimo Generics (UK) ir kt.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
punktą).
Be to, jei veiksmai buvo vykdomi kelerius metus, Komisija gali nustatyti konkurencijos ribojimą, manydama, kad dėl tokių veiksmų buvo pašalinti arba sutrukdyta atsirasti konkurencijos šaltiniams, kurie kitu atveju būtų atsiradę ar išsivystę. Taigi neginčijama, kad realus ir konkretus nagrinėjamų veiksmų poveikis, t. y. praeityje įvykęs poveikis, turi būti vertinamas atsižvelgiant tiek į esamą konkurenciją, kurią turėjo patirti dominuojančią padėtį užimanti įmonė, tiek į potencialią konkurenciją, kurios negalėjo būti dėl išstūmimo iš rinkos veiksmų.
Taigi skirtumas tarp „konkurencijos ribojimo“ ir „gebėjimo riboti konkurenciją“ neturi jokios įtakos įrodinėjimui tais atvejais, kai, kaip šioje byloje, Komisija konkurencijos ribojimą apibūdino atsižvelgdama į poveikį, kurį sukėlė nagrinėjamų veiksmų įgyvendinimas per ilgą laikotarpį, kai ši poveikis gali būti matomas ir leidžia Komisijai nustatyti šių veiksmų sukelto antikonkurencinio išstūmimo iš rinkos pobūdį ir mastą, o Bendrajam Teismui – patikrinti šiuos vertinimus.
b)

Ginčijamas sprendimas
Ginčijamame sprendime Komisija laikėsi nuomonės, kad pirmieji piktnaudžiavimo atvejai buvo du susieti pardavimai, pasireiškę kaip MPPS išankstinio įdiegimo sąlygos, su kuriomis turėjo sutikti OĮG ir MRTO, norėję prekiauti įrenginiais su GMS komplektu, o būtent:
–
pirmuoju susieto pardavimo atveju, kai programėlė
Google Search
buvo susieta su
Play Store
,
Google
piktnaudžiavo dominuojančia padėtimi pasaulinėje (išskyrus Kiniją)
Android
programėlių parduotuvių rinkoje nuo 2011 m. sausio 1 d. iki ginčijamo sprendimo priėmimo dienos (ginčijamo sprendimo 752 ir 1009 konstatuojamosios dalys);
–
antruoju susieto pardavimo atveju, kai
Chrome
naršyklė buvo susieta su programėle
Google Search
ir
Play Store
,
Google
piktnaudžiavo dominuojančia padėtimi pasaulinėje (išskyrus Kiniją)
Android
programėlių parduotuvių rinkoje ir EEE nacionalinėse bendrosios paieškos paslaugų rinkose nuo 2012 m. rugpjūčio 1 d. iki ginčijamo sprendimo priėmimo dienos (ginčijamo sprendimo 753 ir 1010 konstatuojamosios dalys).
Google
neginčija Komisijos atlikto 2007 m. rugsėjo 17 d. Sprendime Microsoft / Komisija (
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
) nurodytų pirmų trijų sąlygų vertinimo. Kartu su šiuo pagrindu pateikti argumentai labiau susiję su ginčijamame sprendime nurodytais aspektais dėl ketvirtojo ir penktojo to sprendimo kriterijų, atitinkamai susijusiais su konkurencijos ribojimu ir šiuo klausimu
Google
pateiktais objektyviais pateisinimais.
1)

Dėl pirmų trijų sąlygų, nurodytų 2007 m. rugsėjo 17 d. Sprendime Microsoft / Komisija (
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
)
Dėl
Google Search-Play Store
rinkinio Komisija laikosi nuomonės, pirma, kad tai yra atskiri produktai (ginčijamo sprendimo 756–762 konstatuojamosios dalys), antra, kad
Google
užima dominuojančią padėtį pasaulinėje (išskyrus Kiniją)
Android
programėlių parduotuvių rinkoje (ginčijamo sprendimo 763 konstatuojamoji dalis) ir, trečia, kad
Google Search
ir
Play Store
negalima įsigyti atskirai (ginčijamo sprendimo 764–772 konstatuojamosios dalys).
Kalbant apie
Chrome-Play Store
ir
Google Search
rinkinį, Komisija apibūdina
Chrome
kaip atskirą produktą nuo
Play Store
ir
Google Search
programėlės (ginčijamo sprendimo 879–885 konstatuojamosios dalys). Komisija taip pat pažymi, kad
Google
užima dominuojančią padėtį pasaulinėje (išskyrus Kiniją)
Android
programėlių parduotuvių rinkoje ir EEE nacionalinėse bendrosios paieškos paslaugų rinkose (ginčijamo sprendimo 886 konstatuojamoji dalis). Komisija taip pat pažymi, kad
Play Store
ir programėlės
Google
Search
negalima gauti be
Chrome
, ir pakartoja argumentus, pateiktus dėl pirmojo rinkinio (ginčijamo sprendimo 887–895 konstatuojamosios dalys).
2)

Dėl „konkurencijos ribojimo“ sąlygos
i)

Google Search-Play Store rinkinys
Dėl „konkurencijos ribojimo“ sąlygos (ginčijamo sprendimo 11.34 skirsnio pavadinimas) Komisija konstatuoja, kad
Google Search-Play Store
rinkinys gali riboti konkurenciją dėl toliau nurodytų priežasčių (ginčijamo sprendimo 773 konstatuojamoji dalis):
–
pirma, dėl jo
Google
įgyja didelį konkurencinį pranašumą, kurio negali kompensuoti konkuruojantys bendrosios paieškos paslaugų teikėjai;
–
antra, dėl jo
Google
gali išlaikyti ir stiprinti dominuojančią padėtį kiekvienoje nacionalinėje bendrosios paieškos paslaugų rinkoje, didindama patekimo į rinką kliūtis ir atgrasydama nuo inovacijų, o tai tiesiogiai ar netiesiogiai kenkia vartotojams.
Pirma, siekdama įvertinti didelį konkurencinį pranašumą, kurį
Google
įgijo dėl
Google Search-Play Store
rinkinio kitų bendrosios paieškos paslaugų teikėjų nenaudai, Komisija, pateikia penkis toliau nurodytus argumentus (ginčijamo sprendimo 775 konstatuojamoji dalis):
–
pažeidimo laikotarpiu labai padaugėjo bendrųjų paieškų išmaniuosiuose mobiliuosiuose įrenginiuose, ypač nuo 2015 m. šis skaičius viršijo AK atliktų bendrųjų paieškų skaičių (ginčijamo sprendimo 777 konstatuojamoji dalis);
–
išankstinis įdiegimas yra svarbus bendrosios paieškos paslaugų platinimo išmaniuosiuose mobiliuosiuose įrenginiuose kanalas, nes tai gali gerokai padidinti ilgalaikį naudojimąsi programėlės teikiama paslauga; naudotojas labiau linkęs naudotis iš anksto įdiegta arba numatytąja programa nei atsisiųsti alternatyvų produktą („siekis išlaikyti
status quo
“), o
Google Search-Play Store
rinkinys užtikrina
Google
, kad
Google Search
programėlė būtų platinama taip pat plačiai kaip ir
Google Android
įrenginiai (ginčijamo sprendimo 778–800 konstatuojamosios dalys);
–
Google
Search
programėlės neįmanoma pašalinti iš viso GMS komplekto (ginčijamo sprendimo 801–803 konstatuojamosios dalys);
–
konkuruojančios bendrosios paieškos paslaugos negali atsverti konkurencinio pranašumo, kurį suteikia rinkinys, nesvarbu, ar tai būtų atsisiuntimai, ar sutartys su paieškos sistemų kūrėjais, ar sutartys dėl išankstinio įdiegimo (ginčijamo sprendimo 804–834 konstatuojamosios dalys);
–
Google
rinkos dalių pokyčiai bendrosios paieškos užklausų srityje patvirtina pirmiau padarytas išvadas (ginčijamo sprendimo 835–851 konstatuojamosios dalys).
Antra, siekdama įrodyti išstūmimo iš rinkos poveikio realumą ir žalingą poveikį, Komisija pateikia toliau paminėtus įrodymus. Siekdama nustatyti, kad
Google Search-Play Store
rinkinys padeda
Google
išlaikyti ir stiprinti dominuojančią padėtį nacionalinėse bendrosios paieškos paslaugų rinkose, didina patekimo į rinką kliūtis, atgraso nuo inovacijų ir kenkia vartotojams, Komisija pateikia keletą argumentų:
–
Google
elgesys „apsunkina“
Google
konkurentų galimybę bendrosios paieškos paslaugų rinkose gauti paieškos užklausas ir su jomis susijusias pajamas bei informaciją savo paslaugoms tobulinti (ginčijamo sprendimo 859 ir 860 konstatuojamosios dalys);
–
Google
elgesys „didina“ patekimo į rinką kliūtis, nes apsaugo
Google
nuo bendrosios paieškos paslaugų konkurencijos, kuri galėtų pakenkti jos dominuojančiai padėčiai atitinkamose nacionalinėse rinkose; konkuruojančių bendrosios paieškos paslaugų teikėjai turi skirti išteklių, kad kompensuotų išankstinio įdiegimo teikiamą pranašumą, kuris taip pat apsaugo
Google
nuo veiksmingiausios konkurencijos, susijusios su išimtiniu išankstiniu įdiegimu (ginčijamo sprendimo 861 konstatuojamoji dalis);
–
Google
elgesys „mažina“ konkuruojančių bendrosios paieškos paslaugų teikėjų paskatas investuoti ir diegti inovacijas, nes apsunkina paieškos užklausų, pajamų ir informacijos, reikalingos šioms paslaugoms tobulinti, gavimą (ginčijamo sprendimo 862 konstatuojamoji dalis);
–
dėl tokio kišimosi į įprastą konkurencijos procesą
Google
elgesys „taip pat gali tiesiogiai ar netiesiogiai pakenkti“ vartotojams, kurie gali turėti mažesnį bendros paieškos paslaugų pasirinkimą (ginčijamo sprendimo 863 konstatuojamoji dalis).
Atsakydama į
Google
argumentus, kuriais ši įmonė siekia sumažinti
Google Search-Play Store
rinkinio poveikį remiantis tuo, kad 2013–2015 m.
Android
įrenginiams teko tik nuo [10–20 %] iki [20–30 %] visų
Google Search
užklausų, Komisija teigia, kad šie skaičiai būtų buvę dvigubai ar net penkis kartus didesni nei paieškos naudojantis visomis konkurentų paslaugomis. Dėl argumento, kad šie veiksmai sutapo su bendrosios paieškos paslaugos tobulinimo laikotarpiu, pažymėtina, jog to nepakanka, kad būtų įrodyta, kad nebuvo poveikio konkurencijai (ginčijamo sprendimo 864–866 konstatuojamosios dalys). Be to, Komisija teigia neprivalanti įrodyti, kad konkurencija būtų buvusi didesnė, jei nebūtų buvę
Google Search-Play Store
rinkinio; ji turi įrodyti tik tai, kad šis rinkinys galėjo riboti konkurenciją, o tai, Komisijos teigimu, iš tikrųjų yra tiesa (ginčijamo sprendimo 867–876 konstatuojamosios dalys).
ii)

Chrome-Play Store ir Google Search rinkinys
Be to, dėl „konkurencijos ribojimo“ (ginčijamo sprendimo 11.4.4 skirsnio pavadinimas) Komisija laikosi nuomonės, kad
Chrome-Play Store
ir
Google Search
rinkinys gali riboti konkurenciją dėl toliau nurodytų priežasčių (ginčijamo sprendimo 896 konstatuojamoji dalis):
–
pirma, dėl jo
Google
įgyja reikšmingą konkurencinį pranašumą, kurio negali kompensuoti kitos su konkrečia OS nesusietos mobiliojo interneto naršyklės;
–
šis rinkinys leidžia
Google
atgrasyti nuo inovacijų ir turi polinkį tiesiogiai ar netiesiogiai kenkti vartotojui.
Pirma, dėl didelio konkurencinio pranašumo, kurio negali kompensuoti konkuruojančios su konkrečia OS nesusietos naršyklės, Komisija nurodo, kad:
–
išankstinis įdiegimas yra svarbus išmaniųjų mobiliųjų įrenginių paieškos variklių platinimo kanalas; tai visų pirma matyti palyginus
Google Android
pajamas, gaunamas dėl iš anksto įdiegtos
Chrome
naršyklės, ir kitų iš anksto neįdiegtų naršyklių pajamas, arba pajamas, gautas naudojant naršyklę, susietą su iOS OS arba naršyklę, susietą su
Android
OS (ginčijamo sprendimo 900–912 konstatuojamosios dalys);
–
Google Chrome
neįmanoma išdiegti GMS įrenginiuose (ginčijamo sprendimo 913–915 konstatuojamosios dalys);
–
konkuruojančios mobiliojo interneto naršyklės, nesusietos su konkrečia OS, negali kompensuoti
Chrome-Play Store
ir
Google Search
rinkinio teikiamų privalumų, nesvarbu, ar tai būtų parsisiuntimas, ar sutarčių dėl išankstinio įdiegimo sudarymas (ginčijamo sprendimo 916–946 konstatuojamosios dalys);
–
rinkos dalių raida patvirtina šias išvadas (ginčijamo sprendimo 947–963 konstatuojamosios dalys).
Komisija taip pat mano, kad konkuruojančios įmonės negali kompensuoti
Chrome-Play Store
ir
Google Search
rinkinio įgyto pranašumo, sudarydamos sutartis dėl išankstinio įdiegimo su OĮG ir MRTO (ginčijamo sprendimo 964–982 konstatuojamosios dalys).
Antra, siekdama įrodyti išstūmimo iš rinkos poveikio realumą ir žalingą poveikį, Komisija pateikia toliau paminėtus įrodymus. Siekdama įrodyti, kad
Chrome-Play Store
ir
Google Search
rinkinys „padeda
Google
išlaikyti ir stiprinti
Google
dominuojančią padėtį kiekvienoje nacionalinėje bendrosios paieškos paslaugų rinkoje, atgraso nuo inovacijų ir tiesiogiai ar netiesiogiai kenkia vartotojams“, Komisija nurodo, kad:
–
Google
elgesys „atgraso“ nuo inovacijų, susijusių su interneto naršyklėmis, nes neleidžia kurti inovatyvių mobiliojo interneto naršyklių, nesusietų su konkrečia OS (ginčijamo sprendimo 970 konstatuojamoji dalis);
–
dėl
Google
kišimosi į įprastą konkurencijos procesą šis elgesys „taip pat gali tiesiogiai ar netiesiogiai pakenkti“ vartotojams, kurie gali turėti mažesnį mobiliojo interneto naršyklių pasirinkimą (ginčijamo sprendimo 971 konstatuojamoji dalis);
–
Google
elgesys „padeda jai išlaikyti ir stiprinti“ savo dominuojančią padėtį nacionalinėse bendrosios paieškos paslaugų rinkose ir pajamas iš paieškos reklamos; todėl šis elgesys „neleidžia“ kitoms bendrosios paieškos paslaugoms gauti paieškos užklausų ir pajamų bei informacijos, reikalingos šioms paslaugoms tobulinti (ginčijamo sprendimo 972–977 konstatuojamosios dalys).
Šiems vertinimams neturi įtakos argumentas, kad
Google
elgesys sutampa su
Chrome
patobulinimo, leidusio naudotojams pakeisti iš anksto numatytąją bendrosios paieškos paslaugą, laikotarpiu ir argumentas, kad OĮG gali laisvai įdiegti kitas naršykles (ginčijamo sprendimo 978 konstatuojamoji dalis). Komisija taip pat teigia, kad įvairūs
Google
argumentai, susiję su būtinybe suprasti veiksmus pagal jų kontekstą, nėra pagrįsti (ginčijamo sprendimo 983–992 konstatuojamosios dalys).
3)

Dėl sąlygos, susijusios su objektyvių pateisinimų nebuvimu
Komisija taip pat ginčijo
Google
pateiktus objektyvius pateisinimus. Pirmiausia
Google
neįrodė, kad jos veiksmai buvo būtini, kad apsimokėtų jos investicijos į
Android
ir pajamų neduodančias jos programėles. Atsižvelgiant į
Google
pajamas, buvo galima rasti kitų sprendimų.
Google
taip pat neįrodė, kad pati nėra suinteresuota plėtoti
Android
tam, kad atsvertų riziką, kurią perėjimas prie mobiliųjų kelia jos komerciniam modeliui. Be to,
Google
neįrodė, kad jos veiksmai buvo būtini siekiant suteikti naudotojams galimą patirtį. Galiausiai, nebuvo pakankamai įrodytas
Google
poreikis išvengti mokesčio OĮG už
Play Store
taikymo, atsižvelgiant į pajamas, gaunamas iš
Play Store
vertės (ginčijamo sprendimo 993–1008 konstatuojamosios dalys).
c)

Pirmųjų piktnaudžiavimo atvejų tarpusavio papildomumas
Nors, kaip teigia Komisija, atskirti du produktų rinkinius iš tiesų įmanoma pagal atitinkamas programėles, reikia atsižvelgti ir į tai, kad šie rinkiniai yra panašūs dviem aspektais, dėl kurių šalys buvo apklaustos per teismo posėdį, ir todėl jos tam tikru mastu papildo viena kitą.
Vertinant su pirmaisiais piktnaudžiavimo atvejais susijusių veiksmų piktnaudžiaujamąjį pobūdį, taip pat svarbu pažymėti, kad
Chrome-Play Store
ir
Google Search
rinkinys dubliavosi su
Google Search-Play Store
rinkiniu siekiant atsižvelgti į MPPS pokyčius, nes pagal šias sutartis
Chrome
naršyklė iš pradžių nebuvo įtraukta į GMS komplekto programėlių sąrašą (ginčijamo sprendimo 1010 konstatuojamoji dalis).
Taip pat reikėtų pažymėti, kad abiem atvejais abiejų Komisijos nustatytų rinkinių tikslas buvo suteikti
Google
galimybę pasiekti naudotojus, kad jie galėtų atlikti bendrą paiešką naudodamiesi
Google Search
kaip bendrosios paieškos programėle arba kaip
Chrome
naršyklės paieškos varikliu.
2.

Dėl pirmosios dalies, susijusios su „konkurencijos ribojimu“
Grįsdama ieškinio antrojo pagrindo pirmą dalį,
Google
teigia, kad Komisija sprendime neįrodė, jog MPPS išankstinio įdiegimo sąlygos galėjo išstumti konkurenciją.
Atsižvelgiant į konkurentams ir naudotojams suteikiamas galimybes, šios sąlygos turi tik nedidelį poveikį konkurencijai. Pagal MPPS reikalaujama tik to, kad įrenginių, kuriuose OĮG nori iš anksto įdiegti SMG rinkinį, pagrindiniame ekrane būtų rodomos
Play Store
, programėlių aplanko ir
Google
Search
piktogramos. Toks reklaminis išdėstymas neužkerta kelio OĮG iš anksto įdiegti konkuruojančias paslaugas, pagrindiniame ekrane patalpinant kitas piktogramas, kurios būtų vienodai ar geriau matomos. OĮG taip pat gali laisvai nustatyti šias konkuruojančias paslaugas kaip numatytąsias, o tai jiems suteiktų daugiau reklamos galimybių nei pagal MPPS reikalaujamos
Google
programėlių reklamos galimybės. Be to, MPPS netrukdo naudotojams atsisiųsti konkuruojančių paieškos paslaugų ar naršyklių ir jie taip pat gali tiesiogiai naudotis paieškos paslaugomis per naršyklę. Vienintelis dalykas, kurio OĮG negali daryti pagal MPPS, yra išimtinai iš anksto įdiegti konkurentų paieškos paslaugas ir naršykles. Jie vis dar galėtų pardavinėti
Android
įrenginius be jokių
Google
programėlių ir iš anksto į juos įdiegti tik konkuruojančias paieškos paslaugas ir naršykles.
Google
pateikia penkis prieštaravimus savo argumentams pagrįsti ir kritikuoja ginčijamą sprendimą dėl to, kad, pirma, nenustatyta, jog dėl išankstinio įdiegimo sąlygų skatinamas „siekis išlaikyti
status quo
“; antra, neatsižvelgta į tai, kad pagal MPPS OĮG buvo leidžiama laisvai iš anksto įdiegti konkurentų paslaugas ir nustatyti jas kaip numatytąsias paslaugas; trečia, juo neatsižvelgta ir į tai, kad konkurentai turėjo kitų veiksmingų priemonių pasiekti naudotojus; ketvirta, jame neįrodyta, kad
Google
paieškos paslaugos ir naršyklės naudojimo dalys buvo priskirtinos prie ginčijamų išankstinio įdiegimo sąlygų; ir penkta, juo tinkamai neatsižvelgta į visas ekonomines ir teisines aplinkybes darant išvadą, kad išankstinio įdiegimo sąlygos suteikė konkurentams naujų galimybių, o ne atėmė iš jų šias galimybes.
a)

Išankstinis įdiegimas ir „siekis išlaikyti
status quo
“
Pateikdama pirmąjį prieštaravimą,
Google
kritikuoja Komisijos argumentus, kuriais ji grindžia dėl MPPS išankstinio įdiegimo sąlygų suteiktą didelį konkurencinį pranašumą.
1)

Ginčijamas sprendimas
Atsižvelgdama į įvairius aspektus, kurie liudytų išankstinio įdiegimo ar panašių metodų svarbą platinant bendrosios paieškos paslaugas ir naršykles išmaniuosiuose mobiliuosiuose įrenginiuose, Komisija nusprendė, kad išankstinis įdiegimas skatina „siekį išlaikyti
status quo
“ (kaip išsireiškė viena šio sektoriaus įmonė), nes naudotojai linkę naudotis tuo, kas jiems siūloma (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 781 ir 782 konstatuojamąsias dalis) ir kad jis leistų reikšmingai ir ilgam laikui padidinti teikiamos paslaugos naudojimą (ginčijamo sprendimo 779 ir 900 konstatuojamosios dalys).
Nustačiusi šį pranašumą, Komisija nusprendė, kad
Google
konkurentai negali jo kompensuoti:
–
nei sutartimis dėl išankstinio įdiegimo su OĮG ar MRTO (ginčijamo sprendimo 823–834 ir 932–946 konstatuojamosios dalys);
–
nei konkurentų programėlių parsisiuntimu (ginčijamo sprendimo 805–816 ir 917–931 konstatuojamosios dalys), nei
–
sutartimis su OĮG ar MRTO (ginčijamo sprendimo 817–822 konstatuojamosios dalys).
2)

Šalių argumentų santrauka
Google
tvirtina, kad MPSS išankstinio įdiegimo sąlygos nebuvo išimtinės, nelėmė „siekio išlaikyti
status quo
“ ir todėl neišstūmė konkurencijos. Priešinga išvada iš esmės būtų grindžiama įrodymais, kurių svarbą
Google
ginčija, nes jie būtų labiau susiję su numatytaisiais nustatymais, kurie buvo anksčiau paminėti pranešime apie prieštaravimus, o ne su išankstiniu įdiegimu, kuriuo galiausiai remtasi ginčijamame sprendime.
Šiuo klausimu
Google
ginčija šiuos aspektus:
–
pirma, jos pačios ir trečiųjų asmenų (HP,
Nokia
,
Amazon
,
Mozilla
) pareiškimų,
Yandex
analizės ir
Microsoft-Verizon
sutarties panaudojimą;
–
antra,
FairSearch
tyrimą,
Microsoft
pateiktus duomenis, ypač atsižvelgiant į
Netmarketshare
duomenis, ir
Google
pajamų iš
Android
ir iOS įrenginių palyginimą; ir
–
trečia,
Safari
pajamų iš iOS palyginimą su
Chrome
gaunamomis pajamomis, ir
Opera
apklausą.
Komisija teigia, kad ginčijamame sprendime nurodytų aplinkybių visuma susijusi ne tik su numatytaisiais nustatymais ar privilegijuotu išdėstymu. Be to, ta aplinkybė, kad tokiais metodais skatinamas „siekis išlaikyti
status quo
“, nekeičia to, kad išankstinis įdiegimas taip pat lemia tokią tendenciją. Šioje byloje
Google
remiasi siaura sąvokos „numatytasis“ apibrėžtimi, kuri apsiriboja numatytuoju paslaugos nustatymu konkrečioje programėlėje. Kaip ir kiti sektoriaus dalyviai,
Google
šią sąvoką vartoja platesne prasme, t. y. kai OĮG ir MRTO iš anksto įdiegia arba iš anksto „įkelia“ programėles į savo įrenginius, vadinasi, kaip įrenginio gamyklinius nustatymus. Vertinant ginčijamus įrodymus pagal jų kontekstą, jie išties susiję su „siekiu išlaikyti
status quo
“, kurį skatina išankstinis įdiegimas.
3)

Bendrojo Teismo vertinimas
i)

Pirminės pastabos
Prieš nagrinėjant
Google
argumentų pagrįstumą, reikia pateikti dvi pirmines pastabas dėl, pirma, siūlymo atskirti „išankstinį įdiegimą“ ir „numatytąjį nustatymą“ ir, antra, išankstinio įdiegimo sąlygų kiekybinės svarbos.
–
Siūlomo atskyrimo praktinės reikšmės nebuvimas
Google
iš esmės prieštarauja Komisijai, kad ši ginčijamame sprendime nurodė „siekį išlaikyti
status quo
“, sietiną su MPPS išankstinio įdiegimo sąlygomis, atsižvelgdama į įrodymus, kurie labiau susiję su numatytuoju nustatymu.
Visų pirma
Google
kritikuoja tai, kad nedaroma skirtumo tarp to, kas priskirtina išankstiniam įdiegimui ir to, kas priskirtina numatytajam nustatymui, ir šiuo tikslu nelyginami jokie svoriai.
Šis požiūris grindžiamas prielaida, kad būtų lengva padaryti tokį skirtumą ar taikyti tokį lyginamąjį svorį. Atitinkamai būtų įmanoma ir tikslinga atskirti išankstinio įdiegimo poveikį nuo numatytojo nustatymo poveikio daugybėje nuorodų į šias sąvokas įvairiuose ginčijamame sprendime paminėtuose dokumentuose.
Vis dėlto iš pradžių atrodo, kad tokį poveikį atskirti nelengva. Iš kai kurių ginčijamame sprendime nurodytų dokumentų matyti, kad pati
Google
sąvoką „numatytasis“ vartoja ne siaurai, turėdama omenyje paslaugos nustatymą kaip numatytosios konkrečioje programėlėje, o plačiau, turėdama omenyje programėlių išankstinį įdiegimą arba „išankstinį įkėlimą“ įrenginių konfigūravimo etapu, dar prieš juos parduodant (žr. ginčijamo sprendimo 787 konstatuojamosios dalies 2 ir 3 punktus, kuriuose nurodomi
Google
atsakingo darbuotojo vidaus e. laiškai). Kiti sektoriaus subjektai taip pat panašiai suplaka išankstinio įdiegimo ir numatytojo nustatymo sąvokas, kurios taip pat siejamos su trečiuoju metodu, naudojamu siekiant paskatinti naudotojus naudotis atitinkama paslauga, t. y. privilegijuotuoju išdėstymu (be kita ko, žr. ginčijamo sprendimo 781 ir 782 konstatuojamąsias dalis, kuriose nurodomi HP ir
Nokia
pareiškimai).
Be to, kaip buvo nurodyta per teismo posėdį, neginčijama, kad išankstinis programėlės įdiegimas savaime suteikia pranašumą prieš konkuruojančias programėles. Žinoma, neabejotinai geriau, kai programėlė yra prieinama nuo pat įrenginio naudojimo pradžios, nei kad jos ten nebūtų. Apskritai
Google
šiuo klausimu pripažįsta, kad, kaip ir bet kuri kita reklamos forma, išankstinis įdiegimas padidina tikimybę, kad naudotojai išbandys iš anksto įdiegtą programėlę. Vadinasi, išankstinis įdiegimas turi bent jau reklaminę vertę
Google
ir kitiems sektoriaus dalyviams. Šį požiūrį, kuris išdėstytas ginčijamame sprendime atsižvelgiant į atsakymo į pranešimą apie prieštaravimus ištraukas (ginčijamo sprendimo 780 konstatuojamoji dalis),
Google
pripažino per teismo posėdį.
Šioje byloje nagrinėjamu atveju taip pat reikėtų pažymėti, kad MPPS išankstinio įdiegimo sąlygų teikiamos reklamos galimybės apėmė ne tik nuostatas, susijusias su išankstiniu
Google Search
programėlės ir
Chrome
naršyklės įdiegimu, bet ir nuostatas, susijusias su privilegijuotuoju išdėstymu ar numatytuoju nustatymu. Kaip
Google
pripažino per teismo posėdį, iš tiesų išankstinio įdiegimo sąlygose buvo numatytas aspektas, susijęs su įtraukimu į išankstinio įdiegimo sąlygas. Taigi bet kuriuo atveju tai nėra paprasto išankstinio įdiegimo atvejis.
Taigi ginčijamame sprendime pasirinktą poziciją reikia išnagrinėti atsižvelgiant būtent į šias aplinkybes. Laikydamasi šios pozicijos, Komisija konstatuoja, kad atsižvelgiant į išankstinio įdiegimo, numatytojo nustatymo ar privilegijuotojo išdėstymo ar šių metodų derinio poveikį (ginčijamo sprendimo 779, 781 ir 782 konstatuojamosios dalys) MPPS išankstinio įdiegimo sąlygomis suteikiamas konkurencinis pranašumas (žr. ginčijamo sprendimo 785 konstatuojamąją dalį).
Taigi, darant prielaidą, kad taip yra, įrodymais, kuriuos
Google
kritikuoja pirmoje ieškinio pagrindo dalyje, galima būtų remtis siekiant įrodyti esant bendrą tendenciją įšaldyti padėtį, neatsižvelgiant į tai, ar jie susiję su numatytuoju nustatymu, išankstiniu įdiegimu, ar su privilegijuotuoju išdėstymu. Remiantis sprendime palaikomu požiūriu, tai, apie ką galima spręsti iš išankstinio įdiegimo,
mutatis mutandis
juo labiau taikoma numatytojo nustatymo atveju. Be to, nors minimas tik numatytasis nustatymas, tai nereiškia, kad panašus poveikis negali pasireikšti ir išankstinio įdiegimo atveju, ypač jei jis derinamas su privilegijuotuoju išdėstymu ar numatytuoju nustatymu.
Taigi norint nustatyti „siekį išlaikyti
status quo
“ atskirti numatytojo nustatymo poveikio nebūtina iš karto tiksliai atskirti nuo išankstinio įdiegimo poveikio, kaip to nori
Google
, nes, kaip teigiama ginčijamame sprendime, šis poveikis kiekvienu atskiru atveju yra panašus.
–
Kiekybinė išankstinio įdiegimo sąlygų svarba
Taip pat reikėtų pažymėti, kad išankstinis
Google Search
programėlės ir
Chrome
naršyklės įdiegimas, programėlės atveju derinamas su privilegijuotuoju išdėstymu, o naršyklės atveju – su
Google Search
programėlės įdiegimu kaip numatytosios, kiekybiniu požiūriu sukelia reikšmingų pasekmių.
Dėl MPPS išankstinio įdiegimo sąlygų
Google Search
programėlė ir
Chrome
naršyklė buvo iš anksto įdiegtos daugelyje išmaniųjų mobiliųjų įrenginių. Šiuo klausimu iš ginčijamo sprendimo aišku, kad:
–
2016 m. iš 260 mln. Europoje parduotų išmaniųjų telefonų 197 mln., arba 76 %, buvo
Google Android
įrenginiai, o
Google
neginčija ginčijamame sprendime esančio teiginio, kad beveik visuose šiuose įrenginiuose buvo iš anksto įdiegta programėlė
Google Search
ir naršyklė
Chrome
(ginčijamo sprendimo 783 konstatuojamoji dalis);
–
be to, 2016 m. iš 1,65 mlrd. pasaulyje parduotų išmaniųjų mobiliųjų įrenginių, 1,33 mlrd., arba 81 % buvo
Google Android
įrenginiai, ir 918 mln. jų, t. y. 56 %, arba beveik visuose už Kinijos ribų parduotuose
Google Android
įrenginiuose, buvo iš anksto įdiegta programėlė
Google Search
ir naršyklė
Chrome
(ginčijamo sprendimo 784 ir 901 konstatuojamosios dalys).
Palyginimui,
Bing
buvo nustatyta kaip numatytoji bendrosios paieškos paslauga tik 21 mln. iš 2016 m. pasaulyje parduotų išmaniųjų mobiliųjų įrenginių, o
Samsung
buvo iš anksto įdiegusi savo
Samsung
interneto naršyklę (be to, joje programėlė
Google Search
jau buvo nustatyta kaip numatytoji) tik 336 mln. tokių įrenginių (ginčijamo sprendimo 784 ir 901 konstatuojamosios dalys).
Būtent atsižvelgiant į šias aplinkybes reikia išnagrinėti
Google
argumentus, susijusius, pirma, su tam tikrais ginčijamame sprendime pateiktais teiginiais ir informacija, antra, su tam tikrais jame pateiktais palyginimais ir, trečia, konkrečiau, su tam tikrais aspektais dėl
Chrome
.
ii)

Dėl tam tikrų ginčijamame sprendime pateiktų teiginių ir informacijos
Pirma,
Google
teigia, kad ginčijamame sprendime nurodyti įrodymai labiau susiję su numatytuoju nustatymu, o ne su išankstiniu įdiegimu (įrodymai, susiję su pačia
Google
, HP,
Nokia
,
Amazon
ir
Mozilla
), pagal juos išankstinis įdiegimas ir numatytasis nustatymas neatskiriami (
Yandex
analizė) ir jie parodo, kad Komisija supainiojo numatytojo nustatymo ir išankstinio įdiegimo teikiamą naudą (
Microsoft
ir
Verizon
sutartis dėl išankstinio įdiegimo). Vis dėlto paslauga, kuri nustatyta kaip numatytoji, aktyvuojama naudotojui nesant reikalo pasirinkti, o iš anksto įdiegtą programėlę, kuri nėra nustatyta kaip numatytoji, turi pasirinkti naudotojas. Todėl MPPS numatytas neišimtinis išankstinis ne numatytosios programėlės įdiegimas negalėtų būti laikomas panašiu į numatytąjį nustatymą.
–
Google įrodymai
Kalbant apie argumentus, susijusius su
Google
pateiktais įrodymais, dėl pirmojo rinkinio reikėtų atkreipti dėmesį į tai, kas išdėstyta toliau.
Pirma, 2008 m. lapkričio 14 d. vidaus e. laiške
Google
atsakingas darbuotojas išreiškia susirūpinimą dėl „[
Google
bendrosios paieškos paslaugos], nes jos išankstinis neįkėlimas turės įtakos pajamoms (daroma prielaida, kad dėl [šios paslaugos] svarbos bus atliekama daugiau paieškų, ypač naudojant balsą)“, ir klausia (ginčijamo sprendimo 787 konstatuojamosios dalies 1 punktas):
„Kaip galima išspręsti šią problemą? Ar galėtų būti nustatytas minimalus reikalavimas, kad [ši paslauga] būtų iš anksto įkelta į
Android
(arba visas platformas) kaip būtina sąlyga bet kuriam GMS sandoriui?“
Antra, 2010 m. lapkričio 1 d. vidaus e. laiške kitas
Google
atsakingas darbuotojas nurodo (ginčijamo sprendimo 787 konstatuojamosios dalies 2 punktas):
„Išankstinis įkėlimas išlieka vertingas naudotojams, taigi ir OĮG, nepaisant visiško atsiejimo (t. y. kad
Google
programėlės būtų ne tik iš anksto įdiegtos, bet ir prieinamos parsisiųsti iš
Play Store
), nes dauguma naudotojų naudoja tik tai, kas yra iš anksto įdiegta įrenginyje. Žmonės retai keičia numatytuosius nustatymus“.
Trečia, 2011 m. balandžio 26 d. vidaus e. laiške tas pats
Google
atsakingas darbuotojas nurodo (ginčijamo sprendimo 787 konstatuojamosios dalies 3 punktas):
„Ar mums tikrai reikia išimtinumo sąlygų? Pagal esamas [JAV netaikomas] sąlygas gaunamas beveik toks pat rezultatas. OĮG iš anksto įdiegia numatytuosius [nustatymus] pagal MPPS + paskata operatoriams per pajamų padalijimą ir nedubliavimą + kiekio tikslai [sutartys dėl paieškos] = daug kliūčių operatoriui, siekiančiam pakeisti numatytąjį nustatymą. Jiems reikėtų daugiau pinigų kitai paieškos sistemai ir įtikinti OĮG paprašyti mūsų MPPS išimties (ir ją gauti), kad būtų leidžiama iš anksto įdiegti kitą paieškos paslaugą su iš anksto įdiegta kita GMS, arba parduoti įrenginius be įdiegtos GMS [MPPS reikalavimai]. Praktiškai siuntimas be GMS neįvyksta, išskyrus ribinius atvejus, pavyzdžiui, kaip (anksčiau buvo) su
America Movil
. Visose išsivysčiusiose rinkose yra naudotojų, kurie tikisi ir reikalauja GMS“.
Ketvirta, atsakyme į pranešimą apie prieštaravimus
Google
, remdamasi prie jo pridėta 2016 m. lapkričio 5 d. Kalifornijos universiteto Berklyje (JAV) profesoriaus Carl Shapiro ataskaita, teigia, kad „[
Google Search
ir
Google Chrome
] išankstinis įkėlimas ir
Search
patalpinimas į pagrindinį ekraną yra neabejotinai vertingas [šiai įmonei]“ (ginčijamo sprendimo 788 konstatuojamoji dalis).
Be to, kiek tai susiję su
Chrome-Play Store
ir
Google Search
rinkiniu, ginčijamame sprendime minimas 2012 m. balandžio mėn.
Google
vidaus e. laiškas, kuriame šios įmonės darbuotojas pabrėžia
Google
suinteresuotumą „padaryti
Chrome
privalomą“, nes ji turėtų būti prieinama OĮG platinamuose įrenginiuose (ginčijamo sprendimo 904 konstatuojamoji dalis).
Šiais dokumentais Komisija grindžia teiginį, kad išankstinis įdiegimas yra svarbus
Google
. Šiuo klausimu
Google
teigia, kad, neginčydama pačios programėlės išankstinio įdiegimo svarbos, šiuose dokumentuose, ypač antrajame ir trečiajame, kurie yra vidaus dokumentai, susiję su pažeidimo laikotarpiu, labiau kalbama apie numatytąjį nustatymą, o ne apie išankstinį įdiegimą.
Šiuo klausimu, kaip nurodo Komisija, reikėtų pažymėti, kad
Google
vartojama terminologija lieka neaiški. Minimas „išankstinis įkėlimas“ arba „numatytasis“. Šiuos teiginius iš pirmo žvilgsnio tikrai galima laikyti nuorodomis į „numatytąjį nustatymą“, tačiau, atsižvelgiant į MPPS turinį, kuriame buvo numatytas tik išankstinis įdiegimas ir privilegijuotasis išdėstymas, nekyla abejonių, kad vartojant šiuos terminus nekalbama apie numatytąjį nustatymą, suprantant jį siaurai, kaip nurodo
Google
.
Taigi, atsižvelgiant į šių dokumentų sutartinį kontekstą, t. y. į MPPS nustatytas išankstinio įdiegimo sąlygas,
Google
argumentai dėl būtinybės atskirti išankstinį įdiegimą ir numatytąjį nustatymą turi būti atmesti ir turi būti pripažinta, kad argumentai, pateikti atsižvelgiant į vienos iš šių dviejų sąvokų kontekstą, gali būti taikomi ir kitos sąvokos kontekste.
–
Trečiųjų įmonių įrodymai
Kalbant apie argumentus, susijusius su trečiųjų įmonių įrodymais, reikėtų atkreipti dėmesį į toliau nurodytus aspektus dėl
Google
Search
-
Play Store
rinkinio.
Pirma, ginčijamame sprendime cituojamas HP pareiškimas (781 konstatuojamoji dalis). Atsakydama į 2013 m. birželio 12 d. OĮG išsiųstą prašymą pateikti informaciją, HP atsakyme į 55 klausimą dėl „privilegijuotojo išdėstymo ir numatytųjų nustatymų svarbos mobiliųjų paslaugų ir programėlių išmaniuosiuose mobiliuosiuose įrenginiuose platinimui“ nurodė:
„Dėl privilegijuotojo išdėstymo ir numatytųjų nustatymų tokioje padėtyje esančios programėlės ir paslaugos įgyja pranašumą būti pirmu dalyku, kurį naudotojai pamato pradėdami sąveiką su įrenginiais. Naudotojai labiau linkę išbandyti šias programėles ar paslaugas, nes jos yra gerai matomos, o kartą jomis pasinaudoję, paprastai ir toliau jomis naudojasi. Tai paprastas būdas pritraukti naujų naudotojų ir užtikrinti beveik automatinį prisirišimą prie programėlės ar paslaugos.“
Pirmiausia, kaip nurodo
Google
, šis teiginys nesusijęs būtent su išankstiniu įdiegimu. Su išankstiniu įdiegimu buvo susiję 50–54 klausimai, esantys skyriuje „Mobiliųjų paslaugų ir programėlių išankstinis įdiegimas“ (visų pirma žr. 54 klausimą: „Ar tam tikros mobiliosios programėlės išankstinis įdiegimas turi įtakos tam, kaip naudotojai naudojasi konkuruojančiomis mobiliosiomis paslaugomis ir programėlėmis?“). Savo ruožtu 55 klausimu pradedamas skyrius „Privilegijuotasis išdėstymas ir numatytieji mobiliųjų paslaugų ir programėlių nustatymai“.
Vis dėlto, kaip matyti iš įvairių
Google Android
įrenginio ekrano kopijų, kurias HP pridėjo prie atsakymo į 55 klausimą, privilegijuotasis išdėstymas leidžia šio įrenginio naudotojams gerai matyti
Google
paslaugas. Taip pat reikėtų pažymėti, kad šalia šių ekrano nuotraukų HP, siekdama nustatyti programėles, kurioms taikomas privilegijuotasis išdėstymas, nurodo, kad jos yra „iš anksto įdiegtos“.
Be to, kaip matyti iš paaiškinimų šiuo klausimu, pateiktų atsakant į proceso organizavimo priemones, HP atsakymas į 54 klausimą neleidžia abejoti atsakymo į 55 klausimą turiniu, į kurį Komisija atsižvelgė priimdama sprendimą.
Be to, atsižvelgiant į atsakymus į klausimus, pateiktus taikant proceso organizavimo priemones, taip pat matyti, kad minėtą atsakymą į 55 klausimą, susijusį su privilegijuotojo išdėstymo ir numatytųjų nustatymų komercine svarba, patvirtina aštuoni iš dvylikos kitų OĮG, kuriems buvo pateiktas prašymas pateikti informacijos, atsakymų.
Iš šių atsakymų matyti, jog OĮG iš dalies sutaria, kad privilegijuotasis išdėstymas, numatytasis nustatymas arba šių metodų derinys palengvina programėlių, kurioms taikomi šie metodai, naudojimą. Taigi į ginčijamo sprendimo 781 konstatuojamojoje dalyje cituojamą HP pareiškimą reikia atsižvelgti būtent šiomis aplinkybėmis.
Galiausiai, kalbant apie kitų OĮG, gavusių prašymą pateikti informacijos, atsakymų į 54 klausimą dėl išankstinio įdiegimo, kurių turinį Bendrajam Teismui pateikė Komisija, pažymėtina, kad iš jų negalima spręsti apie tokį pat bendrą sutarimą kaip iš atsakymų dėl privilegijuotojo išdėstymo ar numatytojo nustatymo.
Iš devynių OĮG, aiškiai pareiškusių savo nuomonę šiuo klausimu, penki tvirtina, kad išankstinis įdiegimas nedaro įtakos tam, kaip naudotojai naudoja mobiliąsias paslaugas ir programėles. Vienas OĮG į šį klausimą tiesiog atsako teigiamai, o kiti keturi nurodo atsisiuntimo teikiamas galimybes. Reikia pažymėti, kad, kaip teigia
Google
, tokio pat požiūrio laikosi
Gigaset
ir HMD, t. y. kiti du OĮG. Kiti keturi OĮG, pateikę atsakymus į 54 klausimą, pripažįsta įtaką, kurią gali daryti išankstinis įdiegimas, nors du iš jų pažymi, kad šią įtaką galima kompensuoti atsisiuntimo teikiamomis galimybėmis.
Vis dėlto, priešingai, nei teigia
Google
, to, kad nėra bendro OĮG sutarimo dėl išankstinio įdiegimo vaidmens naudotojų elgesiui, nepakanka, kad būtų galima suabejoti ginčijamo sprendimo 781 konstatuojamojoje dalyje esančiu Komisijos teiginiu. Teigdama, kad „priežastis, dėl kurios išankstinis įdiegimas, kaip ir numatytasis nustatymas ar privilegijuotasis išdėstymas, gali reikšmingai ir ilgam laikui padidinti programėlės teikiamos paslaugos naudojimą, yra ta, kad vartotojai, kurie savo išmaniuosiuose mobiliuosiuose įrenginiuose randa iš anksto įdiegtas ir jiems matomas programėles, greičiausiai liks su tomis programėlėmis“, Komisija atsižvelgia ne tik į HP pareiškimą, bet ir į kitus ginčijamame sprendime nurodytus įrodymus.
Šį teiginį patvirtinantys įrodymai, visų pirma susiję su programėle
Google Search
ir pagal analogiją ir logiškai –
Chrome
naršykle, yra pateikti kai kurių OĮG, tarp jų –
Nokia
, taip pat kitų veiklos vykdytojų, įskaitant
Google
, nesvarbu, ar tai būtų programėlių, ar operacinių sistemų kūrėjai (
Amazon
,
Yandex
), MRTO (
Hutchison 3G
) ar paieškos paslaugų teikėjai (
Yahoo
,
Qwant
,
Microsoft
).
Be to, ginčijamo sprendimo 781 konstatuojamojoje dalyje esantis Komisijos teiginys turi būti analizuojamas atsižvelgiant į jo kontekstą, t. y. atsižvelgiant į tai, kad išankstinis programėlės
Google Search
ir
Chrome
naršyklės įdiegimas nebuvo paprastas išankstinis įdiegimas, o išankstinis įdiegimas kartu su privilegijuotuoju išdėstymu ar paieškos variklio nustatymo kaip numatytojo, ir kad išankstinis įdiegimas buvo susijęs su labai daug
Google Android
įrenginių (žr. šio sprendimo 337 punktą), ir atsižvelgiant į aplinkybę, kad praktiškai konkurentų programėlių ir toliau buvo parsisiunčiama mažai (žr. šio sprendimo 549 ir 550 punktus).
Be to, reikėtų pažymėti, kad BEUC dalyvavimas šioje byloje, kuris gali būti laikomas reprezentatyviu bendrosios paieškos paslaugų naudotojų požiūriu, leidžia ADA kūrėjų vardu ir CCIA pramonės subjektų vardu pateiktas pastabas šiuo klausimu vertinti nuosaikiau. BEUC pateikti paaiškinimai šiuo klausimu iš tiesų leidžia pagrįsti ir patvirtinti mintį, kad, naudotojų požiūriu, iš anksto įdiegus
Google Search
programėlę ir
Chrome
naršyklę beveik visuose
Google Android
įrenginiuose, kuriais prekiaujama EEE, situacija, susijusi su naudojimusi su tuo susieta
Google Search
bendrosios paieškos paslauga, įšaldoma.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad
Google
prieštaravimai dėl HP pareiškimo ir „siekio išlaikyti
status quo
“, kuris gali būti siejamas su išankstiniu įdiegimu, kaip ir su numatytuoju nustatymu ar privilegijuotuoju išdėstymu, su kuriuo gali būti derinamas išankstinis įdiegimas, nesukelia abejonių, kurios galėtų būti vertinamos
Google
naudai. Nors tokie prieštaravimai atrodo
a priori
svarbūs, kai jie nagrinėjami be konteksto, to vis dėlto negali pakakti, kad būtų galima suabejoti pirmiau minėta išvada, kai atsižvelgiama į kontekstą ir šiuo tikslu ginčijamame sprendime duomenis, kurių turinys primintas pirmiau.
Antra, ginčijamame sprendime cituojamas
Nokia
pareiškimas (ginčijamo sprendimo 782 konstatuojamoji dalis). Atsakydama į 2015 m. birželio 29 d. prašymą pateikti informaciją, skirtą programėlių kūrėjams,
Nokia
, be kita ko, atsakydama į 17 klausimą dėl „išankstinio programėlių įdiegimo“, kuriame buvo prašoma įvertinti vidutines papildomas pajamas iš trijų populiarių programėlių, gaunamas iš vieno įrenginio, kai ši programėlė iš anksto įdiegiama priekiniame ekrane arba iš anksto įdiegiama pirštu perbraukus per priekinį ekraną, palyginti su vidutinėmis pajamomis, gaunamomis nesant tokio išankstinio įdiegimo, kad „[k]ai produktas yra iš anksto įkeliamas kaip numatytasis nustatymas, naudotojai [būna] linkę laikytis to produkto konkuruojančių produktų nenaudai, net jei kaip numatytasis įdiegtas produktas yra prastesnis už konkuruojančius produktus“. Šiuo klausimu
Nokia
paaiškino, kad jos atsakymas buvo susijęs su „iš anksto įdiegtų programėlių poveikiu apskritai“.
Ieškovės remiasi kita
Nokia
atsakymo į šį klausimą ištrauka, kurioje teigiama, kad „kalbant apie iš anksto įdiegtų programėlių poveikį apskritai, akivaizdu, kad numatytojo nustatymo svarba mobiliuosiuose įrenginiuose yra didelė“, ir teigia, kad šiame atsakyme iš anksto įdiegtų programėlių poveikis painiojamas su numatytojo nustatymo poveikiu.
Perskaičius visą
Nokia
atsakymą matyti, kad jame ši įmonė svarsto visokias galimybes; numatytojo nustatymo galimybė svarstoma, kai kalbama apie
Apple Maps
, o išankstinio įdiegimo – kai sąvoka „iš anksto įkeltas“ vartojama kalbant apie
Google Search
arba
YouTube
. Todėl šį teiginį reikia vertinti atsižvelgiant į įvairius techninius sprendimus, pasirinktus minėtoms programėlėms, kurios gali būti įtrauktos į numatytuosius nustatymus, iš anksto įdiegtos arba privilegijuotai išdėstytos.
Nokia
pareiškimą patvirtina
Yandex
pareiškimas (ginčijamo sprendimo 782 konstatuojamoji dalis ir 834 išnaša). Atsakydama į 2013 m. birželio 12 d. prašymą pateikti informaciją, skirtą programėlių kūrėjams,
Yandex
į 35.1 klausimą atsakė, kad „mobiliųjų programėlių, kurios konkuruoja su iš anksto įdiegtomis mobiliosiomis programėlėmis, atsisiuntimo lygis paprastai būna žemas, jei iš anksto įdiegtos paslaugos yra panašios ar net gerokai prastesnės kokybės“.
Trečia, ginčijamame sprendime cituojamas kitas
Nokia
pareiškimas (789 konstatuojamosios dalies 1 punktas). Atsakydama į 2013 m. birželio 12 d. OĮG skirtą prašymą pateikti informaciją,
Nokia
, be kita ko, atsakyme į 17.2 klausimą, susijusį su individualių mobiliųjų paslaugų prieinamumo ir išankstinio įdiegimo jų įrenginiuose svarba vartotojams, nurodė, kad „išankstinis programėlių įkėlimas (skirtingai nei galimybės parsisiųsti programėles suteikimas) tur[ėjo] labai svarbų vaidmenį kūrėjams, nes geras matomumas išmaniojo telefono pagrindiniame ekrane ar netoli jo neišvengiamai didina tikimybę, kad vartotojai išmėgins programėlę“.
Ieškovės remiasi kitomis to atsakymo dalimis, kuriose
Nokia
taip pat nurodė, kad „vartotojai įpratę programėlių parduotuvėse ieškoti norimų naudoti programėlių, kurias galėtų parsisiųsti“, kad „dėl to sumažėjo išankstinio įkėlimo svarba“ ir kad „dauguma vartotojų mano, kad išmanieji įrenginiai turi visas naršymo funkcijas ir kad jie gali lengvai vykdyti paieškas internete naudodamiesi savo išmaniuoju įrenginiu“. Šios ištraukos prieštarautų teiginiui, kad iš anksto įdiegus bendrąją paieškos programėlę sukuriamas „siekis išlaikyti
status quo
“.
Vis dėlto, nors reikia atsižvelgti į ieškovų nurodytas ištraukas, kurios labiau susijusios su naudotojų padėtimi, o ne į ginčijamame sprendime nurodytą ištrauką, susijusią su programėlių kūrėjais, reikia atsižvelgti ir į kitas
Nokia
atsakyme nurodytas ištraukas. Ši taip pat nurodė, kad „pati
Google
yra pasirengusi mokėti dideles pinigų sumas savo platinimo partneriams už tai, kad jos pačios programėlės būtų integruotos į įrenginius matomoje vietoje“, o kitose savo atsakymo vietose paaiškino mananti, kad išankstinis įdiegimas gali turėti įtakos vartotojų pasirinkimui ir programėlių naudojimui.
Taigi, atsižvelgiant į visą
Nokia
atsakymą į Komisijos prašymą pateikti informaciją ir jame nurodytus techninius sprendimus, iš jo negalima spręsti, kad dėl išankstinio specialios paieškos programėlės įdiegimo nesukuriamas „siekis išlaikyti
status quo
“.
Ketvirta, ginčijamame sprendime cituojami du
Amazon
pareiškimai (789 konstatuojamosios dalies 2 punktas). Atsakydama į 2015 m. birželio 29 d. programėlių kūrėjams skirtą prašymą pateikti informaciją,
Amazon
į 17 klausimą, susijusį su atskirų mobiliųjų paslaugų prieinamumo ir išankstinio įdiegimo jų įrenginiuose svarba vartotojo sprendimui pirkti, nurodė, kad „iš anksto įrenginyje įdiegus programėlę labai pagerėjo galutinių naudotojų galimybė atrasti tą programėlę“. Be to, atsakydama į 2013 m. birželio 12 d. operacinių sistemų kūrėjams skirtą prašymą pateikti informaciją,
Amazon
35 klausime, susijusiame su įtaka, kurią išankstinis tam tikros mobiliosios programos įdiegimas gali daryti konkuruojančių programų naudojimui, nurodė, kad „privilegijuotasis iš anksto įdiegtų programėlių išdėstymas turi didelę įtaką jų naudojimui“ ir kad „iš anksto įdiegtų mobiliųjų programėlių buvimas daugeliu atvejų riboja naudotojų norą išmėginti konkuruojančias mobiliąsias programas“.
Ieškovės nurodo trečiąjį
Amazon
pareiškimą, pateiktą jos atsakyme į 2013 m. birželio 12 d. prašymą pateikti informaciją, skirtą programėlių kūrėjams, kuriame ši įmonė, atsakydama į 35.1 klausimą nurodė, kiek naudotojai parsisiunčia mobiliąsias programėles, kurios konkuruoja su išmaniuosiuose mobiliuosiuose įrenginiuose iš anksto įdiegtomis programėlėmis, kad ji turi informacijos apie iš anksto įdiegtų programėlių parsisiuntimą tik kai joms taikomas privilegijuotas išdėstymas arba jos įtrauktos į numatytuosius nustatymus. Šiuo klausimu
Amazon
pateikti pavyzdžiai buvo susiję su numatytosiomis žemėlapių paslaugomis.
Be to, išnagrinėjus įvairius pagrindinių šalių nurodytus teiginius, atsižvelgiant į jų kontekstą, nekyla abejonių dėl jų panaudojimo ginčijamame sprendime. Komisijos nurodytomis ištraukomis galima remtis teigiant, kad išankstinis programėlės įdiegimas, nesvarbu, ar kartu su privilegijuotuoju išdėstymu, paprastai įšaldo padėtį.
Google
cituojamos ištraukos neprieštarauja pirmiau pateiktoms pastaboms.
Penkta, ginčijamame sprendime cituojamas
Hutchison 3G
pareiškimas (789 konstatuojamosios dalies 3 punktas). Atsakydama į 2013 m. birželio 12 d. MRTO skirtą prašymą pateikti informaciją,
Hutchison 3G
atsakyme į 51 klausimą nurodė:
„Labai galinga iš anksto įkelti programėlę, priešingai pakopiniam paleidimui ar netgi marketinginei rekomendacijai naudoti programėlę. Kaip ir bet kurios kitos paslaugos atveju, jei ji yra ranka pasiekiama, tikimybė, kad ji bus naudojama, yra didesnė“.
Ieškovės kritikuoja šį pareiškimą motyvuodamos tuo, kad ši įmonė, be kita ko, pripažįsta nekurianti programėlių (atsakymas į 2013 m. rugpjūčio 13 d. prašymą pateikti informacijos).
Vis dėlto tai, kad
Hutchinson 3G
teigia nekurianti programėlių, netrukdo jai suteikti galimybės pareikšti nuomonę dėl išankstinio įdiegimo tikslingumo, atsižvelgiant į jos, kaip MRTO, patirtį, susijusią su naudotojų elgsena. Ginčijamame sprendime pakartotas teiginys tebėra svarbus vertinant išankstinio įdiegimo poveikį atitinkamo veiklos vykdytojo požiūriu.
Šešta, ginčijamame sprendime cituojamas
Yandex
pareiškimas (789 konstatuojamosios dalies 4 punktas). Atsakydama į 2013 m. birželio 12 d. programėlių kūrėjams skirtą prašymą pateikti informaciją,
Yandex
atsakyme į 25.5 klausimą nurodė:
„Veiksmingiausias platinimo kanalas yra OĮG vykdomas išankstinis įdiegimas. OĮG daugiausia iš anksto įdiegia tas paslaugas, dėl kurių jos gali gauti papildomų pajamų; paslauga, kuri šiuo tikslu duoda daugiausiai pajamų, yra mūsų mobiliosios paieškos paslauga ir susijusios paslaugos. Taigi dauguma mūsų diskusijų su OĮG daugiausia susijusios su
Yandex Search
išankstiniu įdiegimu.“
Google
šio pareiškimo neginčija. Komisija gali juo remtis teigdama, kad iš anksto įdiegus programėlę linkstama įšaldyti padėtį.
Dėl
Chrome-Play Store
ir
Google Search
rinkinio ginčijamame sprendime cituojamas, be kita ko,
Mozilla
pareiškimas (905 konstatuojamosios dalies 1 punktas). Atsakydama į 2013 m. birželio 12 d. prašymą pateikti informaciją programėlių kūrėjams,
Mozilla
atsakyme į 39 klausimą dėl privilegijuotojo išdėstymo ir numatytųjų nustatymų išmaniuosiuose mobiliuosiuose įrenginiuose nurodė, kad „numatytasis nustatymas ir toliau daro didžiausią įtaką programėlės naudojimui“ ir kad privilegijuotasis išdėstymas yra „komerciškai svarbus pagal hierarchiją numatytojo ir išankstinio įdiegimo galimybėms“, o numatytasis nustatymas yra aukščiau už jį (žr. 2016 m. kovo 22 d. atsakymą į prašymą pateikti informacijos).
Ieškovių teigimu, tokiu teiginiu akcentuojami numatytieji nustatymai. Vis dėlto iš šio teiginio aišku, kad jame taip pat minimas išankstinis programėlės įdiegimas, kuris, kaip teigiama, taip pat „padidina naudojimą“, nors ir ne mažiau nei numatytųjų nustatymų atveju. Atsižvelgiant į šį skirtumą,
Mozilla
pareiškimas išlieka aktualus.
Kitų ginčijamame sprendime nurodytų teiginių, kuriais siekiama įrodyti išankstinio įdiegimo kaip platinimo kanalo svarbą,
Google
neginčija.
Apibendrinant tai, kas išdėstyta pirmiau, darytina išvada, kad įvairūs ginčijamame sprendime išdėstyti aspektai, vertinant juos kartu, leidžia Komisijai spręsti, kad, rinkos dalyvių požiūriu, iš anksto įdiegus
Google Search
ir
Chrome
programas MPPS nustatytomis sąlygomis, tampa įmanoma „įšaldyti padėtį“ ir atgrasyti naudotojus nuo konkuruojančios programėlės naudojimo.
Įstojimo į bylą paaiškinimų analizė šiuo klausimu patvirtina tokią išvadą. Taigi BEUC,
FairSearch
,
Seznam
ir
Qwant
, įstojusios į bylą palaikyti Komisijos reikalavimų, patvirtina, kad, jų nuomone, „siekis išlaikyti
status quo
“, susijęs su išankstiniu įdiegimu, gali būti prilyginamas „siekiui išlaikyti
status quo
“, atsiradusiam dėl numatytojo nustatymo. Savo ruožtu ADA, CCIA, HMD,
Gigaset
ir
Opera
, įstojusios į bylą
Google
pusėje, neginčija paties „siekio išlaikyti
status quo
“, susijusio su išankstiniu įdiegimu, tačiau pabrėžia atsisiuntimo teikiamas galimybes siekiant ištaisyti padėtį.
–
Yandex analizė
Ginčijamame sprendime nurodoma
Yandex
analizė, susijusi su šios paieškos naršyklės rinkos dalimis Rusijoje 2015 m. gegužės mėn., teigiant, kad jeigu „search widget“ buvo iš anksto įdiegtas pagrindiniame ekrane ir šis paieškos variklis buvo įdiegtas kaip numatytasis iš anksto įdiegtoje mobiliojo interneto naršyklėje,
Yandex
Android
įrenginių rinkos dalis „tris kartus viršijo“ jos rinkos dalį, kurioje nebuvo išankstinio įdiegimo (ginčijamo sprendimo 789 konstatuojamosios dalies 5 punktas, 18 lentelė, ir ginčijamo sprendimo 798 konstatuojamosios dalies 4 punktas).
Google
kritikuoja šį vertinimą, nes jame išankstinis įdiegimas neatskiriamas nuo numatytųjų nustatymų, kadangi
Yandex
paieškos sistema „yra įdiegta kaip numatytoji iš anksto įdiegtoje mobiliojo interneto naršyklėje“ ir išankstinio įdiegimo poveikis priklauso nuo šio numatytojo nustatymo (žr.
Econometric Data Report
). Šioje analizėje taip pat yra keletas metodologinių klaidų.
Vis dėlto, kaip teigia Komisija, toks atskyrimas nėra būtinas, kad būtų galima įvertinti ginčijamame sprendime nustatyto vertinimo apimtį. Iš tikrųjų Komisija, atsižvelgdama į įvairius
Yandex
analizėje išnagrinėtus scenarijus, apsiriboja konstatavimu, kad išankstinio įdiegimo ir numatytojo nustatymo atveju (ginčijamo sprendimo 18 lentelės 4 ir 5 stulpeliai) šios paieškos sistemos rinkos dalis yra „tris kartus didesnė“ už rinkos dalį be išankstinio įdiegimo (1 stulpelis). Šios lentelės duomenys taip pat rodo, kad
Yandex
rinkos dalis yra didesnė, kai jos paieškos variklis yra iš anksto įdiegtas kaip paieškos „widget“ antrajame ekrane (3 stulpelis), nei tuo atveju, kai nėra išankstinio įdiegimo.
Vadinasi, galima remtis
Yandex
analize ir jos rezultatais, pateiktais ginčijamo sprendimo 18 lentelėje, siekiant įrodyti, kad iš anksto įdiegus programėlę, nesvarbu, ar ji būtų įdiegta kartu su numatytuoju nustatymu ar privilegijuotuoju išdėstymu, ar be to, gaunami geresni rezultatai.
Tai, kad
Yandex
analizė susijusi tik su viena įmone ir vienu mėnesiu arba kad joje yra,
Google
nuomone, metodologinių klaidų, nereiškia, kad ji neturi reikšmės, nes Komisija ja remiasi tik norėdama patvirtinti kitus įrodymus, susijusius su išankstinio diegimo, kaip platinimo kanalo, svarba ir iš to kylančiu „siekiu išlaikyti
status quo
“.
Šiuo klausimu taip pat reikėtų pažymėti, kad
Google
neginčija
Yahoo
ir
Qwant
pareiškimų, kuriuose iš esmės nurodoma, kad išankstinis įdiegimas gali pagerinti paieškos paslaugų, kurioms jis taikomas, rezultatus (ginčijamo sprendimo 789 konstatuojamosios dalies 6 ir 7 punktai).
–
Microsoft ir Verizon sutartis
Ginčijamame sprendime taip pat minima 2008 m.
Microsoft
ir
Verizon
sudaryta sutartis, pagal kurią 2010 ir 2011 m. šešiuose
Google Android
įrenginių modeliuose greta
Google Search
buvo iš anksto įdiegta
Microsoft
bendrosios paieškos paslauga
Bing
, o dėl šios sutarties gautas srautas sudarė 15–25 % visų šiuo laikotarpiu Jungtinėse Valstijose
Bing
pateiktų bendrosios paieškos užklausų.
Bing
rinkos dalis Jungtinėse Valstijose šiuo laikotarpiu išaugo nuo beveik 0 iki maždaug 1,5 % (ginčijamo sprendimo 789 konstatuojamosios dalies 8 punktas ir 798 konstatuojamosios dalies 3 punktas).
Google
teigimu, šie rezultatai rodo, kad painiojami numatytųjų nustatymų ir išankstinio įdiegimo teikiami pranašumai.
Microsoft
paaiškino, kad pagal šią sutartį ji galėjo gauti „numatytuosius paieškos nustatymus
Bing
“, o mobilieji įrenginiai buvo „tiekiami
Bing
būnant numatytąja paieškos paslaugos teikėja visuose įėjimo taškuose“. Nurodytas padidėjimas nebuvo nei „reikšmingas“, nei „ilgalaikis“, ir nebuvo sietinas su išankstiniu įdiegimu, tik su numatytuoju nustatymu.
Išnagrinėjus
Microsoft
atsakymą į 2015 m. lapkričio 20 d. prašymo pateikti informaciją, skirto bendrosios paieškos paslaugų teikėjams, 10.1 klausimą, iš tikrųjų galima daryti išvadą, kad iš šešių jame minimų įrenginių viename
Bing
buvo nustatyta kaip numatytoji visuose įėjimo taškuose, o kituose penkiuose
Bing
, be to, kad ji buvo nustatyta kaip numatytoji, taip pat buvo įdiegta
Google Voice Search
programėlė su piktograma pagrindiniame ekrane. Taigi
Google
teisi teigdama, kad
Microsoft
dėl šios sutarties su
Verizon
gautus rezultatus galima paaiškinti numatytuoju nustatymu, o ne išankstiniu įdiegimu
Google Android
įrenginiuose.
Vis dėlto, nors šia sutartimi negalima remtis siekiant pagrįsti išankstinio įdiegimo svarbą, vis dėlto ši svarba nepaneigiama dėl Komisijos ginčijamame sprendime nurodytų priežasčių, atsižvelgiant į įvairius pirmiau išnagrinėtus įrodymus.
iii)

Dėl ginčijamame sprendime pateiktų tam tikrų palyginimų
Antra,
Google
kritikuoja tam tikrus ginčijamame sprendime pateiktus palyginimus.
–
FairSearch tyrimas
Pirma, ginčijamame sprendime remiamasi 2017 m. Harvardo universiteto (JAV) profesoriaus Marco Iansiti (toliau –
FairSearch
tyrimas)
FairSearch
užsakymu atliktu tyrimu, kuriame nustatyta, kad kiekviena GMS komplekto programėlė, įskaitant
Google Search
programėlę, daug dažniau naudojama tuose
Google Android
įrenginiuose, kuriuose ji yra iš anksto įdiegta, palyginti su iOS įrenginiais, kuriuose naudotojai šias programėles turi atsisiųsti. Ši išvada padaryta atsižvelgiant į
Microsoft
pateiktus duomenis dėl šių programėlių mėnesinio naudojimo Jungtinėje Karalystėje 2016 m. vasario mėn. Pavyzdžiui, 17 % iOS įrenginių naudotojų naudojo atsisiųstą
Google Search
programėlę, o 76 %
Android
įrenginių naudotojų naudojo iš anksto įdiegtą
Google Search
programėlę (ginčijamo sprendimo 791 ir 792 konstatuojamosios dalys, 10 lentelė ir 19 pav., 799 konstatuojamosios dalies 1 punktas).
Google
teigia, kad
FairSearch
tyrime atlikti palyginimai paneigia teiginį apie „siekį išlaikyti
status quo
“, nes iš jų matyti, kad
Google
paieškos naudojimo dalys
Android
sistemoje, kuriai taikomos MPPS, ir iOS sistemoje, kuriai MPPS netaikomos, yra panašios. Tokiam teiginiui pagrįsti
Google
iš tikrųjų remiasi kitais duomenimis, nei pateiktieji
FairSearch
tyrime. Visų pirma
Google
nurodo, kad
FairSearch
tyrimas susijęs tik su
Google Search
programėlės naudojimu, o ne su
Google Search
paslaugos naudojimui apskritai, nors pagal ginčijamą sprendimą tai būtų atitinkama rinka (323 konstatuojamoji dalis), ar su paieškomis, atliekamomis naudojant naršyklę. Jei būtų atsižvelgta į prieigą per naršyklę,
Google Search
„apimtis“
Android
ir iOS labai nesiskirtų (žr. ginčijamo sprendimo 515 konstatuojamosios dalies 3 punktą ir 857 išnašą). Taigi šiame bendrame kontekste
Android
ir iOS naudojimo palyginimas nepatvirtintų „siekio išlaikyti
status quo
“, atsirandančio dėl išankstinio įdiegimo, o greičiau rodytų prieigos prie interneto per naršyklę svarbą.
Vis dėlto, priešingai nei teigia
Google
, ginčijamame sprendime Komisijos išvada, padaryta atsižvelgiant į
FairSearch
tyrimo rezultatus, išlieka svarbi nagrinėjant pirmąjį rinkinį. Šiame tyrime atsižvelgta tik į užklausas, pateiktas naudojant
Google Search
programėlę, o ne į užklausas, pateiktas per kitus paieškos įėjimo taškus, pavyzdžiui, mobiliojo interneto naršykles (ginčijamo sprendimo 799 konstatuojamosios dalies 1 punktas), kurias apima vertinimas, susijęs su antruoju rinkiniu.
Be to, kaip teigia Komisija, nors
Google Search
(bet ne
Google Search
programėlės) naudojimas
Android
ir iOS įrenginiuose gali būti panašus, tai paaiškinama tuo, kad nors
Apple
iš anksto neįdiegia bendrosios paieškos programos iOS įrenginiuose, ji nustato
Google Search
kaip numatytąją bendrosios paieškos paslaugą
Safari
(visų pirma žr. ginčijamo sprendimo 799 konstatuojamosios dalies 2 punktą).
Taigi, atsižvelgiant į minėtus ypatumus, nėra pagrindo teigti, kad
FairSearch
tyrime atliktų palyginimų analizė paneigia ginčijamame sprendime atliktą jų naudojimo analizę, kiek tai susiję su „siekiu išlaikyti
status quo
“.
–
Microsoft ir Netmarketshare pateikti duomenys
Antra, ginčijamame sprendime remiamasi duomenimis, kuriuos
Microsoft
pateikė atsakydama į 2017 m. balandžio 10 d. prašymo pateikti informaciją 13 klausimą ir kuriuose lyginamos bendrosios paieškos užklausos, pateiktos
Google Android
įrenginiuose, kuriuose iš anksto įdiegta
Google Search
, ir
Windows Mobile
įrenginiuose, kuriuose
Bing
nustatyta kaip numatytoji naršyklė, Prancūzijoje, Vokietijoje, Italijoje, Ispanijoje ir Jungtinėje Karalystėje 2014–2017 m. Remiantis šiais duomenimis,
Google Search
teko nuo 10–20 % iki 40–50 % bendrosios paieškos užklausų
Windows Mobile
įrenginiuose ir 90–100 % bendrosios paieškos užklausų
Google Android
įrenginiuose (žr. ginčijamo sprendimo 793 konstatuojamąją dalį ir 11 lentelę).
Google
teigia, kad numatytųjų nustatymų ir išankstinio įdiegimo poveikio neatskyrimas menkina šių duomenų reikšmingumą, nes
Google Search
nebuvo iš anksto įdiegta
Windows Mobile
įrenginiuose, kuriuose
Bing
„yra nustatyta kaip numatytoji bendrosios paieškos paslauga“ (žr. ginčijamo sprendimo 793 ir 840 konstatuojamąsias dalis) ir kad paprastai šis numatytasis nustatymas negali būti pakeistas, skirtingai nei numatytieji paieškos nustatymai
Android
įrenginiuose. Todėl numatytasis nustatymas gali lemti didelę dalį ginčijamame sprendime nurodyto skirtumo arba jį visą. Mažą konkuruojančių bendrosios paieškos programėlių parsisiuntimų skaičių (remiantis
Google
2016 m. pabaigoje pateiktais duomenimis, apie 95 % naudotojų Jungtinėje Karalystėje, Prancūzijoje ir Vokietijoje teikia pirmenybę
Google
) veikiau paaiškina naudotojų teikiama pirmenybė
Google Search
. Palyginimui,
Netmarketshare
duomenys rodo, kad
Google
paieškos užklausų dalies skirtumas
Android
ir
Windows Mobile
įrenginiuose yra mažesnis, – realus skirtumas yra tik 1 % (
Data On Operating System Market Share
: Mobile OS, Europe, 2015). Ginčijamame sprendime apgailestaujama, kad
Google
nepateikė šią statistiką pagrindžiančių kiekybinių duomenų (799 konstatuojamosios dalies 3 punktas), tačiau Komisija paprašiusi galėjo gauti duomenis.
Vis dėlto, net darant prielaidą, kad dalis paieškos užklausų dalių
Android
ir
Windows Mobile
įrenginiuose skirtumo gali būti „priskirta prie iš anksto įdiegtos naršyklės numatytajam nustatymui“, o ne išankstiniam įdiegimui,
Microsoft
pateikti duomenys išlieka svarbūs. Šie duomenys tik parodo skirtumus tarp įrenginių, kuriuose įdiegta
Android
OS kartu su GMS komplektu, ir įrenginių, kuriuose įdiegta
Windows Mobile
OS: pirmuosiuose įrenginiuose yra iš anksto įdiegta
Google Search
paieškos paslaugos programėlė, o antruosiuose
Bing
paieškos paslauga yra numatytoji.
Dėl
Google
pateiktų
Netmarketshare
duomenų, kuriuos kuriais ji remiasi siekdama parodyti, kad skirtumas tarp jos paieškos užklausų dalių
Android
ir
Windows Mobile
įrenginiuose yra nedidelis ir lygus 1 %. Pirmiausia reikėtų pažymėti, kad jie yra glausti. Jie pateikiami kaip grafikas ir lentelė be paaiškinimų. Visų pirma, kaip Komisija nurodo ginčijamo sprendimo 799 konstatuojamosios dalies 3 punkte, nesant informacijos apie duomenis, į kuriuos buvo atsižvelgta, kad būtų galima sužinoti, į kokius įrenginius buvo atsižvelgta vertinant paieškos užklausų dalis įrenginiuose su
Windows Mobile
OS, sunku įvertinti tikrąją stulpelyje „Windows Phone“ nurodytų duomenų apimtį. Be to, kaip Komisija taip pat nurodo ginčijamo sprendimo 799 konstatuojamosios dalies 3 punkte,
Netmarketshare
duomenims prieštarauja kiti
Microsoft
ir
Google
per administracinę procedūrą pateikti duomenys, kurie patvirtina ginčijamame sprendime pateiktą teiginį, kad
Google
bendrosios paieškos užklausų dalis
Android
įrenginiuose, kuriuose yra iš anksto įdiegta
Google Search
programėlė, yra gerokai didesnė nei
Windows Mobile
įrenginiuose, kuriuose ši programėlė nėra iš anksto įdiegta.
–
Google pajamų iš Android ir iOS įrenginių palyginimas
Trečia, ginčijamame sprendime nurodomas
Google
pasaulinių pajamų iš
Android
ir iOS įrenginių palyginimas (794 konstatuojamoji dalis ir 12 lentelė) 2014, 2015 ir 2016 m., atliktas remiantis
Google
pateiktais duomenimis, iš kurio paaiškėjo, kad
Google
gauna daug daugiau pajamų iš savo bendrosios paieškos programėlės
Google Search
naudojimo
Android
, o ne iOS įrenginiuose (+71 % – 2014 m., +134 % – 2015 m. ir +193 % – 2016 m.), o bendros pajamos iš paieškų
Android
ir iOS įrenginiuose buvo panašaus dydžio (+3 % – 2014 m., +22 % – 2015 m. ir +28 % – 2016 m.).
Google
teigia, kad neatsižvelgimas į naršyklėje pateiktas paieškos užklausas trukdo atlikti šį palyginimą. Jei būtų atsižvelgta į šias užklausas, ginčijamo sprendimo 12 lentelė rodytų, kad visos
Google
pajamos iš užklausų iOS įrenginiuose buvo didesnės nei pajamos iš užklausų
Android
įrenginiuose, nors programėlė
Google Search
nėra iš anksto įdiegta
iPhone
telefonuose. Be to,
Apple
nėra įdiegusi
Safari
Android
įrenginiuose. Taigi
Chrome
tenkanti dalis iOS įrenginiuose neišvengiamai bus mažesnė.
Vis dėlto, kaip pažymi Komisija, iš
Google
pateiktų duomenų matyti, kad pajamos iš programėlės
Google Search
yra didesnės GMS įrenginiuose, kuriuose iš anksto įdiegta programėlė
Google Search
, nei iOS įrenginiuose, kuriuose iš anksto neįdiegta bendrosios paieškos programėlė, įskaitant
Google Search
. Kadangi ši sprendimo dalis skirta pirmajam susietųjų produktų rinkiniui, nėra reikalo įtraukti pajamų, gautų įdiegus antrąjį rinkinį. Apskritai šie duomenys dar labiau susiję su palyginimu situacijų, kai vienu atveju, kaip ir kitu atveju, nagrinėjama bendros paieškos paslauga, šiuo atveju
Google Search
, turi tą pranašumą, kad programėlė
Google Search
yra iš anksto įdiegta
Google Android
, ar kad
Google Search
yra nustatyta kaip numatytoji naršyklėje
Safari
.
Vadinasi, reikia atmesti
Google
kritiką dėl jos pajamų iš
Android
įrenginių ir iOS įrenginių palyginimo ginčijamame sprendime.
iv)

Dėl tam tikrų su Chrome susijusių aspektų
Trečia,
Google
teigia, jog pateikiant pastabą, kad iOS įrenginiuose iš
Safari
gaunama daugiau pajamų nei iš
Chrome
(ginčijamo sprendimo 907 konstatuojamoji dalis), išankstinis įdiegimas ir numatytasis nustatymas tai pat suplakama į viena, ir kad
Opera
tyrimas (žr. ginčijamo sprendimo 905 konstatuojamosios dalies 3 punktą) neleidžia konstatuoti ribojamojo poveikio.
–
Google pajamų palyginimas pasitelkiant Safari ir Chrome
Pirma, ginčijamame sprendime lyginamos pasaulinės
Google
pajamos iš paieškų per
Safari
, kuri yra iš anksto įdiegta iOS įrenginiuose, ir per
Chrome
, kuri šiuose įrenginiuose nėra iš anksto įdiegta. Šis palyginimas, atliktas remiantis
Google
pateiktais duomenimis, rodo, kad
Google
gauna daugiau pajamų iš
Safari
nei iš
Chrome
iOS įrenginiuose (+2457 % – 2014 m., +1988 % – 2015 m., +1883 % – 2016 m.) (ginčijamo sprendimo 907 konstatuojamoji dalis ir 16 lentelė). 2016 m., palyginti su 258 mln.
Safari
išankstinių įdiegimų, iOS įrenginiuose
Chrome
buvo atsisiųsta tik 40 milijonų kartų (ginčijamo sprendimo 912 konstatuojamosios dalies 2 punktas).
Google
teigia, kad šiuo pastebėjimu, jog iš
Safari
iOS įrenginiuose gaunama daugiau pajamų nei iš
Chrome
(ginčijamo sprendimo 907 konstatuojamoji dalis), išankstinis įdiegimas suplakamas į viena su numatytuoju nustatymu. Ji tvirtina, kad
Apple
savo naršyklę
Safari
nustato kaip numatytąją visuose iOS įrenginiuose, o ginčijamame sprendime į tai neatsižvelgiama. Būtų neįmanoma tinkamai atskirti išankstinio įdiegimo poveikio, atsižvelgus į išankstinio įdiegimo, privilegijuotojo išdėstymo ir numatytojo nustatymo derinio įrodymus.
Vis dėlto toks pastebėjimas nereiškia, kad
Google
pajamų iOS įrenginiuose iš užklausų naudojant
Safari
ir naudojant
Google Chrome
palyginimas neturi reikšmės. Šis palyginimas buvo atliktas atsižvelgiant į šių naršyklių ypatumus iOS įrenginiuose:
Safari
yra vienintelė iš anksto įdiegtoji, o
Google Chrome
reikia parsisiųsti. Be to, naudotojai parsisiunčia
Google Chrome
tik į nedidelę dalį iOS įrenginių (15 % – 2016 m.) (ginčijamo sprendimo 912 konstatuojamosios dalies 2 punktas).
Taigi
Google
kritiką dėl ginčijamame sprendime pateikto jos pajamų iš
Safari
ir
Chrome
palyginimo reikia atmesti.
–
Opera apklausa
Antra, ginčijamame sprendime nurodoma
Opera
atlikta apklausa (žr. 905 konstatuojamosios dalies 3 punktą), kuri rodo, pirma, kad 2013 m. 72 % iš 1500 Vokietijoje, Lenkijoje ir Jungtinėje Karalystėje apklaustų asmenų naudojo tą naršyklę, kuri buvo iš anksto įdiegta jų išmaniuosiuose mobiliuosiuose įrenginiuose, ir kad 16 % šių asmenų neatsižvelgė į tokius veiksnius kaip kokybė, naudojimo paprastumas, greitis, saugumas ar kitos savybės, ir toliau naudojo naršyklę vien todėl, kad ji buvo iš anksto įdiegta.
Google
primena, kad tame tyrime buvo užduotas toks klausimas: „Į kokius veiksnius atsižvelgėte rinkdamiesi naršyklę, kurią šiuo metu naudojate dažniausiai ar nuolat?“ Ginčijamame sprendime pateiktiems teiginiams pagrįsti kliaujamasi naudotojais, pasirinkusiais atsakymą, pagal kurį jie „naudoja tą naršyklę, kuri buvo įdiegta jų mobiliajame įrenginyje“. Pasirinkus šį variantą nedaroma skirtumo tarp naudotojų, pasirinkusių naršyklę todėl, kad ji buvo iš anksto įdiegta, ir naudotojų, pasirinkusių ją todėl, kad ji buvo nustatyta kaip numatytoji. Keliuose atsakymuose buvo pažymėta, kad buvo naudojama „telefone numatytoji naršyklė“. Be to, kaip matyti iš
Opera
pateiktų apklausos duomenų (2015 m. gruodžio 15 d. atsakymas į prašymą pateikti informaciją), tik 70 dalyvių iš 500 (14 %) iš tikrųjų pasirinko ginčijamame sprendime nurodytą variantą. Iš tikrųjų šis skaičius gali būti dar mažesnis: atrodo, kad 18 iš šių 70 naudotojų nurodė iOS, o ne
Android
įrenginius ir teigė, kad jie naudojo naršyklę
Safari
, kurios
Android
nėra. Likusieji 86 % apklaustų asmenų nurodė tokius veiksnius: greitį, naudojimo paprastumą, saugumą, duomenų naudojimą ir kitus su kokybe susijusius veiksnius. Taip pat būtų klaidinga manyti, kad kartu su telefonu „atkeliauja“ tik viena naršyklė, nes iš tikrųjų OĮG paprastai įdiegia dvi ar daugiau naršyklių.
Vis dėlto, kaip teigia Komisija, net jei
Opera
apklausoje išankstinio įdiegimo poveikis neatskiriamas nuo numatytojo nustatymo poveikio, bent jau dalis priežasties, dėl kurios apklaustieji asmenys naudojo mobiliojo interneto naršyklę, „esančią mobiliajame telefone“, būtų susijusi su tuo, kad OĮG iš anksto įdiegia šią naršyklę.
Opera
apklausoje nustatoma mobiliojo interneto naršyklė, kurią naudotojai „dažniausiai“ naudoja paieškai internete vykdyti savo įrenginiuose. Atsižvelgiant į tris EEE šalis (Vokietiją, Jungtinę Karalystę ir Lenkiją), įtrauktas į 1500 naudotojų imtį, 853 naudotojai (57 %) nurodė
Chrome
arba
Safari
kaip dažniausiai naudojamą naršyklę (šios naršyklės iš anksto įdiegtos visuose GMS ir iOS įrenginiuose), ir 232 naudotojai (15 %) atsakė, kad dažniausiai naudojo numatytąsias naršykles (t. y.
Chrome
GMS įrenginiuose ir
Safari
iOS įrenginiuose).
Vadinasi, reikia atmesti
Google
kritiką dėl ginčijamame sprendime pateiktų nuorodų į
Opera
apklausos rezultatus.
Apibendrinant galima teigti, kad įvairūs
Google
argumentai, kuriais siekiama paneigti pranašumą, kurį suteikia išankstinis
Google Search
ir
Chrome
programėlių įdiegimas
Google Android
įrenginiuose, neleidžia suabejoti Komisijos išvadomis, padarytomis remiantis įvairiais ginčijamame sprendime nurodytais aspektais šiuo klausimu.
b)

OĮG galimybė iš anksto įdiegti konkuruojančias bendrosios paieškos paslaugas arba nustatyti jas kaip numatytąsias
1)

Ginčijamas sprendimas
Ginčijamame sprendime konstatuota, kad MPPS išankstinio įdiegimo sąlygų suteikto konkurencinio pranašumo negali kompensuoti konkuruojantys bendrosios paieškos paslaugų teikėjai, sudarę kitas sutartis dėl išankstinio įdiegimo, ir taip yra dėl toliau nurodytų priežasčių (ginčijamo sprendimo 833 konstatuojamoji dalis):
–
OĮG paprastai nenori įdiegti papildomos bendrosios paieškos programėlės; taip yra dėl gana mažų papildomų pajamų, gaunamų pridėjus tokią programėlę, derybų dėl tokių sutarčių išlaidų ir programėlių dubliavimosi rizikos, nes tai galėtų neigiamai paveikti naudotojo patirtį arba sukelti saugojimo vietos įrenginyje problemų; tas pats
mutatis mutandis
taikoma naršyklėms (ginčijamo sprendimo 824–829, 933 ir 934 konstatuojamosios dalys);
–
MPPS neleistų OĮG ir MRTO iš anksto įdiegti tik kitos bendrosios paieškos programėlės
Google Android
įrenginiuose (ginčijamo sprendimo 830–832 konstatuojamosios dalys); be to, net jei būtų galima iš anksto įdiegti su
Chrome
konkuruojančią naršyklę, jos nebūtų galima nustatyti kaip numatytosios (ginčijamo sprendimo 935 konstatuojamoji dalis);
–
pagal SPP, sudarytas su OĮG ir MRTO, pagal kurias iš anksto įdiegti išimtinai programėlę
Google Search
buvo reikalaujama nuo [50–60 %] iki [80–90 %] visų
Google Android
įrenginių EEE,
Google
konkurentai taip pat negalėtų šiuose įrenginiuose greta
Google
programėlės iš anksto įdiegti kitos bendrosios paieškos paslaugos programėlės (ginčijamo sprendimo 833 konstatuojamoji dalis);
–
iš anksto įdiegtų konkuruojančių naršyklių skaičius
Google Android
įrenginiuose yra gerokai mažesnis už iš anksto įdiegtų
Google Chrome
naršyklių skaičių (ginčijamo sprendimo 936 konstatuojamoji dalis ir 19 lentelė).
Pavyzdžiui, pagrindinė
Google
Search
konkurentė
Bing
2011–2016 m. negalėjo būti iš anksto įdiegta
Google Android
įrenginiuose, išskyrus vieną įrenginio modelį, pardavinėjamą JAV nuo 2011 m. (ginčijamo sprendimo 834 konstatuojamoji dalis ir 789 konstatuojamosios dalies 8 punktas).
2)

Šalių argumentų santrauka
Google
teigia, kad MPPS išankstinio įdiegimo sąlygos netrukdė OĮG visuose savo
Android
įrenginiuose užtikrinti tokio pat išankstinio konkurentų paieškos paslaugų ir naršyklių įdiegimo kaip
Google Search
ir
Chrome
. Netgi buvo galima užtikrinti geresnių reklamos galimybių nei
Google
produktams, nes OĮG galėjo nustatyti kitą naršyklę, o ne
Chrome
, kaip numatytąją, ir nustatyti konkurentų bendrosios paieškos paslaugas kaip numatytąsias tokiose iš anksto įdiegtose naršyklėse. Be to, nors URL juostoje
Google Search
buvo nustatyta kaip numatytoji
Chrome
naršyklėje, naudotojai visada galėjo pakeisti šią paieškos paslaugą, nustatydami konkurentų paslaugą. Taigi ginčijamais veiksmais konkurencija negalėjo būti ribojama.
Taigi teiginį, kad OĮG ir MRTO nepageidavo konkuruojančių programėlių
Android
įrenginiuose, paneigia jų veiksmai, nesvarbu, ar jie būtų susiję su bendrosios paieškos paslaugomis, naršyklėmis ar kitų rūšių programėlėmis. Be to, teiginį dėl SPP paneigia teiginys, kad OĮG ir MRTO visiškai nesuinteresuoti greta
Google
programėlių iš anksto diegti papildomų paieškos ir naršyklių programėlių (ginčijamo sprendimo 824–829, 933 ir 934 konstatuojamosios dalys, palyginti su jo 1208 konstatuojamosios dalies 1 punktu ir 1213, 1214, 1219 ir 1220 konstatuojamosiomis dalimis). Be to, nė viena iš keturių priežasčių, nurodytų siekiant patvirtinti teiginį, kad OĮG nepageidavo greta
Google
programėlių iš anksto įdiegti konkuruojančių programėlių, t. y. kliūtys, susijusios su „naudotojų patirtimi“, saugojimo vietos problemomis, sandorio išlaidomis ir tuo, kad išankstinis įdiegimas nedavė finansinės naudos, nėra pagrįsta pakankamais įrodymais.
Komisija teigia, kad konkurentai negali iš anksto sudarytomis sutartimis kompensuoti didelio konkurencinio pranašumo, kurį
Google
užsitikrina iš anksto įdiegdama programėlę
Google Search
ir
Google Chrome
beveik visuose EEE parduodamuose
Google Android
įrenginiuose.
3)

Bendrojo Teismo vertinimas
i)

Pirminės pastabos
Pirmiausia reikėtų pažymėti, jog, pateikdama šį prieštaravimą,
Google
iš esmės teigia, kad MPPS išankstinio įdiegimo sąlygos nedraudė OĮG iš anksto įdiegti konkurentų bendrosios paieškos paslaugų ir naršyklių EEE parduodamuose
Google Android
įrenginiuose lygiai taip pat kaip buvo iš anksto įdiegiamos
Google Search
ir
Chrome
.
Komisija ginčijamame sprendime neginčija, kad pagal MPPS OĮG leidžiama iš anksto įdiegti su
Google Search
ir
Chrome
konkuruojančias programėles. Taigi
Google
konkurentai iš esmės galėtų OĮG pasiūlyti tokias pačias išankstinio įdiegimo sąlygas, kokios yra numatytos MPPS jų pačių programėlėms. Pagal MPPS programėles buvo įmanoma įdiegti kartu.
Ginčijamame sprendime veikiau nurodyta, pirma, kad pagal MPPS OĮG „užkertamas kelias“ iš anksto įdiegti tik tokias programėles vietoj
Google Search
ir
Chrome
(ginčijamo sprendimo 832 konstatuojamoji dalis) ir, antra, jog pagal SPP reikalaujama, kad OĮG ir MRTO iš anksto įdiegtų išimtinai
Google Search
programėlę šiose sutartyse numatytoje dalyje įrenginių, t. y. nuo [80–90 %] iki [50–60 %]
Google Android
įrenginių, kuriais prekiaujama EEE (ginčijamo sprendimo 833 konstatuojamoji dalis), o tai apima portfeliu grindžiamas SPP ir su įrenginiais susietas SPP, kaip Komisija tai patvirtino atsakydama į proceso organizavimo priemones.
Šiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į rinkos dalis ir jų pokyčius nuo 2011 m.
Google Search
atveju arba nuo 2012 m.
Chrome
atveju iki ginčijamo sprendimo priėmimo, diskusijos dėl konkurentų galimybių kompensuoti konkurencinį pranašumą, suteiktą dėl MPPS išankstinio įdiegimo sąlygų, išlieka daugiausia teorinės. Praktiškai konkuruojantys programėlių kūrėjai negalėjo, pasitelkdami išankstinio įdiegimo sutartis, kompensuoti konkurencinio pranašumo, kurį
Google
užsitikrino iš anksto įdiegdama
Google Search
ir
Chrome
beveik visuose EEE parduodamuose
Google Android
įrenginiuose, sudarydama sutartis dėl išankstinio įdiegimo. Kaip nurodyta ginčijamame sprendime, konkuruojančių bendrosios paieškos programų ir konkuruojančių naršyklių išankstinio įdiegimo aprėpties požiūriu negalima lyginti su
Google
Search
programėlės ir
Google Chrome
išankstiniu įdiegimu (žr. ginčijamo sprendimo 940 konstatuojamąją dalį dėl naršyklių).
Šiuo klausimu reikia atskirti teorines konkurencijos prielaidas ir praktinę tikrovę, kurioje
Google
nurodytos konkuravimo alternatyvos atrodo mažai įtikinamos arba neturi realaus poveikio dėl „siekio išlaikyti
status quo
“, kurį lėmė MPPS išankstinio įdiegimo sąlygos ir šių sąlygų bei kitų
Google
sutartinių nuostatų, įskaitant SPP, bendras poveikis.
Atsižvelgiant į tai, reikėtų išnagrinėti
Google
argumentą, kad, nepaisant MPPS išankstinių diegimo sąlygų, OĮG galėjo laisvai nustatyti tokias pačias išankstinio įdiegimo sąlygas konkuruojančioms bendrosios paieškos paslaugoms ir naršyklėms EEE parduodamuose
Google Android
įrenginiuose, kokios buvo taikomos
Google Search
ir
Chrome
. Šie argumentai visų pirma susiję su konkuruojančių programėlių išankstiniu įdiegimu, tada su galimu argumentų dėl SPP ir teiginio, kad konkuruojančių programėlių išankstinis įdiegimas nekelia susidomėjimo, tarpusavio nesuderinamumu ir galiausiai su OĮG suinteresuotumu iš anksto įdiegti konkuruojančias programėles.
ii)

Dėl išankstinio konkuruojančių programėlių įdiegimo
Pirmiausia reikėtų pažymėti, kad
Google
argumentai šiuo klausimu daugiau susiję su situacija dėl naršyklių, o ne su situacija dėl bendrosios paieškos paslaugų programėlių. Šie argumentai visų pirma susiję su programėle
Google Search
ir konkuruojančiomis programėlėmis, tada su
Chrome
naršykle ir su ja konkuruojančiomis naršyklėmis, ir galiausiai su kitomis programėlėmis.
–
Dėl programėlės Google Search ir jos konkurentų
Kiek tai susiję su bendrosios paieškos paslaugų programėlėmis,
Google
ginčija tik nuorodą į
Bing
, kuri 2011–2016 m. galėjo būti iš anksto įdiegiama tik vieno modelio
Google Android
įrenginyje, kuris buvo parduodamas 2011 m. Jungtinėse Amerikos Valstijose (žr. ginčijamo sprendimo 834 konstatuojamąją dalį ir 789 konstatuojamosios dalies 8 punktą).
Google
nuomone, tai, kad
Bing
negalėjo būti iš anksto įdiegta EEE parduodamuose
Google Android
įrenginiuose, paaiškinama ne MPPS išankstinio įdiegimo sąlygomis, o tuo, kad daugumoje EEE šalių
Bing
nebuvo suprogramuota atsižvelgiant į vietos nustatymus.
Vis dėlto reikia pažymėti, kaip teigia Komisija, kad
Google
konkurentams tik labai retais atvejais pavykdavo iš anksto įdiegti savo bendrosios paieškos programėlę įrenginiuose greta programėlės
Google Search
. Bet kuriuo atveju tai buvo susiję tik su nedidele atitinkamų OĮG įrenginių dalimi, be kita ko, EEE.
Ginčijamame sprendime paminėti tik du konkuruojančios bendrosios paieškos programėlės „išankstinio įdiegimo“ atvejai, bet ir tai, tik kai OĮG nebuvo arba nebebuvo sudariusi SPP su
Google
(ginčijamo sprendimo 1219 konstatuojamoji dalis):
–
2017 m. vasario mėn.
Microsoft
ir ZTE sudaryta sutartis dėl pajamų pasidalijimo dėl tam tikrų
Google Android
įrenginių pardavimo visame pasaulyje, įskaitant EEE, nustatant
Bing
kaip numatytąją ZTE naršyklėje, taip pat dėl tam tikro kiekio
Google Android
įrenginių, kuriuose iš anksto įdiegta bendrosios paieškos programėlė
Bing
, pardavimo (ginčijamo sprendimo 1219 konstatuojamosios dalies 1 punktas);
–
sutartis dėl pajamų pasidalijimo tarp
Yandex
ir dviejų OĮG dėl
Google Android
įrenginių pardavimo visame pasaulyje, įskaitant kelias EEE šalis, kuriuose buvo iš anksto įdiegtas
Yandex
bendrosios paieškos paslaugos „widget“ ir nuorodos į
Yandex
pradžios tinklalapį numatytojoje naršyklėje (ginčijamo sprendimo 1219 konstatuojamosios dalies 2 punktas).
Be to,
Google
nurodyta priežastis dėl
Bing
nėra įtikinamas paaiškinimas, kodėl
Microsoft
negalėjo įtikinti OĮG iš anksto įdiegti šią programėlę
Google Android
įrenginiuose. Lokalizuoto programavimo stoka buvo stebima ne visose EEE šalyse ir net tose šalyse, kuriose šią programėlę buvo galima lokalizuoti, pavyzdžiui, Jungtinėje Karalystėje ar Vokietijoje, OĮG iš anksto neįdiegė programėlės
Bing
. Be to, OĮG iš anksto neįdiegė programėlės
Seznam
į savo įrenginius Čekijoje, nors šios programėlės bendrosios paieškos algoritmai buvo sukurti čekų kalba (žr. ginčijamo sprendimo 682 konstatuojamąją dalį ir 814 konstatuojamosios dalies 4 punktą).
Iš to, kas išdėstyta pirmiau, matyti, kad, priešingai nei teigia
Google
, su
Google Search
konkuruojantys bendrosios paieškos paslaugų teikėjai negalėjo kompensuoti konkurencinio pranašumo, kurį suteikė MPPS išankstinio įdiegimo sąlygos.
–
Chrome naršyklė ir jos konkurentai
Kalbant apie naršykles, pažymėtina, kad
Google
nurodo įvairius aspektus, kuriais remdamasi teigia, kad MPPS išankstinio įdiegimo sąlygos neužkirto kelio OĮG teikti konkuruojančių naršyklių su tokiomis pat išankstinio įdiegimo sąlygomis, kokios buvo taikomos
Google Search
ir
Chrome
:
–
ginčijamame sprendime nurodyta, kad 2013–2016 m. konkuruojančios naršyklės buvo įdiegtos greta
Chrome
beveik 60 %
Android
įrenginių (ginčijamo sprendimo 936 konstatuojamoji dalis ir 19 lentelė); taigi šių iš anksto įdiegtų naršyklių nebuvo „daug mažiau nei
Google Android
įrenginiuose iš anksto įdiegtų
Google Chrome
“;
–
antroji iš anksto įdiegta naršyklė galėtų duoti daugiau pajamų iš paieškos nei
Google Search
programėlė ar
Chrome
, iš anksto įdiegta pagal MPPS; tai būtų akivaizdu iš toliau pateiktų įrodymų:
Samsung
, kuri 2016 m. pradėjo savo įrenginiuose iš anksto diegti savo naršyklę, suteikdama jai geresnę padėtį nei
Chrome
, o ši naršyklė generavo 38,4 %
Google Search
pajamų EEE
Samsung Galaxy S6
įrenginiuose ir viršijo pajamas iš
Google Search
(38,1 %) ir
Chrome
(23,3 %) (ginčijamo sprendimo 949 konstatuojamoji dalis);
Huawei
, kuri 2015 m. nurodė, kad„
Huawei
naršyklė [buvo] iš anksto įkelta visuose
Huawei
įrenginiuose EEE rinkoje kaip numatytoji sistemos naršyklė“ (
Huawei
, 2015 m. gruodžio 14 d.) ir HTC, kuri 2015 m. nurodė, kad jos naršyklė
HTC Internet
buvo iš anksto įdiegta jos įrenginiuose ir kad tai, jog 2012 m.
Google
įtraukė
Chrome
į GMS komplektą, neturėjo „reikšmingo poveikio“, nes HTC iš anksto įdiegdavo savo interneto naršyklę daugumoje savo įrenginių (HTC, 2015 m. lapkričio 13 d.).
Priešingai nei teigia Komisija, šių
Google
argumentų ir įvairių jį pagrindžiančių aspektų negalima iš karto atmesti.
Google
argumentai
a priori
skirti įrodyti, kaip matyti iš ginčijamame sprendime nurodytų faktinių aplinkybių (žr. 19 lentelę, kurioje nurodytas 40–60 % lygiagretaus išankstinio įdiegimo lygis visame pasaulyje 2013–2016 m., kad, kiek tai susiję su naršyklėmis, konkuruojama aktyviau nei dėl bendrosios paieškos paslaugų programėlių.
Google Android
įrenginiuose gali būti iš anksto diegiamos ir kitos naršyklės nei Chrome, be to, taip dažnai ir būna.
Tai gerai parodo
Opera
atvejis. Kaip teigia
Opera
, įstojusi į bylą palaikyti
Google
reikalavimų, ji įgijo nemažai naudotojų dėl išankstinio įdiegimo sutarčių su OĮG (
Samsung
,
Huawei
, OPPO ir
Tecno
), kiek tai susiję su
Google Android
įrenginiais. Komisija šiuo klausimu pažymi, kad šios sutartys buvo susijusios su mažiau kaip 5 % EEE parduodamų
Google Android
įrenginių (ginčijamo sprendimo 940 konstatuojamoji dalis), nes šie įrenginiai buvo iš esmės parduodami Afrikoje (
Opera
sutartys su
Samsung
ir
Tecno
).
Iš šio pavyzdžio matyti, kad pažeidimo laikotarpiu galėjo galioti sutartys dėl naršyklių išankstinio įdiegimo kartu, bet kuriuo atveju jų mastas buvo didesnis nei kalbant apie sutartis dėl bendrosios paieškos paslaugos programėlės išankstinio įdiegimo. Vis dėlto reikia išnagrinėti tokių sutarčių poveikį klausimui, ar jos gali kompensuoti išankstinio įdiegimo teikiamą naudą.
Atsižvelgiant į įvairias Komisijos ir įstojusių į bylą šalių pastabas,
Google
argumentų, susijusių su analize, poveikis susilpnėja. Iš tikrųjų atrodo, kad nors OĮG išties buvo suteikta laisvė iš anksto įdiegti kitas naršymo programas, praktiškai jie galėjo pasinaudoti šia galimybe tik iš anksto įdiegdami naršymo programas, kurios naudojo
Google Search
kaip iš anksto numatytąją paieškos sistemą.
Priešingai
Opera
pateiktam pavyzdžiui,
Seznam
įstojimo į bylą paaiškinime nurodo sunkumus, kurių patyrė siekdama užsitikrinti išankstinį savo paieškos ir naršymo programėlių įdiegimą.
Seznam
taip pat nurodo, kad šių sunkumų būta ir tuo metu, kai galiojo portfeliu grindžiamos SPP, ir vėliau, kai įsigaliojo su įrenginiais susietos SP. Be to, tik 2018 m. rugsėjo mėn., t. y. po ginčijamo sprendimo priėmimo,
Qwant
pavyko tapti numatytuoju paieškos varikliu
Brave
naršyklėje Prancūzijoje ir Vokietijoje.
Pirma, tiesa, kad nuo 2013 iki 2016 m. konkuruojančios naršyklės buvo iš anksto įdiegtos greta
Chrome
net 60 %
Android
įrenginių (ginčijamo sprendimo 19 lentelė).
Vis dėlto, pirma, kiek tai susiję su
Google
nurodytais
Samsung
ir
Huawei
atvejais, reikia pažymėti, kad vienintelės mobiliosios naršyklės, kurios buvo iš anksto įdiegtos nemažai OĮG įrenginių, yra pačių šių OĮG, o ne trečiųjų asmenų naršyklės (ginčijamo sprendimo 936 konstatuojamoji dalis).
Šiuo klausimu Komisija pažymi, kad kai kurie veiklos vykdytojai, įskaitant
Samsung
ir
Huawei
, savo naršyklėse nustatė
Google Search
kaip numatytąją bendrosios paieškos paslaugą. Ginčijamo sprendimo 798 konstatuojamosios dalies 2 punkte nurodomos „sutartys su OĮG ir ORM, kuriomis siekiama užtikrinti, kad
Google Search
būtų vienintelė iš anksto įdiegta ir nustatyta kaip numatytoji bendrosios paieškos paslauga visose trečiųjų asmenų iš anksto įdiegtose mobiliosiose naršyklėse“. Paklausta apie tai, Komisija paaiškino, kad tai buvo nuoroda į SP. Komisija taip pat nurodo HTC, kuri savo naršyklėje taip pat nustatė
Google Search
kaip numatytąją bendrosios paieškos paslaugą, nurodydama, kad bet kuriuo atveju nuo 2016 m. lapkričio 30 d. ji nustojo kurti savo naršyklę.
Be to, kalbant apie SPP sudariusių veiklos vykdytojų situaciją, reikėtų pažymėti, kad, norėdami įgyti teisę į pajamų pasidalijimą, jie turi įsipareigoti, kad nustatys
Google Search
kaip numatytąją įvairiuose savo
Google Android
įrenginių įėjimo taškuose, įskaitant jų pačių naršyklę (ginčijamo sprendimo 822 konstatuojamoji dalis, 908 išnaša ir 6.3.3 punktas dėl portfeliu grindžiamų SPP), ir iš anksto nediegti jokių konkuruojančių bendrosios paieškos paslaugų (ginčijamo sprendimo 192 ir 198 konstatuojamosios dalys).
Tai dar svarbiau atsižvelgiant į tai, kad ginčijamo sprendimo 822 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, jog 2011–2016 m. SPP buvo taikomos nuo [80–90 %] iki [50–60 %] EEE parduodamų
Google Android
įrenginių. Iš ginčijamo sprendimo 822 konstatuojamojoje dalyje esančioje 908 išnašoje pateiktos informacijos aišku, kad informacija, į kurią šiuo klausimu atsižvelgta, apima ne tik informaciją, gautą vertinant portfeliu grindžiamų SPP aprėptį, bet ir informaciją, gautą vertinant su įrenginiais susietų SPP, kuriomis buvo pakeistos portfeliu grindžiamos SPP, aprėptį. Komisija tai patvirtino, atsakydama į taikant proceso organizavimo priemones pateiktą klausimą.
Taigi šiuo laikotarpiu su
Google
sudarytos su portfeliu arba įrenginiu susietos SPP, kuriose visose buvo reikalaujama, kad
Google Search
būtų nustatyta kaip numatytasis paieškos variklis iš anksto įdiegtose naršyklėse, ir buvo draudžiama diegti konkuruojančią paieškos paslaugą, apėmė daugiau kaip 50 % EEE parduotų
Google Android
įrenginių.
Taigi paaiškėjo, ir tai taikoma
Samsung
, HTC, LG ir
Sony
, taip pat kitiems SPP sudariusiems veiklos vykdytojams, kad kai šalia
Chrome
, kuri
Google Search
nustatyta kaip numatytoji, buvo iš anksto įdiegiama naršyklė, ši naršyklė
Google Search
taip pat buvo nustatoma kaip numatytoji.
Ši pastaba parodo įvairių
Google
veiksmų tarpusavio papildomumą ir neabejotinai reiškia, kad reikia atsižvelgti – kaip, be to, nurodyta ginčijamame sprendime, – į bendrą MPPS ir SPP poveikį. Dėl sutartinio įsipareigojimo, susieto su SPP, nediegti jokių kitų sprendimų, išskyrus
Google Search
, skirtų bendrajai paieškai atlikti, teorinė galimybė iš anksto įdiegti su
Google
programėlėmis konkuruojančią paslaugą, kuri iš esmės buvo leidžiama pagal MPPS, 2011–2016 m. buvo faktiškai panaikinta bent pusei EEE parduodamų
Google Android
įrenginių. Kitaip tariant, pagal SPP buvo užtikrinamas išimtinumas atitinkamuose įrenginiuose, ir į tai reikia atsižvelgti vertinant antikonkurencinį MPPS poveikį.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad atsižvelgimas į bendrą MPPS ir SPP poveikį kaip į faktinę aplinkybę niekaip nepriklauso nuo to, ar SPP yra ar nėra piktnaudžiaujamo pobūdžio, ar tai portfeliu grindžiamos SPP, kurios, remiantis trečiajame ieškinio pagrinde
Google
ginčijama Komisijos analize, yra piktnaudžiavimas, ar įrenginio SPP, kurios ginčijamame sprendime nelaikomos piktnaudžiavimu.
Šiomis aplinkybėmis
Google
pateiktas argumentas dėl vieno OĮG, kad 2016 m. vienoje jos prietaisų kategorijoje minėto OĮG mobiliojo interneto naršyklė davė didesnių paieškos pajamų EEE nei
Google Search
ar
Chrome
, nepaneigia pirmiau nurodytos analizės.
Šį ieškinyje nurodytą argumentą Komisija ginčijo, motyvuodama tuo, kad ji negalėjo patikrinti tokio teiginio nei dėl šios OĮG įrenginių kategorijos 2016 m., nei dėl kitų metų ir kitų minėto OĮG įrenginių kategorijų. Atsakydama
Google
pateikė vidaus duomenis, naudotus siekiant įrodyti ieškinyje pateiktus teiginius. Iš tikrųjų šie duomenys rodo, kad 2016 m. paties šio OĮG naršyklė davė daugiau pajamų iš paieškos užklausų nei
Google Search
programėlė ar
Chrome
abiejų serijų modeliuose.
Šios pajamos taip pat buvo didesnės už pajamas iš
Chrome
2017 m. iš to paties OĮG trijų serijų modelių (minėti du ir trečiasis) ir 2018 m. iš keturių serijų modelių (minėti trys ir ketvirtasis), bet buvo mažesnės už pajamas, tuo metu gautas iš šiuose įrenginiuose naudotos programėlės
Google Search
.
Google
teigia, kad šiuo atveju OĮG, iš anksto įdiegdamas savo naršyklę savo
Google Android
įrenginiuose, galėjo iš dalies kompensuoti konkurencinį pranašumą,
Google
turėtą dėl išankstinio programėlės
Google Search
ir
Chrome
įdiegimo.
Vis dėlto, kadangi aptariamas OĮG buvo saistomas SPP ir todėl privalėjo nustatyti
Google Search
kaip numatytąją programėlę įvairiuose savo prietaisų įėjimo taškuose, įskaitant savo naršyklę, tokio kompensavimo poveikį konkurencijai reikia vertinti santykinai.
Google
patvirtino šį aspektą atsakydama į proceso organizavimo priemones.
Be to, OĮG, iš anksto įdiegiančio savo naršyklę į savo įrenginius, padėtis nėra panaši į
Google
konkurento, neturinčio galimybės gaminti savo įrenginių, padėtį bendrosios paieškos paslaugų rinkose, nes pastarasis turi derėtis su OĮG tam, kad galėtų iš anksto įdiegti savo programėles.
Antra, bet kuriuo atveju, Komisija primena, kad net jei
Google Android
įrenginyje būtų iš anksto įdiegta konkuruojanti naršyklė, ji negalėtų būti nustatyta kaip numatytoji (ginčijamo sprendimo 935 konstatuojamoji dalis).
Atsakydama į
Google
teiginius dėl
Huawei
atstovo pareiškimo Komisijai skirtame 2015 m. gruodžio mėn. rašytame e. laiške, kad kita nei
Chrome
naršyklė galėtų būti „numatytoji sistemos naršyklė“, Komisija šiuo klausimu teigia, kad tai nebūtų buvę įmanoma.
Iš MPPS matyti, kad iš OĮG buvo reikalaujama iš anksto įdiegti
Chrome
beveik visuose jų EEE parduodamuose
Google Android
įrenginiuose, o iš SNĮ ir
Android
suderinamumo reikalavimų dokumento (
Android Compatibility Definition Document
, toliau – CDD) 3.2.3.2 punkto matyti, kad „įrenginių kūrėjai [neturėjo] teikti ypatingų privilegijų tam, kad sisteminės taikomosios programos naudotų <…> ketinimų šablonus, ar užkirsti kelio trečiųjų asmenų taikomosioms programoms prisijungti prie šių šablonų ir perimti jų valdymą“. Taigi
Chrome
iš anksto įdiegęs OĮG (o tai suponavo MPPS ir SPP pasirašymą), negalėjo nustatyti konkuruojančios mobiliojo interneto naršyklės kaip numatytosios.
Orange
ir kitos įmonės pareiškimai (ginčijamo sprendimo 935 konstatuojamoji dalis) patvirtina, kad net jei iš anksto įdiegiama su
Chrome
konkuruojanti naršyklė, ji negali būti „nustatyta kaip numatytoji naršyklė“. Šiuo klausimu abu šie veiklos vykdytojai nurodo Komisijos prieš tai paminėtą įpareigojimą neteikti pirmenybės su
Chrome
konkuruojančiai naršyklei, kai pastaroji taip pat iš anksto įdiegta
Google Android
įrenginyje.
Šiomis aplinkybėmis jokie
Google
pateikti įrodymai nepagrindžia jos teiginio, kad toks konkuruojančios naršyklės numatytasis nustatymas galimas esant
Chrome
:
–
dėl teiginio, kad „
Huawei
naršyklė yra iš anksto įkelta į visus
Huawei
išmaniuosius telefonus EEE rinkoje kaip numatytoji sistemos naršyklė“, yra aišku, šis teiginys nebuvo pateiktas
Huawei
vardu atsakant į prašymą pateikti informaciją; jį kaip „bendrą informaciją“ tiesiog pateikė
Huawei
darbuotojas, ir neaišku, ką tas darbuotojas turėjo omenyje sakydamas „numatytoji sistemos naršyklė“, ypač atsižvelgiant į pirmiau minėtą CDD reikalavimą, pagal kurį OĮG negalėjo nustatyti konkuruojančios naršyklės kaip numatytosios; bet kuriuo atveju, nuo 2016 m.
Huawei
iš anksto nebediegė savo mobiliojo interneto naršyklės (žr.
Huawei ALE Android 6.0 Release Notes
, 2016 m. birželio 7 d.: „siekiant pagerinti kokybę, visuose mūsų mobiliuosiuose telefonuose, skirtuose užsienio rinkoms, kuriuose įdiegta
Android 5.0
ir naujesnė versija, bus pašalinta integruotoji
Huawei
naršyklė ir pritaikyta
Google Chrome
“); ir
–
iš 2012 m. rugpjūčio 3 d.
Orange
elektroniniame laiške esančio teiginio, kad „
Chrome
galės egzistuoti kartu su gamintojų naršyklėmis, o
Google
nereikalauja, kad ji būtų numatytoji naršyklė“, tiesiog darytina išvada, kad pagal MPPS OĮG nėra įpareigojami nustatyti
Chrome
kaip numatytosios naršyklės (ir Komisija to neginčija), o ne kad OĮG gali savo mobiliojo interneto naršyklę nusistatyti kaip numatytąją naršyklę.
Be to, nesvarbu, ar konkuruojanti naršyklė gali būti nustatyta kaip numatytoji.
Google
ir neginčija teorinio šio klausimo pobūdžio, atsižvelgiant į bendrą MPPS ir SNĮ poveikį. Šioje byloje svarbu išnagrinėti įvairias praktines konkuruojančių paieškos paslaugų galimybes pasiekti naudotojus, kai
Google
užtikrina, kad OĮG laikytųsi pagal SNĮ prisiimto įsipareigojimo elgtis su
Google Search
bent taip pat kaip jie galėtų elgtis su kita bendrosios paieškos paslauga.
Trečia, tai, kad OĮG iš anksto įdiegia savo naršyklę kai kuriuose savo įrenginiuose, niekaip nekeičia aplinkybės, kad išankstinio kiekvienos naršyklės įdiegimo atvejų skaičius yra mažesnis nei išankstinio
Google Chrome
įdiegimo tuose įrenginiuose. Visų pirma reikia atsižvelgti į tai, kad kai kurie
Google
nurodyti duomenys yra susiję su išankstiniu įdiegimu pasauliniu mastu, įskaitant Kiniją (pavyzdžiui, žr. ginčijamo sprendimo 19 lentelę). Tai, kad Kinijoje
Google Chrome
nebuvo iš anksto diegiama, turi didelį poveikį su EEE susijusiems duomenims.
Google Chrome
buvo iš anksto diegiama beveik visuose
Google Android
įrenginiuose EEE, o pavyzdžiui, išankstinio kitos naršyklės įdiegimo kartu mastas ir veiksmingumas tikrai buvo mažesni. Vadinasi,
Google
pastabos šiuo klausimu negali leisti suabejoti Komisijos pastabomis.
–
Dėl kitų programėlių
Kalbant apie kitas programėles nei
Google Search
ir
Chrome
, įtrauktas į GMS komplektą, ir su jomis konkuruojančias programėles, pritariant Komisijai reikia pažymėti, kad
Google
argumentai šiuo klausimu yra nereikšmingi. Tos kitos ir konkuruojančios programėlės nėra bendrosios paieškos programėlės ar naršyklės, todėl ginčijamame sprendime apibrėžti piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi atvejai jų neapima.
iii)

Dėl galimos prieštaros tarp argumentų dėl SPP ir teiginio, kad išankstinis konkuruojančių programėlių įdiegimas nekelia susidomėjimo
Antra,
Google
teigia, kad ginčijamo sprendimo motyvai dėl SPP neatitinka teiginio, kad OĮG nėra suinteresuoti greta savo pačių programėlių iš anksto įdiegti bendrosios paieškos ir naršymo programėles.
Šiuo klausimu pirmiausia reikia priminti ginčijamų teiginių turinį.
Pirma, darydama išvadą, kad sutartys dėl išankstinio įdiegimo su OĮG pagal aprėptį ir veiksmingumą negalėjo būti lyginamos su sutartimis dėl išankstinio
Google Search
programėlės įdiegimo GMS įrenginiuose, Komisija, be kitų aplinkybių, nusprendė, jog „mažai tikėtina“, kad OĮG, be privalomos
Google Search
programėlės, iš anksto įdiegs vieną ar daugiau kitų bendrosios paieškos paslaugų programėlių. Šią išvadą galima paaiškinti, be kita ko, tuo, kad OĮG turėtų palyginti galimas pajamas, kurias gautų iš tos kitos bendrosios paieškos paslaugos programėlės, su tokio veiksmo sąnaudomis ir kitomis išlaidomis, susijusiomis su tokiais veiksniais kaip naudotojo patirtis ir pagalba (ginčijamo sprendimo 823 ir 824 konstatuojamosios dalys).
Siekdama paaiškinti šią išvadą, Komisija nurodė, kad atsižvelgė į tokius aspektus:
–
pirma, galimų pajamų dalis, kurią OĮG gautų iš vienos ar kelių kitų programėlių įdiegimo greta
Google Search
programėlės, būtų maža, atsižvelgiant į tai, kad
Google
priklauso daugiau kaip 90 % rinkos daugelyje EEE nacionalinių paieškos paslaugų rinkų, ir į tai, kad
Google
visada būtų visada nustatoma kaip numatytoji visuose kituose pagrindiniuose įėjimo taškuose, visų pirma interneto naršyklėse (ginčijamo sprendimo 825 konstatuojamoji dalis);
–
antra, OĮG turėtų prisiimti sandorio išlaidas, kad gautų tokias išankstinio įdiegimo sutartis, ir šios išlaidos veikiausiai negalėtų būti pateisinamos dėl nedidelio įrenginių kiekio (ginčijamo sprendimo 826 konstatuojamoji dalis);
–
trečia, OĮG taip pat turėtų atsižvelgti į tai, kad, kadangi visą GMS komplektą sudaro 12–30 programėlių, jos gali dubliuotis ir tai gali turėti neigiamos įtakos naudotojų patirčiai (ginčijamo sprendimo 827–829 konstatuojamosios dalys).
Be to, darydama išvadą, kad išankstinio įdiegimo sutartys su OĮG pagal aprėptį ir veiksmingumą negalėjo būti lyginamos su sutartimis dėl išankstinio
Chrome
naršyklės įdiegimo GMS įrenginiuose, Komisija, be kita ko, nusprendė, kad OĮG buvo „nelinkę“ iš anksto įdiegti programėlių, dubliuojančių jau įdiegtas programėles, dėl problemų, susijusių su tam tikrų įrenginių atminties įtaiso talpa (ginčijamo sprendimo 932 ir 933 konstatuojamosios dalys).
Antra, ginčijamo sprendimo dalyje, susijusioje su SPP, Komisija vis dėlto ne kartą nurodė OĮG interesą užsitikrinti tokias sutartis, motyvuodama tai toliau nurodytomis priežastimis:
–
„nesant su portfeliu susietų pajamų dalies mokėjimų, OĮG <…> būtų komerciškai suinteresuoti iš anksto įdiegti konkuruojančias bendrosios paieškos paslaugas bent kai kuriuose savo
Google Android
įrenginiuose“ (ginčijamo sprendimo 1208 konstatuojamosios dalies 1 punktas);
–
be to, iš anksto įdiegus konkuruojančias bendrosios paieškos paslaugas, OĮG būtų galėję „siūlyti diferencijuotus produktus“ (ginčijamo sprendimo 1213 konstatuojamoji dalis);
–
„iš anksto įdiegus bendrosios paieškos paslaugas greta
Google
būtų padidėjęs srautas į šias paslaugas“ (žr. ginčijamo sprendimo 1214 konstatuojamąją dalį, kurioje nurodyta
Yahoo
!,
Qwant
,
Microsoft
,
Yandex
ir
Seznam
);
–
OĮG sudarė sutartis dėl konkuruojančių bendrosios paieškos paslaugų išankstinio įdiegimo įrenginiuose arba jų nustatymo kaip numatytųjų paslaugų (ginčijamo sprendimo 1219 konstatuojamoji dalis);
–
Mozilla
ir konkuruojančios paieškos paslaugos susitarimas „rodo, kad
Mozilla
mano, jog OĮG <…> turi komercinį interesą iš anksto įdiegti
Mozilla
naršyklę su konkuruojančia bendrosios paieškos paslauga, kuri būtų nustatyta kaip numatytoji paslauga bent kai kuriuose iš jų
Android
įrenginių (ginčijamo sprendimo 1220 konstatuojamoji dalis).
Priešingai nei teigia
Google
, šios dvi argumentų grupės negali būti laikomos prieštaraujančiomis viena kitai. Pirmiausia Komisija nagrinėja OĮG tikimybę derėtis dėl išankstinio įdiegimo sutarčių su
Google
Search
programėlės arba
Chrome
, kurios pagal MPPS yra iš anksto įdiegtos GMS įrenginiuose, konkurentais. Vis dėlto taip Komisija neginčija, kad šie OĮG gali būti komerciškai suinteresuoti derėtis dėl tokių sutarčių; be to, šis suinteresuotumas nurodytas konkrečiai kalbant apie SP. Vis dėlto šis komercinis interesas turi būti derinamas su kitais veiksniais, kuriuos Komisija nurodė pateikdama argumentus dėl pirmojo rinkinio (maža likusi antros bendrosios paieškos paslaugos programėlės rinkos dalis, sandorio išlaidos, sunkumai, susiję su dubliavimu, atsižvelgiant į naudotojų patirtį ir atminties įtaiso pajėgumais) ir antrojo rinkinio (problemos dėl atminties įtaiso talpos).
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad reikia atmesti prieštaravimą dėl prieštaros tarp ginčijamo sprendimo motyvų dėl SPP ir Komisijos teiginių, kad mažai tikėtina, jog OĮG iš anksto įdiegs su
Google Search
programėle konkuruojančias bendrosios paieškos paslaugų programėles arba kad OĮG būtų nelinkę iš anksto įdiegti su
Chrome
konkuruojančias naršymo programėles.
iv)

Dėl OĮG suinteresuotumo iš anksto įdiegti konkuruojančias programėles
Trečia,
Google
teigia, kad ginčijamame sprendime nurodytos keturios priežastys, skirtos pagrįsti teiginį, jog „mažai tikėtina, kad OĮG greta privalomos
Google Search
programėlės iš anksto įdiegs papildomą bendrosios paieškos programėlę (ginčijamo sprendimo 824 konstatuojamoji dalis, toliau – ginčijamas teiginys), t. y. kliūtis, susijusias su naudotojų patirtimi, problemas, susijusias su atminties įtaiso talpa, sandorių išlaidas ir išankstinio įdiegimo finansinės naudos stoką. Vis dėlto, kadangi OĮG faktiškai iš anksto įdiegia konkuruojančias programėles GMS įrenginiuose, nė vienos iš šių priežasčių nepatvirtintų įrodymai, todėl ginčijamas teiginys būtų klaidingas.
Prieš nagrinėjant šiuos argumentus, pirmiausia reikia atsižvelgti į jų kontekstą.
Pirma, ginčijamas teiginys grindžiamas ginčijamo sprendimo 824 konstatuojamojoje dalyje išreikšta mintimi, kad sprendimas iš anksto įdiegti su
Google Search
konkuruojančią bendrosios paieškos paslaugos programėlę lemia tai, kad OĮG palygina, pirma, pajamas, kurias galima gauti iš šios papildomos programėlės, ir, antra, sandorio išlaidas ir jo poveikį naudotojų patirčiai ar techninei pagalbai. Taigi ginčijamas teiginys iš esmės susijęs su OĮG interesu iš anksto įdiegti programėlę, konkuruojančią su
Google Search
programėle arba su
Chrome
naršykle, kuri bendrosios paieškos paslaugai
Google Search
nustatyta kaip numatytoji, o ne su kitomis programėlėmis, įtrauktomis į GMS komplektą, ypač tomis, kurios nesusijusios su bendrosios paieškos paslaugos įgyvendinimu.
Taigi ginčijamo teiginio pagrįstumui įvertinti svarbios faktinės aplinkybės susijusios su programėlėmis, kurias naudojant įgyvendinama bendrosios paieškos paslauga, o ne su kitų rūšių programėlėmis.
Antra, ginčijamas teiginys yra tik pirmasis iš penkių paaiškinimų, kuriuos Komisija pateikė teigdama priešingai, nei per administracinę procedūrą tvirtino
Google
, kad „išankstinio įdiegimo sutarčių su OĮG ir MRTO pagal aprėptį ir veiksmingumą negalima lyginti su išankstiniu
Google Search
programėlės įdiegimu GMS įrenginiuose“ (ginčijamo sprendimo 823 konstatuojamoji dalis).
Google
neginčija toliau pateiktų paaiškinimų:
–
pagal MPPS OĮG buvo užkirstas kelias
Google Android
įrenginiuose iš anksto įdiegti išimtinai su
Google Search
programėle konkuruojančią bendrosios paieškos paslaugos programėlę; taip iš
Google
konkurentų buvo atimta galimybė gauti geresnes sąlygas nei nustatytosios MPPS; praktiškai OĮG, kuris sutiktų iš anksto išimtinai įdiegti konkuruojančią bendrosios paieškos paslaugos programėlę, negalėtų siūlyti
Play Store
ar kitų GMS komplekto programėlių (ginčijamo sprendimo 830 ir 831 konstatuojamosios dalys);
–
pagal MPPS MRTO taip pat buvo užkirstas kelias prašyti OĮG
Google Android
įrenginiuose iš anksto išimtinai įdiegti su
Google Search
programėle konkuruojančią bendrosios paieškos paslaugos programėlę, nes beveik visi OĮG buvo sudarę MPPS ir todėl buvo įsipareigoję iš anksto įdiegti
Google Search
programėlę SMG įrenginiuose (ginčijamo sprendimo 832 konstatuojamoji dalis);
–
pagal su kai kuriais OĮG ir MRTO sudarytas SPP buvo reikalaujama išimtinio
Google Search
programėlės įdiegimo nuo [80–90 %] iki [50–60 %] 2011–2016 m. EEE parduodamų
Google Android
įrenginių, todėl
Google
konkurentai neturėjo galimybės iš anksto įdiegti bendrosios paieškos paslaugos greta
Google Search
programėlės (ginčijamo sprendimo 833 konstatuojamoji dalis ir 13.4.2.1 skirsnis);
–
pavyzdžiui, pagrindinė
Google Search
konkurentė
Bing
2011–2016 m. negalėjo būti iš anksto įdiegta jokiame
Google Android
įrenginyje, išskyrus vieną įrenginio modelį, kuriuo nuo 2011 m. buvo prekiaujama JAV (ginčijamo sprendimo 834 konstatuojamoji dalis ir 789 konstatuojamosios dalies 8 punktas).
Būtent atsižvelgiant į tokias faktines aplinkybes, kai atsižvelgiama į
Google Search
programėlės išankstinio įdiegimo GMS įrenginiuose aprėptį ir veiksmingumą, atsižvelgiant į įvairias sutartis, kurias
Google
sudarė įgyvendindama savo bendrą strategiją sustiprinti ir išlaikyti savo mobiliojo interneto rinkos dalis EEE, dalis, turi būti nagrinėjami
Google
argumentai, susiję su ginčijamu teiginiu.
Google
kritikuoja įvairias Komisijos nurodytas priežastis (žr. šio sprendimo 475 punktą) vertinant OĮG suinteresuotumą išankstiniu konkuruojančių programėlių įdiegimu, t. y. potencialias pajamas, sandorio išlaidas, naudotojų patirtį ir atminties įtaiso talpą.
–
Dėl galimų pajamų
Vertindama tikimybę, kad OĮG be
Google
Search
programėlės GMS įrenginiuose iš anksto įdiegs papildomą bendrosios paieškos paslaugos programėlę, Komisija pažymi, kad „galimų pajamų dalis, kurią OĮG gautų iš vienos ar daugiau papildomų bendrosios paieškos paslaugos programėlių, būtų nedidelė, atsižvelgiant į tai, kad
Google
rinkos dalis daugumoje nacionalinių rinkų sudaro 90 % ir, kaip paaiškinta [ginčijamo sprendimo] 796 konstatuojamojoje dalyje,
Google
vis tiek būtų nustatyta kaip numatytoji kituose pagrindiniuose įėjimo taškuose, visų pirma naršyklėse (ginčijamo sprendimo 825 konstatuojamoji dalis).
Šį paaiškinimą
Google
kritikuoja dėl toliau nurodytų priežasčių:
–
kaip nurodyta ginčijamame sprendime, tokie pat produktyvūs konkurentai galėtų įgyti 22,5 % paieškos užklausų rinkos, jei jų produktai būtų iš anksto įdiegti šalia
Google
ir nustatyti kaip numatytieji naršyklių įėjimo taškuose (ginčijamo sprendimo 1226 konstatuojamosios dalies 2 punktas); taigi šie konkurentai galėtų dalytis pajamomis iš šių užklausų su OĮG (toliau – pirmoji kritika);
–
teiginys, kad „
Google
vis vien būtų nustatoma kaip numatytoji kituose pagrindiniuose įėjimo taškuose, visų pirma naršyklėse“ (ginčijamo sprendimo 825 konstatuojamoji dalis) yra klaidingas, nes „pagal MPPS niekada nebuvo reikalaujama, kad
Google
[
Search
] būtų nustatoma kaip numatytoji konkuruojančiose naršyklėse“; ginčijamame sprendime šiuo tikslu minimi įrodymai, susiję su numatytaisiais nustatymais kituose įrenginiuose nei
Android
(žr. ginčijamo sprendimo 796 konstatuojamosios dalies 2 punktą, kuriame nurodomos naršyklės iOS įrenginiuose ar nešiojamuosiuose kompiuteriuose), tačiau tai neturi reikšmės; be to, kitose ginčijamo sprendimo dalyse minima MPPS versija, pagal kurią visgi nebuvo reikalaujama numatytųjų nustatymų naršyklėse ir kuri bet kuriuo atveju buvo panaikinta (185 konstatuojamoji dalis) (toliau – antroji kritika);
–
nuorodos kitose ginčijamo sprendimo dalyse į dviejų įmonių pareiškimus, pagal kuriuos konkuruojančios naršyklės negalėjo būti nustatytos kaip numatytosios (ginčijamo sprendimo 935 konstatuojamoji dalis), yra nepagrįstos; nė viena iš šių įmonių nebuvo MPPS šalis ir viena iš jų patikslino, kad „
Chrome
galė[jo] veikti greta kitų OĮG naršyklių ir
Google
nereikalavo, kad ji būtų numatytoji naršyklė“; šiuos teiginius taip pat paneigia OĮG, kurie, kaip
Huawei
, nustatė konkuruojančią naršyklę kaip numatytąją (toliau – trečioji kritika);
–
teiginys, kad OĮG nėra suinteresuoti prieš tai įdiegti konkuruojančias programėles, nes didžioji dalis naudojimo, susijusio su paieškomis, tektų
Google
, reiškia, kad šios programėlės yra mažiau patrauklios, o tai reikštų mažiau produktyvių konkurentų apsaugą (toliau – ketvirtoji kritika).
Vis dėlto ši kritika negali leisti suabejoti ginčijamu teiginiu.
Kaip jau minėta,
Google
neginčija, jog dėl MPPS jokia bendrosios paieškos paslaugų programėlė, konkuruojanti su
Google Search
programėle, nebūtų išimtinai iš anksto įdiegta
Google Android
įrenginiuose (ginčijamo sprendimo 830–832 konstatuojamosios dalys). Šiuose įrenginiuose buvo leidžiama tik kartu iš anksto įdiegti šias programėles.
Be to, praktiškai reikėtų pažymėti, kad vien dėl MPPS
Google
užsitikrino sau išankstinį įdiegimą, kuris išliko išimtinis, jei OĮG nenusprendė kartu įdiegti kitos bendrosios paieškos paslaugos programėlės.
Skirtingai nuo išankstinio įdiegimo, kurį
Google
nuo pat pradžių užsitikrino pagal MPPS, šis OĮG arba
Google
konkurentas turėjo atsižvelgti į kitus parametrus, kad iš anksto įdiegtų kitą bendrosios paieškos paslaugų programėlę arba užsitikrintų išankstinio jos įdiegimo galimybę.
Šiomis aplinkybėmis dalis galimų pajamų, kurias būtų galima gauti iš anksto įdiegus vieną ar daugiau papildomų bendrosios paieškos paslaugų programėlių, savo dydžiu ir veiksmingumu neprilygo pajamų daliai, gaunama pagal MPPS, ir galėjo būti tik ribota.
Pirmiausia, kaip Komisija nurodo ginčijamo sprendimo 825 konstatuojamojoje dalyje, tai paaiškinama tuo, kad
Google
bendrosios paieškos paslauga yra sektoriaus lyderė, jos rinkos dalis daugumoje EEE šalių tvirtai ir stabiliai viršija 90 %, ir taip yra nuo 2008 m. (žr. ginčijamo sprendimo 683 ir 684 konstatuojamąsias dalis). Taip pat reikia atsižvelgti į tai, kad
Google
prekių ženklas yra gerai žinomas, o tai naudinga jos bendrosios paieškos paslaugai (ginčijamo sprendimo 712, 812 ir 830 konstatuojamosios dalys).
Google
nekritikuoja nė vieno iš šių teiginių.
Vietoj to
Google
kritikuoja ginčijamo sprendimo 825 konstatuojamosios dalies pabaigoje esantį teiginį, kad „net jei konkuruojanti bendrosios paieškos paslaugos programėlė būtų iš anksto įdiegta GMS įrenginiuose,
Google
vis tiek būtų nustatyta kaip numatytoji kituose pagrindiniuose įėjimo taškuose, įskaitant naršykles“. Antra,
Google
tvirtina, kad šis teiginys klaidingas, nes, pirma, „pagal MPPS niekada nebuvo reikalaujama, kad
Google
[
Search
] būtų nustatyta kaip numatytoji konkuruojančiose naršyklėse“, ir, antra, šis teiginys grindžiamas įrodymais, susijusiais su numatytuoju nustatymu ne
Android
įrenginiuose (žr. ginčijamo sprendimo 796 konstatuojamosios dalies 2 punktą, kuriame nurodomi iOS įrenginiai, AK, kuriuose įdiegta
Chrome
, ir AK, kuriuose įdiegta
Safari
,
Opera
ar
Firefox
).
Kalbant apie pirmuosius du antrosios kritikos argumentus, pirmiausia reikėtų pažymėti, jog ginčijamame sprendime neteigiama, kad dėl MPPS
Google Search
buvo nustatyta kaip numatytoji kituose pagrindiniuose įėjimo taškuose. Atsižvelgiant į kontekstą, ginčijamo sprendimo 825 konstatuojamosios dalies pabaigoje pateiktas teiginys veikiau leidžia suprasti, kaip atsiliepime į ieškinį teigia Komisija, kad
Google
naudojosi įvairiomis priemonėmis, skirtomis pasiekti, kad OĮG nustatytų
Google Search
kaip numatytąją bendrosios paieškos paslaugą kituose įėjimo taškuose nei naudojant iš anksto įdiegtą
Google Search
programėlę.
Žinoma, kaip pažymi
Google
, kai kurie iš ginčijamame sprendime pateiktų įrodymų, skirtų patvirtinti
Google Search
naudojimo svarbą, susiję ne su GMS įrenginiais, o su iOS įrenginiais, AK, kuriuose įdiegta Chrome ar AK, kuriuose įdiegtos
Safari
,
Opera
ar
Firefox
naršyklės, kurios visos yra numatytosios
Google Search
(žr. ginčijamo sprendimo 796 konstatuojamosios dalies 2 punktą), aišku ir tai, kad net jei GMS įrenginiuose būtų iš anksto įdiegta konkuruojanti bendrosios paieškos paslaugos programėlė,
Google Search
vis vien būtų nustatyta kaip numatytoji kituose įėjimo taškuose, visų pirma naršyklėse.
Kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 818 ir 973 konstatuojamųjų dalių,
Google
neleidžia Chrome kaip numatytosios nustatyti jokios kitos bendrosios paieškos paslaugos nei
Google Search
. OĮG negali pakeisti šio numatytojo nustatymo.
Be to, iš atsakymų į klausimus, pateiktus taikant proceso organizavimo priemones, matyti, kad daugelyje šalia
Chrome
iš anksto įdiegtų ar net parsisiųstų naršyklių
Google Search
buvo nustatyta kaip numatytoji bendrosios paieškos paslauga. Taip yra kalbant apie
Samsung
,
Mozilla
ir UC interneto naršykles arba EEE teritorijoje –
Opera
. Šis numatytasis nustatymas atsirado dėl SPP arba šiuo tikslu
Google
ir atitinkamos įmonės sudarytos sutarties, ir dėl to buvo apribotas finansinis interesas, kurį OĮG būtų galėjęs turėti iš anksto įdiegęs su
Google Search
programėle konkuruojančią bendrosios paieškos paslaugą.
Įvairios priemonės, kurias
Google
taikė įgyvendindama bendrą strategiją įtvirtinti ir išlaikyti savo padėtį bendrosios paieškos rinkose, ypač paieškos iš internetą naudojančių mobiliųjų įrenginių rinkose, leido jai su bendrosios paieškos paslauga
Google Search
ir beveik visose nacionalinėse EEE rinkose 2016 m. užimti 2–5 kartus didesnę rinkos dalį nei visų kitų bendrosios paieškos paslaugų bendra rinkos dalis (žr. ginčijamo sprendimo 796 konstatuojamosios dalies 1 punktą).
Taigi, atsižvelgiant į šias faktines pastabas, reikia konstatuoti, kad ginčijamo sprendimo 825 konstatuojamosios dalies pabaigoje esantis teiginys, kad „net tuo atveju, jei GMS įrenginiuose būtų iš anksto įdiegta konkuruojanti bendrosios paieškos paslaugos programėlė,
Google
vis tiek būtų nustatyta kaip numatytoji kituose pagrindiniuose įėjimo taškuose, visų pirma naršyklėse“, nėra klaidingas.
Bet kuriuo atveju, kalbant apie trečiąjį antrosios kritikos argumentą, ginčijamame sprendime pateiktų nuorodų į MPPS nuostatas dėl numatytojo nustatymo, kurias nurodo
Google
ir kurios buvo neva neteisingai išaiškintos ir bet kuriuo atveju išbrauktos, reikšmė turi būti vertinama atsižvelgiant į kontekstą, nes šios nuorodos neturi jokios įtakos pirmiau pateiktiems argumentams. Tokiomis aplinkybėmis
Google
kritika tampa neveiksminga.
Tiesa yra tai, kad Komisija kitose ginčijamo sprendimo dalyse nei jo 825 konstatuojamoji dalis nurodė, kad tam tikros MPPS versijos buvo parengtos taip, kad atrodė, jog pagal jas iš OĮG buvo reikalaujama nustatyti bendrosios paieškos paslaugą
Google Search
kaip numatytąją visuose prieigos taškuose atliekant paiešką GMS įrenginiuose (žr. 185 konstatuojamąją dalį, kurioje taip pat nurodyta, kad nuo 2014 m. spalio mėn.
Google
atsisakė šio įpareigojimo).
Vis dėlto reikia konstatuoti, kad dėl priežasčių, kurias
Google
nurodė per administracinę procedūrą, nebeginčijama, kad pagal šias sutarčių nuostatas OĮG nebuvo nustatytas reikalavimas nustatyti
Google Search
kaip numatytąją visoms paieškoms, atliekamoms
Google Android
įrenginyje iš anksto įdiegtoje naršyklėje. Kaip nurodė
Google
, o Komisija to nepaneigė, aptariamos nuostatos tikslas buvo išspręsti konfliktus, kurių galėjo kilti, kai bendrosios paieškos užklausą, pateiktą iš bet kurios programėlės, galėjo apdoroti daugiau nei viena bendrosios paieškos programėlė.
Taigi, nors Komisija pagrįstai pažymi, jog iš bylos medžiagos akivaizdu, kad pažeidimo laikotarpio pradžioje galėjo kilti tam tikrų neaiškumų dėl tikrosios šių nuostatų taikymo srities (žr., viena vertus, ginčijamo sprendimo 1228–1238 konstatuojamąsias dalis ir, kita vertus, 1230 konstatuojamąją dalį, kuriose pateikta portfeliu grindžiamų SPP analizė), nepaneigiama, kad
Google
paaiškinimai šiuo klausimu yra įtikinami ir leidžia paaiškinti to priežastis. Šiuo klausimu abejonės turi būti vertinamos įmonės, kuriai prieštaraujama, naudai.
Kalbant apie pirmąją kritiką, nuoroda, pateikta atsižvelgiant į su portfeliu susijusių SPP piktnaudžiaujamojo pobūdžio analizę, kurią apims trečiasis ieškinio pagrindas, į teiginį, kad vienas ar keli hipotetiniai konkurentai, kurie yra tokie pat produktyvūs kaip
Google
, galėtų įgyti 22,5 % bendrosios paieškos užklausų dalį, „jei jų produktai būtų iš anksto įdiegti šalia
Google
programėlių ir būtų nustatyti kaip numatytieji naršyklių įėjimo taškuose“, neleidžia suabejoti Komisijos argumentais, kuriuos kritikuoja
Google
. Net jei tokią galimybę būtų galima numatyti siekiant įvertinti „galimų pajamų dalį, kurią OĮG gautų iš vienos ar kelių papildomų bendrosios paieškos paslaugų programėlių išankstinio įdiegimo“, nepaneigiama, kad aptariamas pajamas būtų sunku palyginti su pajamomis, kurias
Google
gavo dėl MPPS nustatytų išankstinio įdiegimo sąlygų.
Be to, iš esmės, kad sutiktų kartu iš anksto įdiegti vieną ar daugiau kitų bendrosios paieškos paslaugų programėlių greta tų, kurios buvo iš anksto įdiegtos pagal MPPS, OĮG reikalautų atlygio iš
Google
konkurento. Atsižvelgiant vien į
Google Search
programėlės buvimą
Chrome
naršyklėje, net ir nesant galimybės mokėti už išimtinumą pagal portfeliu grindžiamų SPP, tai, ką šiuo klausimu galėtų pasiūlyti
Google
konkurentas, negalėtų sudominti, atsižvelgiant į pajamas, kurių jis galėtų tikėtis iš šio išankstinio programėlių įdiegimo kartu.
Dėl trečiosios kritikos Komisija teisingai pažymi, kad net darant prielaidą, jog OĮG iš anksto įdiegtų su
Chrome
konkuruojančią naršyklę į GMS įrenginius, jis negalėtų jos nustatyti kaip numatytosios naršyklės.
Kaip matyti iš atsakymų į taikant proceso organizavimo priemones pateiktus klausimus,
Google
neginčija, kad pagal SNĮ ir CDD, jei
Android
įrenginyje iš anksto įdiegiama daugiau negu viena naršyklė, nė viena iš šių naršyklių negalėjo būti nustatyta kaip numatytoji.
Kalbant apie
Google Android
įrenginius, pažymėtina, jog kadangi OĮG pagal MPPS buvo įpareigoti iš anksto įdiegti
Chrome
, kad gautų GMS komplektą, ginčijamo sprendimo 935 konstatuojamojoje dalyje teisingai nurodoma, kad, atsižvelgiant į šios sutarties ir pirmiau minėtų nuostatų bendrą poveikį, „net jei buvo iš anksto įdiegta konkuruojanti naršyklė, ji negalėjo būti nustatyta kaip numatytoji naršyklė“.
Šiuo klausimu, priešingai nei teigia
Google
, ir kaip jau buvo konstatuota šio sprendimo 462 ir 463 punktuose, tam tikrų įmonių pareiškimais negalima naudingai remtis siekiant sukelti abejonių ginčijamu vertinimu.
2013 m. kovo 27 d.
Google
e. laiške, skirtame vienam iš pagrindinių OĮG, nurodyta, kad tokiu atveju šis OĮG privalo leisti naudotojui pasirinkti tarp iš anksto įdiegtos šio OĮG naršyklės ir
Google Chrome
naršyklės.
Atitinkamai 2012 m. rugpjūčio 3 d.
Orange
e. laiške esantis teiginys, kad „
Chrome
galės būti kartu su gamintojų naršyklėmis ir
Google
nereikalauja, kad ji būtų numatytoji naršyklė“, rodo tik tai, kad pagal MPPS OĮG nebuvo įpareigojami nustatyti
Chrome
kaip numatytosios naršyklės ir kad todėl ši naršyklė galėjo būti kartu su kitomis naršyklėmis (žr. šio sprendimo 463 punktą).
2013 m. padaryti kitos įmonės pareiškimai (ginčijamo sprendimo 935 konstatuojamosios dalies 2 punktas) taip pat vertintini pagal aplinkybes, kurioms esant, kaip teigia Komisija, OĮG ir vėliau MRTO negalėjo nustatyti konkuruojančios naršyklės kaip numatytosios. Komisija tikrai galėjo remtis šiais pareiškimais konstatuodama, kaip ji tai padarė ginčijamo sprendimo 935 konstatuojamojoje dalyje, kad „net jei būtų iš anksto įdiegta ir konkuruojanti mobiliojo interneto naršyklė, ji negalėjo būti nustatyta kaip numatytoji naršyklė“ (žr. šio sprendimo 462 punktą).
Dėl 2015 m.
Huawei
pareiškimo, padaryto vienam iš jos darbuotojų pateikiant preliminarų atsakymą, kad „
Huawei
naršyklė yra iš anksto įkelta į visus EEE rinkoje esančius išmaniuosius
Huawei
telefonus kaip numatytoji sistemos naršyklė“, jo turinys lieka dviprasmiškas (žr. šio sprendimo 463 punktą). Kaip teigia Komisija, iš tiesų sunku suprasti, ką atsakymo autorius laiko „numatytąja sistemos naršykle“, atsižvelgiant į CDD reikalavimą, kad OĮG negalėjo nustatyti konkuruojančios naršyklės kaip numatytosios. Taigi
Huawei
naršyklė iš esmės negalėjo būti nustatyta kaip numatytoji naršyklė, jeigu ji buvo iš anksto įdiegta įrenginyje, kuriame buvo iš anksto įdiegta ir
Chrome
, bent jau taip, kaip buvo apibrėžta CDD. Todėl, kaip teigia ir Komisija, tikėtina, kad frazė „numatytoji sistemos naršyklė“ tiesiog reiškia, kad
Huawei
naršyklė buvo „iš anksto įkelta“, t. y. iš anksto įdiegta
Google Android
įrenginiuose.
Be to, neįmanoma suteikti jokios lemiamos reikšmės
Opera
laiško, šios iniciatyva išsiųsto Komisijai 2017 m. gegužės 31 d., turiniui, kuriame nurodyta, kad „kai kurie
Android
OĮG sutiko iš anksto įdiegti
Opera
ir nustatyti
Opera
kaip numatytąją naršyklę savo įrenginiuose ir padaryti ją gerai matomą numatytajame pagrindiniame ekrane“. Iš tikrųjų šis laiškas paneigia tai, ką
Opera
prieš tai nurodė 2015 m. spalio 19 d. atsakydama į prašymą pateikti informaciją, t. y. kad „
Chrome
naršyklės prieinamumas kaip numatytosios naršyklės programėlės, iš anksto įdiegtos ir prieinamos
Android
telefonų pagrindiniame ekrane, ribojo
Opera
gebėjimą konkuruoti dėl numatytosios naršyklės pozicijos visuose
Android
įrenginiuose“ (žr. ginčijamo sprendimo 925 konstatuojamosios dalies 2 punktą).
Šiuo klausimu, siekdama paaiškinti savo pozicijos raidą,
Opera
įstojimo į bylą paaiškinime nurodo, kad 2015 m. jai susidarė įspūdis, jog „pagal MPPS reikalaujama, kad OĮG ne tik iš anksto įdiegtų
Chrome
, bet ir nustatytų ją kaip numatytąją naršyklę ir pirmenybės tvarka patalpintų ją
Android
įrenginių pagrindiniame ekrane“, tačiau 2017 m. ji sužinojo, kad „jos suvokimas akivaizdžiai neatitiko MPPS išankstinio įdiegimo sąlygų; pagal MPPS buvo reikalaujama tik to, kad
Chrome
būtų iš anksto įdiegta aplanke“. Tokį paaiškinimą tikrai galima pateikti, nes pagal MPPS išankstinio įdiegimo sąlygas tikrai nebuvo reikalaujama nustatyti vienos naršyklės kaip numatytosios kitos naršyklės nenaudai, jei jos būtų iš anksto diegiamos kartu (žr. šio sprendimo 491 punktą).
Vis dėlto, kaip teisingai nurodo Komisija, dėl bendro MPPS ir CDD poveikio konkuruojančios naršyklės nebuvo įmanoma nustatyti kaip numatytosios, jei ji buvo iš anksto įdiegta kartu su
Chrome
. Iš anksto įdiegta konkuruojančioji naršyklė galėjo būti nustatyta kaip numatytoji tik vėliau, naudotojui ėmusis veiksmų. Be to, savo įstojimo į bylą paaiškinime
Opera
nebesiremia savo naršyklės išankstiniu įdiegimu, nustatant ją „kaip numatytąją naršyklę“ ir patalpinant ją pagrindiniame ekrane, o tik savo naršyklės išankstiniu įdiegimu, patalpinant ją pagrindiniame ekrane.
Kalbant apie ketvirtąją kritiką pažymėtina, jog negalima sutikti su
Google
teiginiu, kad ginčijamas vertinimas reikštų, jog konkuruojančių paieškos paslaugų programėlės yra mažiau patrauklios naudotojams arba kad jas tiekia mažiau produktyvūs konkurentai. Kaip jau buvo nurodyta šiame sprendime (žr. šio sprendimo 294 punktą), ginčijamame sprendime nurodytos priežastys, dėl kurių šioje byloje tokia prielaida negali būti daroma, atsižvelgiant į įvairių techninių sprendimų, kuriuos siūlė
Google
konkurentai, svarbą naudotojams arba inovacijoms.
Darytina išvada, jog iš to, kas išdėstyta, matyti, kad negalima abejoti Komisijos vertinimu, pagal kurį OĮG galėjo gauti tik ribotų pajamų, iš anksto įdiegę vieną ar kelias bendrosios paieškos paslaugas lygiagrečiai su
Google Search
.
–
Dėl sandorio išlaidų
Antra,
Google
kritikuoja teiginį, kad sandorio išlaidos atgrasytų OĮG nuo derybų dėl išankstinio įdiegimo sutarčių su kitais bendrosios paieškos paslaugų teikėjais, nes „mažai tikėtina, kad tokios išlaidos būtų pateisinamos esant nedideliam prietaisų kiekiui“ (ginčijamo sprendimo 826 konstatuojamoji dalis). Nėra įrodymų, kuriais remiantis būtų galima pagrįsti ar kiekybiškai įvertinti šias sandorio išlaidas arba nustatyti, kodėl jos apimtų tik nedidelį prietaisų kiekį. Vienintelio šiuo klausimu pateikto įrodymo, t. y. 2012 m.
Google
vidaus e. laiško, susijusio su diskusijomis su OĮG dėl pajamų, gautų iš
Play Store
parduotuvės iš televizorių ir mobiliųjų įrenginių, pasidalijimo (žr. ginčijamo sprendimo 1222 konstatuojamosios dalies 2 punktą), nepakanka.
Komisijos nuomone, ginčijamame sprendime nepadaryta „jokios bendros išvados, kad sandorio išlaidos trukdo sudaryti sutartis dėl išankstinio įdiegimo“, o tik konstatuota, kad dėl sandorio išlaidų mažai tikėtina, kad OĮG sudarytų daug sutarčių dėl nedidelių kiekių, nesvarbu, ar tai būtų sutartys dėl išankstinio įdiegimo, ar dėl pajamų pasidalijimo. Be to, 2012 m.
Google
vidaus e. laiškas rodė, kad
Google
pripažįsta, jog tokios sandorio išlaidos egzistuoja.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, jog pagrindinės šalys sutinka, kad teiginys dėl sandorio išlaidų negali būti aiškinamas kaip kliudantis sudaryti sutartis dėl išankstinio įdiegimo. Veikiau kyla klausimas, ar dėl šių išlaidų mažai tikėtina, kad sutartys dėl išankstinio įdiegimo bus sudaromos dėl nedidelio kiekio įrenginių.
Vienintelio šiuo klausimu ginčijamame sprendime paminėto įrodymo, t. y. 2012 m.
Google
vidinio elektroninio laiško, nurodyto 826 konstatuojamojoje dalyje ir cituoto 1222 konstatuojamosios dalies 2 punkte, negalima laikyti pakankamu įrodyti kliūtį derėtis dėl išankstinio įdiegimo sutarčių.
Iš tikrųjų tai yra vienas gana senas dokumentas, susijęs su pažeidimo laikotarpiu, ir jis neturi tiesioginės reikšmės, nes yra susijęs su dar vykusiomis
Google
ir OĮG derybomis dėl iš
Play Store
gautų pajamų pasidalijimo iš televizijos ir mobiliųjų įrenginių. Teiginiai, kad ši sutartis buvo dėl kiekio, kuris buvo apibūdinamas kaip „nereikšmingas“, atsižvelgiant į lėšas, kurias
Google
būtų skyrusi, ir mokėjimus, kuriuos ji būtų atlikusi, yra pernelyg bendro pobūdžio, nes nenurodoma jokių konkrečių kiekių, ir jie pernelyg glaudžiai susiję su konkrečia
Google
padėtimi, kad juos būtų galima apibendrintai taikyti jos konkurentų padėčiai.
Taigi, kaip teigia
Google
, iš bylos medžiagos negalima spręsti, kad ginčijamame sprendime nurodytos sandorio išlaidos trukdė OĮG ir su
Google Search
konkuruojančios bendrosios paieškos paslaugos teikėjams derėtis dėl išankstinio įdiegimo sutarčių. Vis dėlto, net jei šios išlaidos neužkerta kelio derėtis dėl tokių sutarčių, jos yra ekonominis parametras, į kurį OĮG atsižvelgia vertindami jų svarbą.
Būtent šiomis aplinkybėmis reikėtų atsižvelgti į įvairius ginčijamame sprendime nurodytus veiksnius ir vertinimus, susijusius su sandorio išlaidomis.
–
Dėl naudotojų patirties
Trečia,
Google
kritikuoja teiginį, kad „dubliuojant pernelyg daug programėlių gali būti neigiamai paveikta naudotojo patirtis“, nes, pavyzdžiui, naudotojai „bus ne kartą raginami pasirinkti, kurią programėlę naudoti arba nustatyti kaip numatytąją“ (ginčijamo sprendimo 827 ir 828 konstatuojamosios dalys). Iš tikrųjų ginčijamame sprendime nenustatyta, kad pareiga pasirinkti bendrosios paieškos programėlę ar naršyklę pakenktų vartotojo patirčiai ir todėl OĮG nenorėtų iš anksto diegti konkuruojančių paslaugų. Ginčijamame sprendime taip pat nenustatyta, kad naudotojai „pakartotinai raginami“ pasirinkti, kurią bendrosios paieškos programėlę ar naršyklę jie nori naudoti ar nustatyti kaip numatytąją. Be to, iš anksto įdiegus konkuruojančią bendrosios paieškos programėlę ir naršyklę, nebūtų dubliuojama „pernelyg daug programėlių“, būtų dubliuojama tik
Google Search
ir
Chrome
. Tai nebūtų „bloatware“, t. y. mažai naudingos arba visai nenaudingos programėlės.
Savo ruožtu Komisija primena, kad pagal MPPS OĮG turi iš anksto įdiegti ne tik
Google Search
programėlę ir
Chrome
, bet ir 12–30
Google
programėlių rinkinį. Tokiomis aplinkybėmis, jei būtų dubliuojama pernelyg daug
Google
programėlių, tai turėtų neigiamą poveikį naudotojo patirčiai. Šis pastebėjimas būtų taikomas įvairioms į GMS komplektą įtrauktoms programėlėms, o ne konkrečiai bendrosios paieškos ir naršymo programėlėms, konkuruojančioms su
Google Search
programėle arba
Chrome
.
Iš to, kas išdėstyta pirmiau, matyti, kad pagrindinės šalys sutinka, jog kritika dėl programėlių dubliavimo susijusi ne su
Google Search
ir
Chrome
programėlėmis arba konkuruojančiomis bendrosios paieškos ir naršymo programėlėmis, o su kitomis programėlėmis, įtrauktomis į GMS komplektą.
Šiuo klausimu ginčijamo sprendimo 827 ir 828 konstatuojamosiose dalyse nurodyti įrodymai, t. y. 2012 m. sausio 10 d.
Google
vidaus e. laiškas, 2014 m. sausio 17 d.
Google
vidaus e. laiškas dėl
Google
ir OĮG diskusijų būklės ir 2014 m. balandžio 18 d.
Google
e. laiškas šiam OĮG patvirtina, kad taip iš tiesų yra.
Be to, kalbant konkrečiau apie galimą nenaudą naudotojui, kai jis pakartotinai raginamas pasirinkti, kurią bendrosios paieškos programėlę ar naršyklę jis norėtų naudoti ar nustatyti kaip numatytąją, reikėtų pažymėti, kad,
Google
teigimu (ir šis jos teiginys neginčijamas), toks raginimas atsiranda tik tada, kai programėlė nori inicijuoti bendrosios paieškos arba naršyklės veiksmą, ir programėlė nenurodė, kokią bendrosios paieškos paslaugą ar naršyklę reikia naudoti, ir, kai tai įvyks, naudotojas paprastai galės pasirinkti „visada“ naudoti savo pageidaujamą programėlę, ir tokiu atveju raginimas nebebus rodomas.
Google
taip pat nurodo, kad bet kokiu atveju naudotojai galėtų lengvai išjungti
Google
Search
ir
Chrome
programėles, kad jos taptų nematomos ir nebeveiktų.
Taigi, kaip teigia
Google
, iš bylos medžiagos nematyti, kad dviejų ar daugiau bendrosios paieškos programėlių ir naršyklių įdiegimas neigiamai veiktų naudotojo patirtį.
–
Dėl atminties įtaiso talpos
Ketvirta,
Google
kritikuoja teiginį, kad „dubliuojant pernelyg daug privalomųjų
Google
programėlių [galėtų] kilti problemų dėl kai kurių įrenginių atminties įtaiso talpos“ (ginčijamo sprendimo 829 ir 933 konstatuojamosios dalys), nes dėl išankstinio daugelio bendrosios paieškos ir naršymo programėlių įdiegimo šiuolaikiniame mobiliajame įrenginyje tikrai negalėtų pritrūkti saugojimo vietos. Iš tiesų mobiliųjų telefonų atminties įtaiso talpa eksponentiškai padidėjo. Mobiliųjų prietaisų atminties įtaiso talpa, jos teigimu, išaugo eksponentiškai. Pavyzdžiui,
Samsung Galaxy S9
vidinė atmintis buvo 64 GB, S9+ – 256 GB, o
HTC Desire
vidinės atminties kortelės talpa buvo 512 MB, o konkuruojanti bendrosios paieškos programėlė
Bing
2012 m. užėmė 2,9 MB, o 2016 m. – 4 MB. Be to, remiantis
International Data Corporation
(IDC) pateiktais duomenimis, 2012 m. daugumos
Android
išmaniųjų telefonų atminties įtaiso talpa buvo 4 GB arba daugiau, o pirmąjį 2017 m. pusmetį 74 % įrenginių atminties įtaiso talpa buvo 16 GB ar daugiau. Ginčijamame sprendime esantys teiginiai nepaneigia objektyvių įrodymų dėl turimos saugojimo vietos.
Komisijos nuomone, ginčijamame sprendime nekonstatuojama, kad dėl problemų, susijusių su įrenginių atminties įtaiso talpa, OĮG paprastai atgrasomi nuo išankstinio konkuruojančios programėlės įdiegimo greta
Google Search
programėlės ar
Chrome
naršyklės. Ginčijamame sprendime konstatuota tik tai, kad OĮG turėjo atsižvelgti į tai, kokių pasekmių naudotojų patirčiai turės tam tikros iš anksto įdiegtos
Google
programėlės dubliavimas, turint omenyje tai, kad pagal MPPS jie turėjo iš anksto įdiegti 12–30
Google
programėlių rinkinį ir kad dubliuojant pernelyg daug šių
Google
programėlių galėtų kilti problemų dėl kai kurių įrenginių atminties įtaiso talpos (ginčijamo sprendimo 827–829 ir 926 konstatuojamosios dalys).
Kaip ir pirmiau nurodyto prieštaravimo dėl naudotojų patirties atveju, pagrindinės šalys sutinka, kad kritika dėl programėlių dubliavimo susijusi ne būtent su
Google Search
ir
Chrome
programėlėmis ar konkuruojančiomis bendrosios paieškos ir naršymo programėlėmis, o su kitomis programėlėmis, įtrauktomis į GMS komplektą.
Kalbant apie bendrosios paieškos paslaugų programėles ir atsižvelgiant į technologinius pokyčius, susijusius su išmaniųjų mobiliųjų įrenginių atmintimi, taip pat
Google
pateiktus pavyzdžius, neatrodo, kad šios rūšies programėlių dubliavimas tikrai keltų problemų. Šiuo klausimu reikėtų pažymėti, kad
Hutchinson 3G
pareiškimas, kuriuo šiuo klausimu remiamasi ginčijamo sprendimo 829 konstatuojamojoje dalyje, susijęs su programėlių dubliavimu apskritai, o ne su bendrosios paieškos paslaugų programėlių dubliavimu. Taigi, kaip teigia
Google
, iš bylos medžiagos nematyti, kad dviejų ar daugiau bendrosios paieškos programėlių įdiegimas sukeltų saugojimo problemų.
Vis dėlto, kalbant apie naršykles, reikėtų pažymėti, kad ginčijamo sprendimo 934 konstatuojamojoje dalyje minimi dviejų OĮG pareiškimai vienu atveju susiję su 2012 m. rugpjūčio mėn. pateiktais MRTO prašymais, o kitu atveju – su sprendimu nuo 2012 m. atsisakyti savo naršyklės išankstinio įdiegimo, atsižvelgiant į privalomą išankstinį
Chrome
įdiegimą pagal MPPS. Todėl galima daryti prielaidą, kad tokie teiginiai buvo išsakyti tuo metu, kai išmaniųjų mobiliųjų įrenginių talpa vis dar buvo gana ribota, tačiau vėliau taip nebebuvo, kaip nurodo
Google
, pateikdama šiuolaikinių įrenginių pavyzdžių.
Taigi, nors nebuvo įrodyta, kad išankstinis kelių bendrosios paieškos paslaugų programėlių įdiegimas kelia saugojimo talpos problemų, vis dėlto akivaizdu, kad kai kurie OĮG nustojo diegti konkuruojančias naršykles dėl
Chrome
įdiegimo, bent pirmaisiais pažeidimo metais. Iš bylos medžiagos taip pat matyti, kad bent nuo 2016 m. vienas iš ginčijamo sprendimo 934 konstatuojamojoje dalyje nurodytų OĮG galėjo savo
Google Android
įrenginiuose įrengti savo naršyklę greta
Chrome
. Taigi atrodo, kad atminties įtaiso talpos apribojimas greitai išnyko.
Vis dėlto, atlikus šią analizę ir atsižvelgiant į nuolat didėjančią mobiliųjų įrenginių atminties įtaiso talpą, taip pat reikia atsižvelgti į tai, kad
Google
Search
ir
Chrome
programėlės buvo suburtos į vieną rinkinį, todėl padidėjo jų užimama vieta.
Būtent šiomis aplinkybėmis reikėtų atsižvelgti į įvairius ginčijamame sprendime nurodytus veiksnius ir vertinimus, susijusius su atminties įtaiso talpa.
–
Išvada
Iš to, kas išdėstyta pirmiau, darytina išvada, kad nepaisant to, jog kai kurie ieškovių pateikti prieštaravimai dėl tam tikrų ginčijamo sprendimo motyvų aspektų leidžia susiaurinti jo taikymo sritį ar vertinti ją santykinai, Komisija turėjo pagrindą manyti, kad net jei su
Google Search
konkuruojančių bendrosios paieškos paslaugų teikėjai ir toliau galėjo laisvai suteikti OĮG ir MRTO tokią pačią išankstinio įdiegimo galimybę, kokia buvo suteikta
Google Search
programėlei ir
Chrome
EEE parduodamuose
Google Android
įrenginiuose, didžiąją pažeidimo laikotarpio dalį to nebuvo ir kad tokių išankstinio įdiegimo galimybių nebuvimą bent iš dalies galima paaiškinti bendru MPPS, SPP ir SNĮ poveikiu.
Šiuo klausimu skirtumas tarp
Seznam
, kuriai, nepaisant jos pastangų, nepavyko užsitikrinti sutarčių dėl išankstinio įdiegimo
Google Android
įrenginiuose, situacijos ir
Opera
, kuriai pavyko užsitikrinti sutartis dėl išankstinio įdiegimo šiuose įrenginiuose, situacijos stulbina, nes šis skirtumas buvo paaiškinamas tuo, kad
Seznam
siekė konkuruoti su bendrosios paieškos paslauga
Google Search
, o
Opera
norėjo naudotis šia paslauga, nustatydama ją kaip numatytąją savo naršyklėje.
c)

Kitos priemonės nei išankstinis įdiegimas, leidžiančios pasiekti naudotojus
1)

Šalių argumentai
Google
teigia, kad konkurentai gali ne tik laisvai užsitikrinti, kad OĮG iš anksto įdiegtų savo bendrosios paieškos paslaugas ir numatytąjį nustatymą ir užsitikrintų vienodą ar geresnį išdėstymą nei
Google
iš anksto įdiegtų programėlių, bet ir gali nekliudomai pasiekti naudotojus, pasitelkdami parsisiuntimą ir naršyklę bendrosios paieškos paslaugų atveju. Tai neleistų daryti išvados, kad dėl išankstinio įdiegimo sąlygų gali būti išstumiami naudotojai. Naudotojų elgesys rodo, kad jie nuolat parsisiunčia programėles, įskaitant konkuruojančias programėles, kurių alternatyva yra iš anksto įdiegta įrenginyje. Tokie parsisiuntimo įpročiai prieštarautų ginčijamo sprendimo teiginiui, kad dėl išankstinio įdiegimo atsiranda „siekis išlaikyti
status quo
“, dėl kurio naudotojams užkertamas kelias ieškoti konkuruojančių paslaugų.
Pirmiausia, dėl naudotojų parsisiunčiamų programėlių
Google
nurodo, kad atsisiuntimas yra veiksmingas būdas pasiekti naudotojus, net jei yra iš anksto įdiegtos konkuruojančios programos. Įrodymai, susiję su
Google Search
programėle ir
Seznam
,
Naver
ir
Yandex
, patvirtina, kad naudotojai atsisiųs konkuruojančias bendrosios paieškos paslaugas, jei jos bus patrauklios. Naršyklių atsisiuntimo rodikliai taip pat yra dideli. Palyginimui, įrodymų, kuriais grindžiamas ginčijamas sprendimas, nepakanka, kad būtų galima konstatuoti, jog parsisiuntimas yra neveiksmingas. Taigi nurodyti atsakymai į prašymus pateikti informaciją neatspindi bendro gautų atsakymų turinio.
Vadinasi, nei bendras vartotojų nenoras atsisiųsti programėles, kai yra iš anksto įdiegta su jomis konkuruojanti paslauga, nei atsisiuntimo neefektyvumas negali paaiškinti ginčijamame sprendime nustatytų mažų konkuruojančių bendrosios paieškos programėlių atsisiuntimo rodiklių (808–810 konstatuojamosios dalys). Atsižvelgiant į tai, kad kitų rūšių konkuruojančių programėlių atsisiuntimo rodikliai yra dideli, labiau tikėtina, kad šiuos mažus atsisiuntimo rodiklius lemia su MPPS nesusiję veiksniai, pavyzdžiui, tai, kad naudotojai teikia pirmenybę
Google Search
, jos kokybei ir darbiniams parametrams, arba tai, kad naudotojai paiešką atlieka per naršyklę.
Antra,
Google
pažymi, kad naudotojai gali lengvai ir greitai pasiekti konkuruojančias bendrosios paieškos paslaugas per naršyklę, nesisiųsdami jokių programėlių. Kai kuriose naršyklėse, pvz.,
Chrome
, jau dabar siūlomos konkuruojančios bendrosios paieškos paslaugos – naudotojams pateikiami išskleidžiamieji sąrašai su skirtingomis bendrosios paieškos paslaugomis, kad jie galėtų pasirinkti numatytąją paslaugą. Ginčijamame sprendime konstatuota, kad dauguma
Google Search
užklausų buvo siunčiama iš naršyklės, o ne iš
Google Search
programėlės (1234 konstatuojamosios dalies 3 punkto b papunktis). Tai, kad naudojant naršyklę didelė dalis teko
Chrome
ir tai, kad joje
Google
Search
buvo nustatyta kaip numatytoji paieškos paslauga (ginčijamo sprendimo 818 ir 821 konstatuojamosios dalys), neturi reikšmės. Svarbu tai, kad naudotojai gali prieiti ir turi prieigą prie konkuruojančių bendrosios paieškos paslaugų per
Chrome
lygiai taip pat kaip per bet kurią kitą mobiliąją naršyklę. Taigi naudotojai gali nevaržomai naudotis konkuruojančiomis bendrosios paieškos paslaugomis per naršyklę ir didelė dalis paieškų atliekama būtent taip.
Be to, remdamasi šiuo argumentu,
Google
kritikuoja ginčijamą sprendimą dėl to, kad jame „konkurencinis pranašumas“ painiojamas su „antikonkurenciniu išstūmimu iš rinkos“. Apie antrąjį reiškinį galima spręsti iš pirmojo. Vis dėlto tam, kad toks elgesys būtų laikomas piktnaudžiavimu, Komisija turėtų įrodyti, kad dėl išstūmimo iš rinkos poveikio „dominuojančią padėtį užimančios įmonės konkurentams labai sunku ar net neįmanoma patekti į rinką“. Nepalanki konkurencinė padėtis neprilygsta antikonkurenciniams išstūmimo iš rinkos veiksmams. Šiuo atveju, net darant prielaidą, kad pagal MPPS išankstinio įdiegimo sąlygas
Google
suteikiamas „reikšmingas konkurencinis pranašumas“, o taip nėra, ginčijamame sprendime neįrodyta, kad konkurentai negalėjo kompensuoti šio pranašumo arba kad dėl šių sąlygų konkurentams „buvo labai sunku ar net neįmanoma patekti į rinką“. Ginčijamame sprendime nesiekiama nei kvalifikuoti įtariamo konkurencinio pranašumo, nei nagrinėti veiksmų aprėpties, nors didžioji dauguma bendrosios paieškos užklausų EEE – nuo [80–90] % iki [70–80] % 2013–2015 m. – buvo atliekama ne
Google Android
įrenginiuose (796 konstatuojamoji dalis). MPPS taikomos tik GMS įrenginiams, o jie sudaro tik dalį įrenginių, kuriuose naudotojai naudojasi naršyklėmis ir bendrosios paieškos paslaugomis, įskaitant
Apple
mobiliuosius įrenginius arba
Windows
kompiuterius. Be to, konkuruojančių naršyklių ir bendrosios paieškos paslaugų kūrėjai galėtų laisvai derėtis dėl išankstinio įdiegimo sutarčių GMS įrenginiams ir užsitikrinti tokią pačią arba geresnę savo paslaugų reklamą šiuose įrenginiuose. Lengva prieiga konkurentams dėl atsisiuntimo ir naršyklės reiškia, kad jie turi papildomų galimybių pasiekti naudotojus šiuose įrenginiuose. Taigi nėra jokio pagrindo teigti esant išstūmimą iš rinkos.
Komisija teigia, jog nė vienas
Google
teiginys neleidžia suabejoti išvada, kad konkurentai negali kompensuoti didelio konkurencinio pranašumo, kurį
Google
užsitikrina iš anksto įdiegdama
Google Search
ir
Google Chrome
praktiškai visuose EEE parduodamuose
Google Android
įrenginiuose. Konkuruojančių bendrosios paieškos programėlių ir naršyklių atsisiuntimas arba konkuruojančios bendrosios paieškos paslaugos nustatymas kaip numatytosios naršyklėse
Google Android
įrenginiuose nepalyginami pagal aprėptį ir veiksmingumą (žr. ginčijamo sprendimo 805–812 ir 917–931 konstatuojamąsias dalis). Be to, nustatant konkurencijos ribojimą, ginčijamame sprendime atsižvelgiama ne tik į didelį konkurencinį pranašumą, kurį suteikia išankstinis įdiegimas, bet ir į tai, kad konkurentai negali jo kompensuoti (žr. ginčijamo sprendimo 896 konstatuojamosios dalies 1 punktą). Be to, nors nebūtina kiekybiškai įvertinti dėl susiejimo atsiradusio didelio konkurencinio pranašumo ir nagrinėti susietųjų pardavimų aprėpties rinkoje, ginčijamame sprendime nurodoma ir tai, kad 2013–2015 m.
Google Android
įrenginiai sudarė nuo [10–20] % iki [20–30] % bendrosios paieškos užklausų
Google
Search
sistemoje EEE ir 2016 m. – [20–30] % tokių užklausų (žr. ginčijamo sprendimo 796 konstatuojamąją dalį).
2)

Bendrojo Teismo vertinimas
Be konkuruojančioms bendrosios paieškos paslaugoms ar konkuruojančioms naršyklėms numatytų išankstinio įdiegimo galimybių,
Google
taip pat teigia, kad jos konkurentai gali kompensuoti dėl MPPS išankstinio įdiegimo sąlygų susidariusią situacijos įšaldymo tendenciją, kliaudamiesi naudotojų, kurie gali atsisiųsti jų programėles arba naudotis jų bendrosios paieškos paslaugomis per naršyklę, elgesiu.
i)

Dėl konkurentų programėlių atsisiuntimo
Pirmiausia reikėtų pažymėti, jog pagrindinės šalys neginčija, kad naudotojai gali lengvai atsisiųsti su
Google Search
programėle ar
Chrome
konkuruojančias bendrosios paieškos paslaugos ar naršymo programėles.
Pagrindinės šalys nesutaria dėl tokių atsisiuntimų realumo, o tai turi tiesioginės įtakos
Google
konkurentų galimybei kompensuoti MPPS išankstinio įdiegimo sąlygas.
Taigi ginčijamo sprendimo argumentai šiuo klausimu susiję su ginčijamo
Google
elgesio konkretaus ir realaus poveikio 2011 m. arba 2012–2018 m. kvalifikavimu.
Šiuo klausimu, kalbant apie bendrosios paieškos programėles pažymėtina, jog iš
Google
pateiktų ir ginčijamame sprendime išdėstytų duomenų matyti, kad su
Google Search
programėle konkuruojančių programėlių ir toliau buvo atsisiunčiama mažai, palyginti su įrenginių, kuriuose buvo iš anksto įdiegta
Google Search
programėlė, skaičiumi:
–
2011–2016 m. naudotojai iš
Play Store
atsisiuntė konkuruojančias bendrosios paieškos programėles į mažiau nei 5 % visame pasaulyje parduotų GMS įrenginių, o EEE parduotų GMS įrenginių atveju šis skaičius buvo mažiau nei 1 %, nes dauguma šių atsisiuntimų buvo atlikta Pietų Korėjoje (ginčijamo sprendimo 808 ir 809 konstatuojamosios dalys);
–
2011–2016 m. konkuruojančių bendrosios paieškos programėlių metinis atsisiuntimų iš
Play Store
skaičius kiekvienoje EEE šalyje buvo minimalus, išskyrus Čekiją su
Seznam
(ginčijamo sprendimo 810 konstatuojamoji dalis);
–
Čekijos atveju naudotojai iš
Play Store
parduotuvės
Seznam
paieškos programėlę atsisiuntė į ne daugiau kaip 23 % GMS įrenginių, konkrečiais metais parduotų toje valstybėje narėje.
Be to, kiek tai susiję su naršyklėmis, iš ginčijamame sprendime pateiktų
Google
duomenų taip pat matyti, kad su
Chrome
konkuruojančių naršyklių atsisiuntimų skaičius išliko mažas, palyginti su įrenginių, kuriuose buvo iš anksto įdiegta
Chrome
, skaičiumi:
–
2016 m. nė viena konkuruojanti mobiliojo interneto naršyklė nebuvo parsisiųsta tiek pat kartų, kiek iš anksto įdiegtos
Google Chrome
naršyklės (žr. ginčijamo sprendimo 919 konstatuojamąją dalį);
–
2016 m. naudotojai atsisiuntė konkuruojančias mobiliojo interneto naršykles į mažiau nei 50 % visame pasaulyje parduotų GMS įrenginių, o 2013–2016 m. naudotojai atsisiuntė konkuruojančias mobiliojo interneto naršykles tik į maždaug 30 % visame pasaulyje parduotų GMS įrenginių (žr. ginčijamo sprendimo 920 konstatuojamąją dalį);
–
2016 m. naudotojai atsisiuntė UC,
Opera
ir
Firefox
naršykles atitinkamai į mažiau nei 1 %, 1,5 % ir 4 % EEE parduotų GMS įrenginių, o iš 2013–2016 m. konkuruojančių mobiliojo interneto naršyklių atsisiuntimų iš
Play Store
parduotuvės į EEE parduotus GMS įrenginius, jų buvo atsisiųsta mažiau nei į 10 % GMS įrenginių su iš anksto įdiegta
Google Chrome
(žr. ginčijamo sprendimo 921 ir 922 konstatuojamąsias dalis).
Šiomis aplinkybėmis reikėtų pažymėti, kad
Google
nurodytų aspektų, susijusių su
Seznam
,
Naver
ir
Yandex
programėlių atsisiuntimu, nepakanka, kad būtų galima suabejoti pirmiau pateiktomis išvadomis. Kaip pripažino pagrindinės šalys, šie trys pavyzdžiai paaiškinami tuo, kad tai yra bendrosios paieškos paslaugos, apibrėžtos pagal algoritmą, kuriuo atsižvelgiama į specifines čekų, korėjiečių ir rusų kalbas.
Komisija taip pat įtikinamai paaiškina, kad priešingas
Google Search
programėlės atsisiuntimo į
Windows Mobile
įrenginius, kuriuose
Bing
nustatyta kaip numatytoji programėlė, pavyzdys nėra toks įtikinamas, kaip teigia
Google
, nes 2016 metai nėra reprezentatyvūs, o duomenys, kuriais remiamasi, apima ne tik išmaniuosius telefonus, bet ir kitų rūšių įrenginius (ginčijamo sprendimo 901 išnaša). Taigi nurodomas 95 %
Google
Search
paieškos programėlės atsisiuntimų skaičius 2016 m. iš tikrųjų buvo tik 27 %. Tokį skaičių galima palyginti su 23 %
Seznam
programėlės atsisiuntimų į Čekijoje parduotus
Google Android
išmaniuosius telefonus, kuriuose visuose buvo iš anksto įdiegta
Google Search
programėlė.
Be to, Komisija dėl ginčijamo sprendimo 813 konstatuojamojoje dalyje išdėstytų priežasčių teisingai pažymi, kad
Google
siūloma analogija, atsižvelgiant į kitų rūšių programėlių, pavyzdžiui, žinučių siuntimo programėlių atsisiuntimo praktiką, neturi reikšmės paieškai ir naršymui.
Be to, priešingai nei teigia
Google
, įvairūs ginčijamame sprendime nurodyti veiksniai, kuriais siekiama nustatyti, kad su
Google Search
ir
Chrome
konkuruojančių programėlių atsisiuntimas nekompensuoja išankstinio įdiegimo suteikiamo pranašumo, išlieka svarbūs. Šie veiksniai patvirtina, kad atsisiuntimai pagal savo aprėptį ir veiksmingumą neprilygsta išankstiniam įdiegimui.
Taip yra kalbant apie
Opera
pateiktą apklausą (ginčijamo sprendimo 812 ir 923 konstatuojamosios dalys), nes, nors joje buvo pateikti tik iš anksto įdiegtų naršyklių naudojimo rodikliai, susiję tik su 2013 m., ja vis dėlto buvo galima remtis ginčijamame sprendime, pagrindžiant teiginį, kad „kai kurie naudotojai toliau nelinkę siųstis programėlių ir pageidauja naudoti iš anksto įdiegtą mobiliojo interneto naršyklę“.
Be to, kalbant apie įvairius teiginius, pateiktus atsakymuose į prašymus pateikti informaciją, pažymėtina, jog iš tikrųjų akivaizdu, kad ginčijamame sprendime nenurodytuose atsakymuose kalbama apie teorinę galimybę, kad atsisiuntimai kompensuotų išankstinį įdiegimą. Tačiau tai nereiškia, kad įvairūs ginčijamame sprendime išdėstyti atsakymai, kurie patvirtina mintį, kad naudotojai linkę teikti pirmenybę iš anksto įdiegtai, o ne parsisiunčiamai programėlei, yra nereikšmingi.
Be to, priešingai nei teigia
Google
, nėra pagrindo konstatuoti, kad ginčijamas sprendimas neatitinka ankstesnės jurisprudencijos ir sprendimų priėmimo praktikos. Ginčijamame sprendime neginčijama, kad atsisiuntimas iš esmės gali kompensuoti pranašumą, kurį suteiktų išankstinis įdiegimas, ir tai jau buvo svarstoma kitose Komisijos nagrinėtose bylose. Vis dėlto šiuo atveju dėl ginčijamame sprendime išdėstytų ir pirmiau aptartų priežasčių paaiškėjo, kad net jei bendrosios paieškos ar naršymo programėlę atsisiųsti nesunku ir nemokama, praktiškai to nedaroma arba bet kuriuo atveju jų parsisiunčiama į nepakankamai atitinkamų įrenginių.
Vadinasi,
Google
prieštaravimą dėl konkuruojančių programėlių atsisiuntimo reikia atmesti.
ii)

Dėl prieigos prie konkuruojančių paieškos paslaugų per naršyklę
Google
argumentai neleidžia suabejoti išvada, kad konkurentai sutartimis su mobiliojo interneto naršyklių kūrėjais negali kompensuoti didelio konkurencinio pranašumo, kurį
Google
užsitikrina iš anksto įdiegdama
Google Search
programėlę beveik visuose EEE parduodamuose
Google Android
įrenginiuose.
Šiuo klausimu Komisijos nustatytą ir ginčijamame sprendime apibūdintą faktinę padėtį reikėtų palyginti su įvairiais alternatyviais sprendimais, kuriuos nurodo
Google
, tačiau kurie nėra praktiškai įgyvendindami.
Kaip paaiškina Komisija, konkuruojančios bendrosios paieškos paslaugos nustatymas kaip numatytosios
Google Android
įrenginių mobiliosiose interneto naršyklėse pagal savo aprėptį ir veiksmingumą negali prilygti išankstiniam
Google Search
programėlės įdiegimui (ginčijamo sprendimo 817–822 konstatuojamosios dalys). Konkrečiai kalbant, reikia atsižvelgti į tai, kad
Google
neleidžia jokios kitos paieškos paslaugos nei
Google Search
nustatyti kaip numatytosios
Chrome
, ir kad
Chrome
naudojimo dalis su konkrečia OS nesusietose mobiliojo interneto naršyklėse buvo apie 75 % Europoje ir 58 % visame pasaulyje.
Komisija taip pat pateikia įvairių įrodymų (
Google
jiems neprieštarauja), įskaitant
Microsoft
ir
Yandex
pristatymus, kad naudotojai praktiškai nesinaudoja kitomis bendrosios paieškos paslaugomis per naršykles ir tik retkarčiais keičia numatytuosius šių naršyklių nustatymus. Šios pastabos, priešingai nei teigia
Google
, yra svarbios ir leidžia konstatuoti, kad, nepaisant šiuo klausimu suteiktos galimybės nustatyti kitą bendrosios paieškos variklį, praktiškai išlieka tas paieškos variklis, kuris buvo nustatytas iš pradžių.
Tokiomis aplinkybėmis
Google
prieštaravimą dėl prieigos prie konkuruojančių paieškos paslaugų per naršyklę reikia atmesti.
iii)

Dėl konkurencinio pranašumo ir antikonkurencinio išstūmimo iš rinkos supainiojimo
Dėl konkurencinio pranašumo ir antikonkurencinio išstūmimo iš rinkos galimo supainiojimo reikėtų pažymėti, kad šis prieštaravimas grindžiamas neteisingu ginčijamo sprendimo aiškinimu, nes iš ginčijamo sprendimo matyti, kad jame nustatomas, pirma, pranašumas, susijęs su MPPS išankstinio įdiegimo sąlygomis, kurio konkurentai negalėjo kompensuoti, ir, antra, šio pranašumo antikonkurencinis poveikis.
Dėl to, ar šis pranašumas turėtų būti kiekybiškai įvertintas, bet kuriuo atveju reikėtų pažymėti, kad, kaip nurodo Komisija, 2013–2015 m.
Google Android
įrenginiuose buvo atlikta 11 %–24 % visų
Google Search
paieškos užklausų EEE. 2016 m.
Google Android
įrenginiuose buvo atlikta 29 % šių paieškos užklausų (ginčijamo sprendimo 796 konstatuojamoji dalis). Panašiai 2016 m. MPPS apėmė visus
Google Android
įrenginius, parduotus už Kinijos ribų, o tai sudarė 76 % visų Europoje parduotų išmaniųjų mobiliųjų įrenginių ir 56 % visų pasaulyje (įskaitant Kiniją) parduotų išmaniųjų mobiliųjų įrenginių (ginčijamo sprendimo 783, 784 ir 901 konstatuojamosios dalys). Tokiomis aplinkybėmis visada galima konstatuoti, kaip Komisija tai daro ginčijamame sprendime, kad MPPS išankstinio įdiegimo sąlygos suteikė
Google
didelį konkurencinį pranašumą.
Taigi
Google
teiginį, kad buvo supainiotas konkurencinis pranašumas ir antikonkurencinis išstūmimas iš rinkos, reikia atmesti.
iv)

Išvada
Iš to, kas išdėstyta pirmiau, matyti, jog Komisija pagrįstai laikosi nuomonės, kad, net jei naudotojai galėjo laisvai atsisiųsti su
Google Search
ir
Chrome
konkuruojančias programėles arba pakeisti numatytuosius nustatymus, arba net jei mobiliojo interneto naršyklių kūrėjai galėjo siūlyti savo programėles OĮG, didžiąją pažeidimo laikotarpio dalį tai nebuvo pakankamai įmanoma dėl MPPS išankstinio įdiegimo sąlygų.
d)

Ryšio tarp naudojimo dalių ir išankstinio įdiegimo neįrodymas
1)

Šalių argumentai
Google
pažymi, jog ginčijamame sprendime teigiama, kad
Google
bendrosios paieškos ir naršymo dalys „neatrodo paaiškinamos“ naudotojų pageidavimais ir „atitinka“ konkurencijos ribojimą (835, 837, 947 ir 954 konstatuojamosios dalys). Vis dėlto ginčijamame sprendime neįrodyta, kad
Google
dalys atsirado dėl ginčijamų išankstinio diegimo sąlygų arba kad jos nesuderinamos su konkuravimu nuopelnais, o Komisija turi tai įrodyti. Be to, ginčijamame sprendime neatsižvelgiama į daugybę įrodymų, kad
Google
bendrosios paieškos paslaugos ir naršyklės sėkmė atspindi jų kokybę. Norint atmesti šiuos įrodymus, nepakanka remtis
Google Search
programėlės ir jos konkurentų reitingais
Play Store
parduotuvėje.
Komisija teigia, kad nė vienas
Google
argumentas neleidžia suabejoti išvada, kad didelis konkurencinis pranašumas, atsirandantis dėl išankstinio
Google Search
programėlės ir
Google Chrome
įdiegimo beveik visuose EEE parduodamuose
Google Android
įrenginiuose, ir konkurentų nesugebėjimas kompensuoti šio pranašumo atitinka
Google
rinkos dalių raidą.
Google
Search
programėlės ir
Google Chrome
sėkmė rodo ne tik neva „geresnę
Google
paslaugų kokybę ir geresnius darbinius parametrus“. Be to, tai, kad naudotojų vertinimai
Play Store
parduotuvėje pagrįsti skirtingo dydžio imtimis, nėra lemiama. Šios imtys yra pakankamai didelės, kad būtų reprezentatyvios.
2)

Bendrojo Teismo vertinimas
Pirma, kalbant apie išankstinį įdiegimą ir jo poveikį, reikėtų pažymėti, jog ginčijamame sprendime Komisija nurodė, kad jos išvadas, kad dėl išankstinio įdiegimo
Google
turėjo konkurencinį pranašumą, kurio negalėjo kompensuoti konkurentai ir dėl kurio buvo apribotas konkuravimas nuopelnais, ir tai pakenkė vartotojams, patvirtino
Google
naudojimo išmaniuosiuose mobiliuosiuose įrenginiuose dalių raida (žr. ginčijamo sprendimo 835–851 ir 947–963 konstatuojamąsias dalis).
Atsižvelgiant į tai, Komisijos nuorodos į šių naudojimo dalių raidą savaime nėra kritikuotinos. Jos leidžia Komisijai įrodyti, kad, pirma, išankstinis įdiegimas suteikia pranašumą
Google
bendrosios paieškos ir naršymo programėlėms ir, antra, konkurentai negalėjo kompensuoti šio pranašumo.
Kalbant apie
Google
bendrosios paieškos užklausų dalies pokyčius Europoje nuo 2009 m. iki 2017 m. kovo mėn. pagal įrenginio tipą, pažymėtina, jog Komisija geba įrodyti, kad nuo 2011 m. iki 2017 m. kovo mėn. ši dalis išmaniųjų mobiliųjų įrenginių atveju visada svyravo tarp 95–98 % ir visada buvo didesnė nei tuo pačiu laikotarpiu asmeninių kompiuterių (88–95 %) ar planšetinių kompiuterių atveju (90–98 % nuo 2012 m. liepos mėn. iki 2017 m. kovo mėn.) (ginčijamo sprendimo 836 konstatuojamoji dalis).
Kalbant apie
Chrome
naudojimo dalies pokyčius, palyginti su kitų su konkrečia OS nesusietų mobiliojo interneto naršyklių naudojimo dalimi Europoje nuo 2012 m. rugpjūčio mėn. iki 2017 m. kovo mėn., pažymėtina, jog Komisija taip pat geba konstatuoti, kad per šį laikotarpį
Chrome
dalis išaugo nuo 4,7 iki 74,9 %. Tuo tarpu kitų
Android
naršyklių („AOSP-based browsers“ arba „Android browsers“) dalis per tą patį laikotarpį sumažėjo nuo 74,5 % iki 8,2 % (žr. ginčijamo sprendimo 949 konstatuojamąją dalį; dėl pasaulinių duomenų žr. ginčijamo sprendimo 950 konstatuojamąją dalį; dėl rezultatų su AK naršyklėmis žr. ginčijamo sprendimo 951 konstatuojamąją dalį; dėl rezultatų su naršyklėmis, susietomis su konkrečia OS Europoje, žr. ginčijamo sprendimo 952 konstatuojamąją dalį).
Priešingai nei teigia
Google
, Komisija turi teisę remtis šiais pokyčiais, kad pagrįstų savo teiginį dėl žalos. Kadangi šio teiginio atspirties taškas yra „siekis išlaikyti
status quo
“, susijęs su išankstiniu įdiegimu, kuris trikdo
Google
postuluojamą konkuravimo procesą, nes, jos nuomone, naudotojas galėtų ištaisyti šią tendenciją, parsisiųsdamas konkuruojančią programėlę (tačiau būtent to naudotojas nedaro), Komisija gali pagrįstai remtis naudojimo dalimis.
Antra, kalbant apie kokybės veiksnį ir galimą jo poveikį, reikia konstatuoti, kad tokiu atveju, kaip šis Komisija neprivalėjo tiksliai nustatyti, ar šias naudojimo dalis galima paaiškinti ne tik išankstiniu įdiegimu, kaip ji mano, bet ir, arba veikiau,
Google
nurodyta geresne kokybe.
Google
nuomone, tai, kad
Google Search
programėlės naudojimo dalys nebuvo kvestionuojamos, arba laipsnišką
Chrome
naudojimo dalių didėjimą galima paaiškinti geresne jos produktų kokybe, o ne išankstiniu įdiegimu. Vis dėlto šioje byloje išankstinis įdiegimas nėra ginčijamas, taigi visuose
Google Android
įrenginiuose buvo įdiegta
Google Search
programėlė ir
Chrome
, o apie kokybės įtaką tam, kad konkuruojanti programėlė nebuvo iš anksto įdiegiama arba atsisiunčiama, kalba tik
Google
, tačiau šiuo tikslu pateiktų įrodymų nepakanka arba jie nėra itin svarbūs.
Šiuo tikslu
Google
remiasi vieno iš savo atsakingų darbuotojų pareiškimu, kad
Google
Search
programėlė yra kokybiškai pranašesnė už konkurentų programėles. Šiame dokumente iš tiesų minimi įvairūs dalykai, įskaitant 2016 m. vartotojų apklausą, iš kurios matyti, kad Jungtinės Karalystės, Vokietijos ir Prancūzijos vartotojai rinkosi
Google Search
kaip bendrosios paieškos variklį, ir įvairius straipsnius, kuriuose nurodoma, kad
Google Search
turi geresnių ar naujesnių funkcijų nei
Bing
arba kad
Bing
nėra tokia tiksli, kaip skelbiama. Vis dėlto
Google
atsakingo darbuotojo pareiškimo ir prie jo pridėtos įvairios medžiagos nepakanka, kad būtų galima nustatyti, jog
Google Search
ir
Chrome
naudojimo dalį galima paaiškinti tuo, kad
Google
teikia geresnės kokybės paslaugą, o ne tuo, kad šios programėlės yra iš anksto įdiegtos.
Be to, net ir darant prielaidą, kad
Google Search
ir
Chrome
yra kokybiškai pranašesnės už konkurentų siūlomas paslaugas, tai neturėtų lemiamos reikšmės, nes neteigiama, kad įvairios konkurentų siūlomos paslaugos techniškai negali patenkinti vartotojų poreikių.
Be to, kaip matyti iš bylos duomenų, vartotojų poreikius nebūtinai patenkina kokybiškai geriausias sprendimas, darant prielaidą, jog
Google
gali teigti, kad jos paslaugos yra toks sprendimas, nes svarbūs ir kiti kintamieji, ne tik techninė kokybė, pavyzdžiui, privatumo apsauga arba atsižvelgimas į paieškos užklausų kalbinius ypatumus.
Trečia, pažymėtina, jog, siekdama paneigti
Google
argumentą, kad jos naudojimo dalių dydį ir raidą paaiškina jos produktų kokybė, kaip ją vertina vartotojai, o ne išankstinis įdiegimas, Komisija ginčijamame sprendime nurodė, kad toks kokybinis pranašumas neatrodo akivaizdus iš
Play Store
parduotuvėje pateiktų konkuruojančių paslaugų įvertinimų.
Kalbant apie pirmąjį rinkinį pažymėtina, kad vidutinis programėlės
Google Search
įvertinimas
Play Store
parduotuvėje (5,8 mln. atsiliepimų) buvo 4,4; programėlės
Bing
(73000 atsiliepimų) – 4,3; programėlės
Yahoo
(28000 atsiliepimų) – 4,2; programėlės
Seznam
(39000 atsiliepimų) – 4,3, programėlės
Yandex
(219000 atsiliepimų) – 4,4 (ginčijamo sprendimo 837 konstatuojamoji dalis).
Kalbant apie antrąjį rinkinį, pažymėtina, kad vidutiniai įvertinimai
Play Store
įvertinimai buvo tokie:
Chrome
(7,4 mln. atsiliepimų) – 4,3;
Opera
(2,2 mln. atsiliepimų) – 4,3;
Firefox
(2,8 mln. atsiliepimų) – 4,4;
UC Browser
(13,9 mln. atsiliepimų) – 4,5;
UC Browser Mini
(2,8 mln. atsiliepimų) – 4,4 (ginčijamo sprendimo 954 konstatuojamoji dalis).
Žinoma, kaip pažymi
Google
, atsiliepimai grindžiami nevienodo dydžio imtimis ir nebūtinai yra reprezentatyvus vertinimo kriterijus. Vis dėlto, kaip teigia Komisija, iš šių įvertinimų matyti, kad įvairių konkuruojančių paslaugų kokybė vertinama panašiai. Vadinasi, į tai galima atsižvelgti konstatuojant, kad atitinkama įvairių konkuruojančių paieškos ir naršymo paslaugų kokybė nėra lemiamas jų naudojimo kriterijus, nes visos jos siūlo paslaugą, kuri gali patenkinti paklausą.
Iš to, kas išdėstyta pirmiau, matyti, kad atsižvelgiant į tendenciją įšaldyti padėtį, susijusią su MPPS išankstinio įdiegimo sąlygomis, ir į tai, kad nėra įrodytas konkretus
Google
nurodomo kokybinio pranašumo poveikis jos bendrosios paieškos ir naršymo programėlėms, Komisija pagrįstai nusprendė, kad
Google
naudojimo dalys patvirtino „siekį išlaikyti
status quo
“, susijusį su išankstiniu įdiegimu.
Taigi šį prieštaravimą reikia atmesti.
e)

Neatsižvelgimas į ekonomines ir teisines aplinkybes
1)

Šalių argumentai
Google
tvirtina, kad ginčijamame sprendime neįvertinta, ar MPPS išankstinio įdiegimo sąlygos galėjo pakenkti konkurencijai, kuri būtų buvusi, jei jų nebūtų buvę, atsižvelgiant į visas ekonomines ir teisines aplinkybes. Atlikus išsamią šių aplinkybių analizę aišku, kad šios sąlygos negalėjo išstumti konkurencijos ir neturėjo galimybės jos išstumti, nes dėl jų konkurentams buvo sudaroma naujų galimybių, užuot jas atėmus. Tai, kiek
Google
ar jos konkurentai pasinaudos šiomis galimybėmis, priklausys nuo atitinkamų jų paslaugų savybių ir jų patrauklumo naudotojams. MPPS išankstinio įdiegimo sąlygos buvo
Android
platformai sukurto nemokamos licencijos modelio dalis, todėl jų negalima nagrinėti atskirai. Be to, bet kas galėtų nemokamai gauti ir naudoti
Android
OS.
Komisija teigia, kad būtent
Google
, o ne Komisija ginčijamame sprendime, neįvertino
Google Search
programėlės susiejimo su
Play Store
ir
Google Chrome
susiejimo su
Play Store
ir
Google Search
programėle ekonominių ir teisinių aplinkybių. Ginčijamame sprendime atsižvelgiama į skirtingų
Android
platformos pusių tarpusavio sąveiką (ginčijamo sprendimo 874 ir 875, 990 bei 991 konstatuojamosios dalys). Visų pirma reikėtų atsižvelgti į tokius susieto pardavimo aspektus:
–
EEE
Google Chrome
išankstinis įdiegimas buvo taikomas beveik visiems
Google Android
įrenginiams (ginčijamo sprendimo 901 konstatuojamoji dalis);
–
Google
neleidžia išimtinai GMS įrenginiuose iš anksto įdiegti jokios kitos bendrosios paieškos programos, išskyrus
Google Search
.
Google
Search
programėlė yra vienintelis svarbiausias paieškos įėjimo taškas
Google Android
įrenginiuose, 2016 m. joje buvo pateikta [40–50] % visų bendrosios paieškos užklausų
Google Android
įrenginiuose (ginčijamo sprendimo 799 konstatuojamosios dalies 1 punktas ir 974 konstatuojamoji dalis);
–
Google
neleidžia, kad
Google Chrome
kaip numatytoji būtų nustatyta kokia nors kita bendrosios paieškos paslauga nei
Google Search
(ginčijamo sprendimo 818 ir 973 konstatuojamosios dalys), kuri yra antrasis pagal svarbą bendrosios paieškos įėjimo taškas
Google Android
įrenginiuose – 2016 m. [30–40] % visų bendrosios paieškos užklausų
Google Android
įrenginiuose buvo atliktos naudojant
Google Chrome
(ginčijamo sprendimo 818, 973 ir 974 konstatuojamosios dalys);
–
2011–2016 m.
Google
sudarė sutartis dėl pajamų pasidalijimo su OĮG ir MRTO. Pagal šias sutartis, kurios apėmė nuo [50–60] % iki [80–90] % visų EEE parduotų
Google Android
įrenginių, OĮG ir MRTO privalėjo iš anksto įdiegti tik
Google Search
programėlę ir nustatyti
Google Search
kaip numatytąją bendrosios paieškos paslaugą visoms iš anksto įdiegtoms mobiliosioms naršyklėms (žr. ginčijamo sprendimo 822 ir 833 konstatuojamąsias dalis);
–
pagal SNĮ OĮG, norintys parduoti nors vieną įrenginį su iš anksto įdiegta
Play Store
ir
Google Search
programėle, negali parduoti jokio kito įrenginio, veikiančio su
Android
atmaina;
–
pagal nuo 2007 m. galiojusią sutartį dėl pajamų pasidalijimo,
Apple
nustatė
Google Search
kaip numatytąją bendrosios paieškos paslaugą
Safari
naršyklėje iOS įrenginiuose (žr. ginčijamo sprendimo 119 ir 154 konstatuojamąsias dalis, 515 konstatuojamosios dalies 1 punktą, 796 konstatuojamosios dalies 2 punkto a papunktį, 799 konstatuojamosios dalies 2 punktą, 840 ir 1293 konstatuojamąsias dalis);
–
pagal pajamų pasidalijimo sutartis visos pagrindinės AK interneto naršyklės, išskyrus
Microsoft
Internet Explorer / Edge
, privalo nustatyti
Google Search
kaip numatytąją bendrosios paieškos paslaugą (žr. ginčijamo sprendimo 796 konstatuojamosios dalies 2 punkto c papunktį ir 845 konstatuojamąją dalį).
2)

Bendrojo Teismo vertinimas
Google
iš esmės kritikuoja Komisiją dėl to, kad ši neišnagrinėjo visų aplinkybių, svarbių vertinant galimą nagrinėjamo elgesio poveikį.
Google
nuomone, Komisija turėjo labiau atsižvelgti, pirma, į priežastį, dėl kurios ji sukūrė
Android
platformą, t. y. norą pasipriešinti kitų operacinių sistemų (iOS arba
Windows
) savininkų vykdomam blokavimui, ir, antra, į konkurencijai naudingą poveikį, kurį sukėlė atviros ir nemokamos
Android
platformos sėkmė, net ir galiojant ginčijamoms išankstinio įdiegimo sąlygoms, dėl kurių padidėjo bendrosios paieškos ir naršymo paslaugų naudojimo apimtys ir programėlių skaičius. Atsižvelgdama į tai, Komisija turėjo įvertinti situaciją, lygindama ją su situacija, kai, nesant ginčijamų išankstinio įdiegimo sąlygų,
Google
nebūtų galėjusi sukurti ir palaikyti atviros ir nemokamos
Android
platformos.
Vis dėlto šie argumentai neatspindi ginčijamo sprendimo turinio.
Kaip teigia Komisija, ginčijamame sprendime apibūdintas piktnaudžiaujamas elgesys nėra susijęs su
Android
platformos kūrimu ir palaikymu, įskaitant tai, kad ji yra atvira ir nemokama, kad
Google
galėtų išspręsti, jos nuomone, kitų operacinių sistemų savininkų vykdomo blokavimo problemą. Komisija Bendrajame Teisme taip pat pripažino, kad
Android
platforma padidino
Google
konkurentų galimybes.
Be to, iš ginčijamo sprendimo matyti, kad
Google
pateikė Komisijai argumentus, panašius į tuos, kurie buvo pakartoti Bendrajame Teisme ir kuriuos Komisija atmetė, be kita ko, motyvuodama tuo, kad ji neginčijo visos MPPS, o tik vieną iš jos aspektų, kurio poveikis ribojo konkurenciją (žr. ginčijamo sprendimo 867–876 konstatuojamąsias dalis dėl pirmojo rinkinio; 983–992 konstatuojamąsias dalis dėl antrojo rinkinio). Taigi, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo, Komisija, vertindama visas svarbias aplinkybes, atsižvelgė į
Google
argumentus.
Net ir atsižvelgdama į
Android
platformos, kurios vienas iš metodų yra MPPS, teigiamą poveikį konkurencijai, Komisija vis dėlto nusprendė, kad vienas konkretus MPPS aspektas, t. y. ginčijamos išankstinio įdiegimo sąlygos, yra piktnaudžiavimas.
Taigi, kaip buvo nagrinėta pirmiau analizuojant šį ieškinio pagrindą (taip pat žr. šio sprendimo 585 punkte nurodytas faktines aplinkybes), Komisija nustatė, kad abiem produktų rinkiniais
Google
buvo suteiktas konkurencinis pranašumas, atsiradęs dėl „siekio išlaikyti
status quo
“, susijusio su išankstiniu įdiegimu, kurio negalėjo kompensuoti konkurentai ir kuris ribojo konkuravimą nuopelnais vartotojų nenaudai.
Ginčijamas elgesys pasireiškė būtent šiomis MPPS išankstinio įdiegimo sąlygomis, o ne apskritai atvira ir nemokama licencijavimo sistema, kurią
Google
siekė sukurti su šią sutartį pasirašiusiais OĮG.
Todėl šiomis aplinkybėmis, kaip siūlo Komisija, reikėtų paminėti
Opera
indėlį. Kai kuriuose
Opera
pateiktuose duomenyse, kaip nurodo
Google
, nurodomas
Android
platformos kūrimo ir palaikymo poveikis konkurencijai. Kituose nurodoma, kaip pažymi Komisija, su išankstiniu įdiegimu siejamas antikonkurencinis poveikis.
Iš to, kas išdėstyta pirmiau, matyti, jog
Google
neįrodė, kaip ji teigia, kad Komisija, vertindama nagrinėjamą elgesį, tinkamai neatsižvelgė į visas reikšmingas aplinkybes. Taigi šį prieštaravimą reikia atmesti.
3.

Dėl antros dalies, susijusios su objektyviais pateisinimais
a)

Šalių argumentai
Google
teigia, kad MPPS išankstinio įdiegimo sąlygos yra objektyviai pateisinamos, nes pagal jas ji gali nemokamai teikti
Android
platformą, užtikrindama, kad pajamas gaunančios
Google
programos
Google Search
ir
Chrome
neprarastų išankstinio įdiegimo ir su tuo susijusių reklamos galimybių. Šios teisėtos ir konkurenciją skatinančios sąlygos prisidėjo prie mobiliųjų įrenginių įvairovės ir plataus paplitimo, sumažino patekimo į rinką kliūčių ir sukūrė galimybių konkurentams. Ginčijamame sprendime pateiktas siūlymas taikyti OĮG licencijos mokestį už
Play Store
, kuris skirtųsi žemesnės ir aukštesnės klasės įrenginiams, panaikintų naudą konkurencijai, kurią teikia
Google
nemokamai siūloma
Android
platforma.
Google
taip pat nesutinka, kad gali gauti kompensaciją už mobiliuosius duomenis. Be to, nepiniginiai mainai, sukuriami dėl MPPS išankstinio įdiegimo sąlygų, yra veiksmingesni ir didina gamybos apimtis, palyginti su sistema, kurioje OĮG mokėtų už
Android
platformos komponentus.
Komisija teigia, kad
Google Search
ir
Chrome
išankstinio įdiegimo beveik visuose EEE parduodamuose
Google Android
įrenginiuose sąlygos nėra objektyviai pateisinamos.
Google
jau dabar uždirba iš investicijų, prekiaudama iš naudotojų surinktais duomenimis ir gaudama pajamas iš
Play Store
ir kitų programėlių bei paslaugų, įskaitant
Google Search
. Be to, nemažai
Google Android
naudotojų ir toliau naudosis
Google Search
, jei šie reikalavimai nebus taikomi.
Google
taip pat neįrodė, jog išankstinis įdiegimas būtinas, kad
Google
neprarastų išankstinio įdiegimo galimybės
Google Android
įrenginiuose ir kad jai nereikėtų imti mokesčio iš OĮG už
Play Store
.
b)

Bendrojo Teismo vertinimas
Reikia nepamiršti, kad tuo atveju, kai konstatuojama, jog dominuojančią padėtį užimančios įmonės veiksmais sukeliamas antikonkurencinis poveikis, ši įmonė gali pateisinti veiksmus, kuriems gali būti taikomas SESV 102 straipsnyje nustatytas draudimas (šiuo klausimu žr. 2012 m. kovo 27 d. Sprendimo Post Danmark,
C‑209/10
,
EU:C:2012:172
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Konkrečiai kalbant, tokia įmonė šiuo tikslu gali įrodyti arba tai, kad jos elgesys yra objektyviai reikalingas, arba tai, kad jos sukeliamas konkurentų išstūmimo poveikis kompensuojamas ar jį netgi viršija produktyvumo nauda, kurią gautų ir vartotojai (šiuo klausimu žr. 2012 m. kovo 27 d. Sprendimo Post Danmark,
C‑209/10
,
EU:C:2012:172
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Dėl pirmojo atvejo buvo nuspręsta, kad nors pareiga įrodyti aplinkybių, kuriomis pažeidžiamas SESV 102 straipsnis, buvimą tenka Komisijai, prireikus būtent atitinkama dominuojanti įmonė, o ne Komisija iki administracinės procedūros pabaigos privalo pasiremti galimu objektyviu pateisinimu ir pateikti atitinkamų argumentų bei įrodymų. Norėdama konstatuoti piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi, Komisija taip pat turi įrodyti, kad tokios įmonės pateikti argumentai ir įrodymai nėra pagrįsti ir todėl tokiam pateisinimui negalima pritarti (šiuo klausimu žr. 2007 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Microsoft / Komisija,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
,
ir
punktus).
Kiek tai susiję su antruoju atveju, atitinkama dominuojanti įmonė turi įrodyti, kad dėl nagrinėjamo elgesio galintis atsirasti didesnis produktyvumas neutralizuoja išstūmimo iš rinkos poveikį, kad šis didesnis produktyvumas buvo ar gali atsirasti dėl minėto elgesio, kad toks elgesys yra būtinas, jog padidėtų produktyvumas, ir jis nepašalina veiksmingos konkurencijos, panaikindamas visus esančius esamos ar potencialios konkurencijos šaltinius ar daugelį jų (šiuo klausimu žr. 2012 m. kovo 27 d. Sprendimo Post Danmark,
C‑209/10
,
EU:C:2012:172
,
punktą).
Šiuo klausimu reikėtų pažymėti, kad Komisija toje pat ginčijamo sprendimo dalyje „Objektyvūs pateisinimai ir produktyvumas“ išnagrinėjo įvairius argumentus, kuriuos šiuo klausimu
Google
pateikė per administracinę procedūrą (ginčijamo sprendimo 993–1008 konstatuojamosios dalys).
Savo procesiniuose dokumentuose
Google
iš esmės remiasi dviem argumentų grupėmis savo elgesiui pateisinti, ir šie argumentai iš esmės sutampa su argumentais, kuriuos ji pateikė per administracinę procedūrą ir kurie buvo išnagrinėti ir atmesti ginčijamame sprendime.
Pirma,
Google
Komisijoje teigė, kad jos praktika buvo teisėta, nes ji leido jai susigrąžinti investicijas į
Android
ir jos taikomąsias programas, iš kurių negaunama pajamų (ginčijamo sprendimo 993 konstatuojamosios dalies 1 punktas).
Šie argumentai pakartojami šiame ieškinyje, kuriame
Google
remiasi, pirma, savo investicijų į
Android
platformos kūrimą ir palaikymą, įskaitant
Android
OS,
Play Store
ir visą GMS komplektą, ir, antra, tuo, kad ši platforma yra nemokama. Todėl MPPS išankstinio įdiegimo sąlygos yra pateisinamos, nes jos leidžia
Google
iš
Google Search
ir
Chrome
programėlių gaunamų pajamų gauti deramą investicijų grąžą, kartu neužkertant kelio konkurentams ar naudotojams pasinaudoti išankstinio įdiegimo ar kitomis galimybėmis.
Atmesdama šį argumentą, Komisija nusprendė, jog
Google
neįrodė, kad ginčijami susietų produktų rinkiniai buvo būtini, kad jos investicijos į
Android
ir pajamų neduodančias programėles atsipirktų (žr. ginčijamo sprendimo 995–998 konstatuojamąsias dalis).
Palyginus su
Google
investicijų į
Android
kūrimą ir palaikymą suma, nesvarbu, ar tai būtų Komisijos, ar
Google
nurodyta suma, bet kuriuo atveju atrodo, kad
Google
visada galėjo turėti didelių pajamų šaltinių, kad finansuotų šias investicijas, kurios buvo dalis jos strategijos išlaikyti bendrosios paieškos paslaugų rinkos dalį pereinant prie mobiliojo interneto.
Be šių pajamų iš
Play Store
(ginčijamo sprendimo 996 konstatuojamoji dalis ir 1074 išnaša), kurių vienų dabar pakanka tam, kad
Google
galėtų susigrąžinti savo investicijas į
Android
platformos kūrimą ir palaikymą atitinkamais metais (šiuo klausimu žr.
Google
Bendrajame Teisme pateiktus duomenis), ji turėjo ir kitų pajamų šaltinių.
Kaip Komisija pažymi ginčijamame sprendime,
Google
vis vien galėjo gauti naudos iš
Google Android
įrenginių surinktų naudotojų duomenų, pavyzdžiui, vietos nustatymo duomenų arba duomenų apie naudojimąsi
Google Play
paslaugomis, vertės.
Google
, atsižvelgdama į jai priklausančias dideles AK rinkos dalis, taip pat galėjo gauti didelių pajamų iš paieškos reklamos (ginčijamo sprendimo 997 ir 998 konstatuojamosios dalys).
Google
kritika dėl šių galimybių yra bendro pobūdžio ir neaiški.
Taigi, pirma, atsižvelgdama į tokių naudotojų duomenų vertę ir, antra, į pajamų, gautų iš paieškų reklamos AK, dydį, Komisija pagrįstai nusprendė, kad
Google
nebūtų reikėję atgauti visų išlaidų, susijusių su
Android
platformos kūrimu ir palaikymu, vien tik iš šios platformos gautų pajamų.
Be to, kaip Komisija taip pat nurodo ginčijamame sprendime,
Google
neįrodė, kad ji nebūtų buvusi suinteresuota plėtoti
Android
, siekdama išvengti rizikos, kurią jos paieškos reklamos verslo modeliui kėlė perėjimas prie išmaniųjų mobiliųjų įrenginių (ginčijamo sprendimo 999 konstatuojamoji dalis). Šiuo požiūriu galima pagrįstai manyti, kad
Google
būtų patyrusi išlaidų, susijusių su
Android
platformos kūrimu ir palaikymu, net nebūdama tikra, kad šias išlaidas kompensuos iš šios platformos gautos pajamos, pavyzdžiui, atsižvelgiant į pajamas iš
Play Store
.
Iš to, kas išdėstyta pirmiau, matyti, kad
Google
neįrodė, jog MPPS išankstinio įdiegimo sąlygos buvo objektyviai pateisinamos, nes jos, užtikrinant, kad
Google Android
įrenginiuose bus iš anksto įdiegta
Google Search
programėlė ir
Chrome
, leido
Google
susigrąžinti išlaidas, patirtas kuriant ir palaikant
Android
platformą.
Antra,
Google
teigia, kad MPPS išankstinio įdiegimo sąlygos leido jai nemokamai siūlyti
Play Store
, nes jos vertė OĮG ir naudotojams atitiko vertę, kurią
Google
gavo iš šių OĮG vykdomos jos bendrosios paieškos paslaugos reklamos. Komisijos pasiūlymas nustatyti
Play Store
licencijos mokestį pakenktų šiam modeliui ir jo teigiamam poveikiui konkurencijai (žr. ginčijamo sprendimo 993 konstatuojamosios dalies 3 punktą).
Vis dėlto ir šiuo atveju
Google
neįvykdė savo įrodinėjimo pareigos, susijusios su objektyvių pateisinimų įrodymu.
Vis dėlto
Google
pasirinktas nemokamų licencijų modelis netrukdo
Google
taikyti kitų Komisijos apsvarstytų sprendimų, kad ji galėtų pakeisti pajamas, gaunamas iš išankstinio
Google Search
programėlės ir
Chrome
įdiegimo
Google Android
įrenginiuose, pavyzdžiui, taikydama licencijos mokestį už
Play Store
, kuris gali būti suderinamas su skirtingu požiūriu į žemesnės ir aukštesnės klasės produktus.
Iš to, kas išdėstyta pirmiau, darytina išvada, jog
Google
negali įrodyti, kad MPPS išankstinio įdiegimo sąlygos yra objektyviai pateisinamos tuo požiūriu, kad jos užtikrina nemokamas
Play Store
licencijas.
Taigi antroji ieškinio pagrindo dalis, grindžiama objektyviu išankstinio įdiegimo pateisinimu, turi būti atmesta, kaip ir visas antrasis ieškinio pagrindas, grindžiamas klaidingu MPPS išankstinio įdiegimo sąlygų piktnaudžiaujamojo pobūdžio vertinimu.
D.

Dėl ieškinio trečiojo pagrindo, grindžiamo tuo, kad viena išankstinio įdiegimo sąlyga, įtraukta į portfeliu grindžiamas SPP, buvo klaidingai įvertinta kaip piktnaudžiaujamojo pobūdžio
Trečiajame ieškinio pagrinde
Google
teigia, jog Komisija klaidingai konstatavo, kad kai kurios nuostatos, įtrauktos į portfeliu grindžiamas SPP, yra piktnaudžiaujamojo pobūdžio.
1.

Aplinkybės
a)

Ginčijamas sprendimas
Kaip nurodyta ginčijamame sprendime,
Google
skyrė mokėjimus kai kuriems OĮG ir MRTO su sąlyga, kad jie iš anksto neįdiegs ar iš karto po pirkimo nepadarys prieinamos jokios konkuruojančios bendrosios paieškos paslaugos visuose į iš anksto apibrėžtą portfelį įtrauktuose mobiliuosiuose įrenginiuose (ginčijamo sprendimo 198 ir 1195 konstatuojamosios dalys).
Iš ginčijamo sprendimo taip pat aišku, kad portfeliu grindžiamos SPP, už kurias buvo nubausta, yra tos, kurios galiojo nuo 2011 m. sausio 1 d., t. y. dienos, kai Komisija nusprendė, kad
Google
dominuoja kiekvienoje iš nacionalinių bendrosios paieškos paslaugos rinkų EEE, iki 2014 m. kovo 31 d., kai baigė galioti Komisijos nurodyta portfeliu grindžiama SPP, sudaryta su OĮG (ginčijamo sprendimo 1333 konstatuojamoji dalis).
1)

Dėl portfeliu grindžiamų SPP pobūdžio
Komisija tvirtina, kad portfeliu grindžiamos SPP apima mokėjimus už išimtinumą. Ji primena, kad pagal minėtas SPP, jeigu atitinkamas OĮG arba MRTO iš anksto įdiegia konkuruojančią bendrosios paieškos paslaugą įrenginyje, kuris įtrauktas į iš anksto apibrėžtą ir sutartą portfelį, jis turi atsisakyti bet kokios pajamų dalies iš viso portfelio.
Tiek OĮG, tiek MRTO atveju Komisija pabrėžia, kad portfeliu grindžiamos SPP apėmė svarbų parduodamų mobiliųjų įrenginių segmentą.
Google
vidaus dokumentai patvirtina, kad portfeliu grindžiamų SPP tikslas buvo užtikrinti, kad
Google
patenkintų visus šių OĮG ir MRTO poreikius, susijusius su bendrosios paieškos paslaugomis šiems portfeliams priklausančiuose įrenginiuose. Šie dokumentai taip pat atskleidė, jog
Google
žinojo, kad tokia praktika gali kelti konkurencijos problemų (ginčijamo sprendimo 1195–1205 konstatuojamosios dalys).
2)

Dėl portfeliu grindžiamų SPP galimybės riboti konkurenciją
Ginčijamo sprendimo 1206 ir 1207 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodo, jog prielaidą, kad
Google
mokėjimai už išimtinumą yra piktnaudžiaujamojo pobūdžio, šioje byloje patvirtina jų galimybės riboti konkurenciją analizė, atsižvelgiant, be kita ko, į nacionalinių bendrosios paieškos paslaugų rinkų dalį, kurią aprėpė ginčijami veiksmai.
Pirmiausia Komisija mano, kad dėl portfeliu grindžiamų SPP atitinkami OĮG ir MRTO buvo mažiau skatinami iš anksto diegti konkuruojančias bendrosios paieškos paslaugas. Pirma, nesant portfeliu grindžiamų SPP, šie OĮG ir MRTO būtų buvę komerciškai suinteresuoti iš anksto diegti šias paslaugas bent jau dalyje savo
Google Android
įrenginių. Antra, konkuruojantys bendrosios paieškos paslaugų teikėjai negalėjo pasiūlyti tokio paties dydžio pajamų OĮG ir MRTO, kokias siūlė
Google
. Trečia, portfeliu grindžiamos SPP buvo viena iš priežasčių, dėl kurios OĮG ir MRTO susilaikė nuo konkuruojančių bendrosios paieškos paslaugų įdiegimo jų
Google Android
įrenginiuose (ginčijamo sprendimo 1208–1281 konstatuojamosios dalys).
Be to, Komisija teigia, kad dėl portfeliu grindžiamų SPP
Google
konkurentams tapo sunkiau patekti į nacionalines bendrosios paieškos paslaugų rinkas. Pirma, dėl šių mokėjimų OĮG ir MRTO buvo atgrasomi iš anksto diegti konkuruojančias bendrosios paieškos paslaugas. Antra, portfelio SPP apimtų didelę atitinkamų rinkų dalį. Trečia, konkuruojantys paslaugų teikėjai nebūtų galėję alternatyviais platinimo kanalais, pavyzdžiui, naudodami atsisiuntimą, kompensuoti konkurencinio pranašumo, kurį
Google
įgijo dėl ginčijamų veiksmų (ginčijamo sprendimo 1282–1312 konstatuojamosios dalys).
Galiausiai Komisija teigia, kad portfeliu grindžiamos SPP atgrasė nuo inovacijų, nes neleido pradėti prekiauti
Google Android
įrenginiais, kuriuose būtų iš anksto įdiegtos kitos bendrosios paieškos paslaugos nei
Google Search
. Jei tokių veiksmų nebūtų buvę, naudotojai būtų turėję didesnį pasirinkimą. Tokie veiksmai taip pat sumažino konkurentų paskatas kurti inovatyvias funkcijas, nes jie negalėjo naudotis papildomomis paieškos užklausomis ir gauti pajamų bei duomenų, reikalingų paslaugoms tobulinti, ir sumažino
Google
paskatas diegti inovacijas, nes jai nebebuvo daromas spaudimas konkuruoti nuopelnais. Be to, net jei šie veiksmai sutapo su
Google
bendrosios paieškos paslaugos tobulinimo laikotarpiu,
Google
neįrodė, kad šie veiksmai neturėjo įtakos konkuruojančių bendrosios paieškos paslaugų teikėjų paskatoms ir gebėjimui tobulinti savo paslaugas. Tai būtų leidę
Google
dar patobulinti savo paslaugas (ginčijamo sprendimo 1313–1322 konstatuojamosios dalys).
Be to, kaip matyti būtent iš ginčijamo sprendimo 1259 konstatuojamosios dalies, šiuo atveju Komisija nagrinėjo aptariamų veiksmų gebėjimą sukelti išstūmimo iš rinkos poveikį įmonėms, kurios buvo laikomos tokiomis pat produktyviomis kaip ir dominuojančioji įmonė. Paklausta apie tai per teismo posėdį, Komisija patvirtino, kad vertindama iš tiesų atsižvelgė į tokio hipotetinio konkurento požymius.
3)

Dėl objektyvių pateisinimų buvimo
Komisija taip pat atmeta
Google
nurodytus objektyvius pateisinimus. Taigi, pirma, portfeliu grindžiamos SPP nebuvo būtinos siekiant iš pradžių įtikinti OĮG ar MRTO parduoti
Google Android
įrenginius, nes 2011 m. sausio mėn.
Google Android
įrenginiai sudarė daugiau nei 40 % pasaulyje parduodamų išmaniųjų mobiliųjų įrenginių, ir kad SPP tikslas buvo ne pardavinėti
Google Android
įrenginius, o leisti, kad šiuose
Google Android
įrenginiuose būtų išimtinai įdiegta
Google
bendrosios paieškos paslauga“. Antra,
Google
neįrodė, kad portfeliu grindžiamos SPP buvo būtinos tam, kad ji galėtų susigrąžinti investicijas į
Android
. Jei nebūtų portfeliu grindžiamų SPP,
Google
vis vien galėtų gauti nemažai pajamų iš
Android
. Trečia,
Google
neįrodė, kad portfeliu grindžiamos SPP buvo būtinos, kad
Google Android
įrenginiai galėtų konkuruoti su
Apple
(ginčijamo sprendimo 1323–1332 konstatuojamosios dalys).
b)

Dėl portfeliu grindžiamų SPP ir su įrenginiais susietų SPP atskyrimo
Ginčijamame sprendime minimas reklamos pajamų pasidalijimas priklauso nuo to, ar
Google Search
bus išimtinai iš anksto įdiegta iš anksto nustatytuose į portfelį įtrauktuose įrenginiuose. Kitaip tariant, kiekvieno įtraukto įrenginio atveju OĮG ir ORM, norėdami gauti dalį
Google
pajamų iš reklamos, turi įvykdyti portfeliu grindžiamoje SPP nustatytas sąlygas.
Kaip Komisija pažymi ginčijamo sprendimo 197 konstatuojamojoje dalyje, vis dėlto nuo 2013 m. kovo mėn.
Google
ėmė portfeliu grindžiamas SPP laipsniškai keisti su įrenginiais susietomis SP. Pagal su įrenginiais susietą SPP, OĮG ir MRTO gaunama
Google
pajamų dalis priklauso nuo to, kiek parduodama įrenginių, kurie atitinka įpareigojimą iš anksto nediegti konkuruojančių bendrosios paieškos paslaugų. Taigi pagal su įrenginiais susietas SPP OĮG arba MRTO sudaroma galimybė siūlyti tam tikrus to paties tipo įrenginius, kuriuose siūloma išimtinai
Google
bendrosios paieškos paslauga, ir kitus įrenginius, kuriuose taip pat siūlomos konkuruojančios bendrosios paieškos paslaugos.
Taigi, priešingai pranešime apie prieštaravimus išdėstytai pozicijai, Komisija ginčijamame sprendime nekonstatavo, kad su įrenginiais susietos SPP, kurios buvo laipsniškai įvedamos likus daugiau kaip penkeriems metams iki sudarymo, savaime reiškė piktnaudžiavimą. Vis dėlto su įrenginiais susietos SPP išlieka dalimi faktinių aplinkybių, kuriomis remdamasi Komisija nagrinėjo išstūmimo iš rinkos poveikį, sukeltą veiksmų, dėl kurių
Google
buvo prieštaraujama ginčijamame sprendime (žr. šio sprendimo 448–452 punktus).
c)

Dėl pajamų pasidalijimo pagal portfeliu grindžiamas SPP
Pagal portfeliu grindžiamas SPP
Google
dalijasi dalimi pajamų iš reklamos mainais už išimtinį ir išankstinį
Google
Search
įdiegimą tam tikruose mobiliuosiuose įrenginiuose, priskiriamuose iš anksto apibrėžtam portfeliui.
Ginčijamo sprendimo 1240 konstatuojamojoje dalyje Komisija primena, kad šios SPP neapima pajamų iš paieškos užklausų, pateiktų mobiliuosiuose įrenginiuose per
Google
pradžios tinklalapį, ir
Google
tai aiškiai patvirtino atsakydama į Bendrojo Teismo prieš teismo posėdį pateiktą klausimą.
Kitaip tariant, portfeliu grindžiamos SPP apima pajamas iš reklamos, gautas už paieškos užklausas, pateiktas per
Google Search
,
Chrome
ir kitų mobiliojo interneto naršyklių URL įrankių juostą, jei
Google
paieškos variklis nustatytas kaip numatytasis. Šią išvadą patvirtina ginčijamo sprendimo 1234 ir 1240 konstatuojamųjų dalių aiškinimas kartu.
d)

Dėl įrodymų, kad mokėjimas už išimtinumą yra piktnaudžiavimas
Ginčijamame sprendime teigiama, kad portfeliu grindžiamų SPP tikslas – užtikrinti, kad
Google
turėtų išimtines teises iš anksto įdiegti bendrosios paieškos paslaugų programėles į mobiliuosius įrenginius. Dėl tokių veiksmų gaunamas rezultatas iš esmės tapatus vadinamųjų „lojalumo“ nuolaidų, daugiausia nagrinėtų byloje, kurioje buvo priimtas 2017 m. rugsėjo 6 d. Sprendimas Intel / Komisija (
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
), rezultatui. Šioje byloje nagrinėjamu atveju
Google
moka OĮG ir MRTO, kad užtikrintų išimtinį
Google Search
įdiegimą.
Šiomis aplinkybėmis, prieš vertinant
Google
argumentų, kuriais grindžiamas trečiasis ieškinio pagrindas, pagrįstumą, svarbu priminti principus, kuriais remiantis pagal SESV 102 straipsnį vertinami vadinamieji mokėjimai „už išimtinumą“.
Iš jurisprudencijos matyti, kad tokiu atveju, kai, kaip šioje byloje, kai įmonė, dėl kurios pradėta SESV 102 straipsnio taikymo procedūra ir kuri gali būti nubausta už piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi, per šią procedūrą tvirtina, kad jos elgesys negalėjo riboti konkurencijos ir, konkrečiai kalbant, sukelti išstūmimo iš rinkos poveikį, dėl kurio prieštaraujama, Komisija, siekdama įrodyti šios įmonės kaltę, turi išnagrinėti įvairias aplinkybes, leidžiančias įrodyti konkurencijos ribojimą dėl ginčijamų veiksmų (šiuo klausimu žr. 2017 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Intel / Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
ir
punktus).
Tokiu atveju Komisija ne tik privalo išnagrinėti, pirma, įmonės dominuojančios padėties reikšmę atitinkamoje rinkoje ir, antra, kokioje rinkos dalyje vykdomi ginčijami veiksmai, taip pat nagrinėjamos kainų nustatymo praktikos sąlygas ir tvarką, jos trukmę ir sumas, bet ir įvertinti, ar galėjo egzistuoti strategija, kuria siekta išstumti bent tokius pat produktyvius konkurentus. Be to, ginčijamo elgesio teigiamo ir neigiamo poveikio konkurencijai palyginimas gali būti atliktas tik išanalizavus bent tokių pat produktyvių konkurentų išstūmimo galimybę, neatsiejamą nuo nagrinėjamų veiksmų (2017 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Intel / Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
ir
punktai).
Siekiant įvertinti tam tikriems veiksmams būdingą gebėjimą išstumti konkurentus, kurie yra bent tokie pat produktyvūs, gali būti naudinga taikyti vadinamąjį tokio pat produktyvaus konkurento testą (
As Efficient Competitor Test
, toliau – AEC testas).
Šis testas susijęs su hipotetiškai tokiu pat produktyviu konkurentu, kuris tariamai taiko tas pačias kainas savo klientams kaip ir dominuojančią padėtį užimanti įmonė, ir kartu patiria tokias pat išlaidas kaip ši įmonė (šiuo klausimu žr. 2011 m. vasario 17 d. Sprendimo TeliaSonera Sverige,
C‑52/09
,
EU:C:2011:83
,
–
punktus). Be to, kad šis hipotetinis konkurentas galėtų būti laikomas „tokiu pat produktyviu“ kaip dominuojančią padėtį užimanti įmonė, jis taip pat turi būti patrauklus šios įmonės klientams ne tik kainos, bet ir pasirinkimo, kokybės ar naujovių požiūriu (šiuo klausimu žr. 2012 m. kovo 27 d. Sprendimo Post Danmark,
C‑209/10
,
EU:C:2012:172
,
punktą).
Šiuo testu, nurodytu „Įgyvendinimo prioritetų taikant [SESV 102] straipsnį dominuojančių įmonių piktnaudžiaujamam antikonkurenciniam elgesiui gairėse“ (
OL C 45, 2009, p. 7
, toliau – Gairės dėl piktnaudžiavimo išstūmimo iš rinkos poveikiu) siekiama atskirti veiksmus, kurių dominuojančią padėtį užimanti įmonė negali imtis, nuo veiksmų, kurie jai leidžiami. Taigi AEC kriterijus yra galima sistema analizuojant išstūmimo iš rinkos poveikį konkrečiu atveju ir nurodomą išstūmimo iš rinkos poveikį. Tačiau tai yra tik vienas iš veiksnių, į kuriuos galima atsižvelgti, pagal SESV 102 straipsnį nustatant antikonkurencinio išstūmimo iš rinkos buvimą remiantis kokybiniais ar kiekybiniais įrodymais.
Vis dėlto, kai, kaip šioje byloje nagrinėjamu atveju, taikomas AEC testas, jis turi būti taikomas griežtai. Šiuo klausimu, siekdama nustatyti, ar hipotetiškai toks pat produktyvus konkurentas dėl ginčijamų veiksmų gali būti išstumtas iš rinkos, Komisija turi išnagrinėti su sąnaudomis ir pardavimo kainomis susijusius ekonominius duomenis ir, be kita ko, patikrinti, ar dominuojančią padėtį užimanti įmonė taiko už patiriamas sąnaudas mažesnes kainas. Tačiau taikant šį metodą daroma prielaida, kad yra pakankamai patikimų duomenų. Kai tokių duomenų yra, Komisija privalo naudotis informacija apie pačios dominuojančios įmonės sąnaudas. Kad gautų reikiamus duomenis, Komisija turi tyrimo įgaliojimus. Be to, nesant patikimų duomenų apie šias sąnaudas, Komisija gali nuspręsti naudoti konkurentų sąnaudų duomenis arba kitus patikimus palyginamus duomenis.
Kalbant apie mokėjimus už išimtinumą, AEC testas skirtas įvertinti, ar hipotetiškai toks pat produktyvus kaip dominuojančią padėtį užimanti įmonė konkurentas būtų galėjęs taikyti tokius pačius arba didesnius mokėjimus. Šioje byloje nagrinėjamu atveju, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo, Komisija taikė AEC testą siekdama įvertinti, ar hipotetiškai bent toks pat veiksmingas
Google
konkurentas galėjo turėti strateginį ar ekonominį interesą gauti ginčytiną bendrosios paieškos paslaugų užklausų dalį, kurią apima portfeliu grindžiamos SP.
Šiuo klausimu reikėtų priminti, kad analizė, kurią Komisija atliko ginčijamame sprendime siekdama nustatyti antikonkurencinį su portfeliu siejamų SPP pobūdį, priklauso nuo dviejų aplinkybių, t. y. pirma, nuo šių veiksmų aprėpties tyrimo ir, antra, nuo jos taikyto AEC testo rezultatų.
Taigi
Google
argumentų, pateiktų pagrindžiant trečiąjį pagrindą, pagrįstumą reikia įvertinti atsižvelgiant būtent į šiuos pirminius aspektus.
Trečiąjį ieškinio pagrindą sudaro trys dalys. Pirmoje dalyje
Google
kritikuoja Komisiją dėl to, kad ji klaidingai nusprendė, jog į portfeliu grindžiamas SPP buvo įtraukta išimtinumo sąlyga. Antroje dalyje, išplėtotoje per teismo posėdį,
Google
teigia, kad ginčijamas sprendimas nemotyvuotas, nes Komisija nepagrindžia, kokiu mastu ribotą atitinkamos rinkos dalį apimantys veiksmai riboja konkurenciją. Trečioje dalyje
Google
teigia, kad Komisija tinkamai teisiškai ir faktiškai neįrodė, kad šios SPP yra antikonkurencinio pobūdžio.
2.

Dėl pirmos dalies, susijusios su SPP, siejamų su portfeliu, pobūdžiu
a)

Šalių argumentai
Google
teigia, kad Komisija negalėjo su portfeliu siejamų SPP kvalifikuoti kaip sutarčių dėl išimtinumo. Išimtinumo situacija, vertinant abstrakčiai, galėtų susiklostyti tik tuo atveju, jei būtų patenkinti visi kliento poreikiai. Vis dėlto, pirma, su portfeliu siejamos SPP nėra skirtos reglamentuoti OĮG ir MRTO poreikius, susijusius su bendrosios paieškos paslaugomis ne
Android
mobiliuosiuose įrenginiuose ar kompiuteriuose. Antra, su portfeliu siejamos SPP susijusios tik su vienu iš įėjimo į bendrosios paieškos paslaugas taškų. Pagal jas aiškiai reikalaujama, kad OĮG ir MRTO išlaikytų įėjimo taškus konkuruojančioms bendrosios paieškos paslaugoms. Trečia, su portfeliu siejamos SPP kai kuriems iš jų yra teritoriškai apribotos.
Komisija pažymi, kad su portfeliu siejamos SPP yra įvairių glaudžiai tarpusavyje susijusių veiksmų, už kuriuos ginčijamu sprendimu paskirtos sankcijos, „viršūnė“. Komisijos teigimu, tam, kad galėtų gauti dalį pajamų iš užklausų naudojant
Google
bendrosios paieškos paslaugą įrenginiuose su
Google
patvirtintomis
Android
versijomis, OĮG turėjo iš pradžių sudaryti SNĮ ir MPPS, o vėliau – su portfeliu siejamą SPP, kuri sustiprino SNĮ ir MPPS ribojamąsias galimybes. Be to, nė viena iš trijų
Google
nurodytų priežasčių, kuriomis remdamasi ji neigia, kad su portfeliu siejamos SPP yra sutartys dėl išimtinumo, neįtikina, nes visos šios priežastys susijusios su SPP aprėpties mastu, o ne su jų išimtiniu pobūdžiu.
b)

Bendrojo Teismo vertinimas
Pirma, kaip nurodo
Google
, išimtinumą lemia tai, kad įmonė blokuoja visus ar daugumą kliento poreikių. Jei rinkoje dominuojančią padėtį užimanti įmonė susaisto pirkėjus, kai jie prisiima įsipareigojimą arba pasižada išimtinai tik iš šios įmonės pirkti visą arba didžiąją dalį jiems reikalingos produkcijos, tai gali būti laikoma piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi, kaip tai suprantama pagal SESV 102 straipsnį, nesvarbu, ar toks įpareigojimas nustatytas be jokių papildomų sąlygų, ir ar už jo laikymąsi taikomos nuolaidos. Taip yra ir tuo atveju, kai dominuojančią padėtį užimanti įmonė, nesusiedama pirkėjų formaliu įsipareigojimu, pagal su pirkėjais sudarytas sutartis arba vienašališkai taiko nuolaidų už lojalumą sistemą, t. y. nuolaidas, susietas su sąlyga, kad klientas, beje, neatsižvelgiant į jo pirkimų dydį, įsigytų visą reikiamos produkcijos kiekį arba didžiąją jo dalį išimtinai iš dominuojančią padėtį rinkoje užimančios įmonės (žr. 1979 m. vasario 13 d. Sprendimo Hoffmann-La Roche,
85/76
,
EU:C:1979:36
,
punktą ir 2017 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Intel / Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
punktą).
Taigi siekiant įvertinti
Google
argumentą, kad Komisija klaidingai kvalifikavo portfeliu grindžiamas SPP kaip sutartis dėl išimtinumo, svarbu patikrinti, ar pagal šias sutartis
Google
klientai, t. y. OĮG ir MRTO galėjo, siekdami patenkinti visus savo poreikius arba didžiąją jų dalį, taip pat prašyti dominuojančios įmonės konkurentų prekių ar paslaugų.
Šioje byloje nagrinėjamu atveju, ir nedarant poveikio nacionalinių bendrosios paieškos paslaugų rinkų aprėpties nagrinėjimui, kuris yra šio ieškinio pagrindo trečios dalies dalykas, reikia konstatuoti, jog
Google
neginčija, kad su portfeliu siejamos SPP reiškė finansinę naudą, suteiktą OĮG ir MRTO su sąlyga, kad jie iš anksto neįdiegs jokios kitos bendrosios paieškos paslaugos nei
Google Search
visuose mobiliuosiuose įrenginiuose, įtrauktuose į iš anksto apibrėžtą portfelį. Be to, taip pat neginčijama, kad su portfeliu siejamos SPP buvo paskata aptariamiems OĮG ir MRTO, jeigu jie norėjo prekiauti išmaniaisiais mobiliaisiais įrenginiais, kuriuose įdiegta bendrosios paieškos paslauga, tenkinti savo poreikius iš
Google
ir išstumti
Google
konkurentus iš didelio šių įrenginių segmento (žr. ginčijamo sprendimo 1197 ir 1199 konstatuojamąsias dalis).
Antra,
Google
teigia, kad pagal portfeliu grindžiamas SPP nebuvo draudžiama prieiga prie konkuruojančių bendrosios paieškos paslaugų, kurios išliko prieinamos nepaisant išimtinio
Google Search
išankstinio įdiegimo. Tas pats pasakytina apie konkuruojančių programėlių atsisiuntimą arba tiesioginę prieigą per kitas mobiliojo interneto naršykles nei
Chrome
.
Šiuo klausimu iš pirmiau minėtos jurisprudencijos, susijusios su sutartimis dėl išimtinumo, matyti, kad išimtinumo sąvoka turi būti vertinama atsižvelgiant į dominuojančią padėtį užimančios įmonės klientų galimybę prašyti identiškų paslaugų iš šios įmonės konkurentų. Taigi išimtinumas vertinamas atsižvelgiant ne į naudotojų, o tik į dominuojančios įmonės klientų elgesį. Todėl
Google
argumentą, kad naudotojas galėtų pats naudotis su
Google Search
konkuruojančiomis bendrosios paieškos paslaugomis, parsisiųsdamas programėles ar kitas naršykles nei
Chrome
, reikia atmesti kaip neveiksmingą.
Trečia,
Google
nurodo, kad kai kurių portfeliu grindžiamų SPP geografinė aprėptis apsiribojo tam tikromis valstybėmis narėmis. Vis dėlto, kaip teisingai pažymi Komisija,
Google
neneigia, kad apimamos rinkos visos, vertinant pavieniui, yra nacionalinės bendrosios paieškos paslaugų rinkos. Tai, kad kai kurios portfeliu grindžiamos SPP gali būti taikomos tik ribotam skaičiui valstybių narių, neleidžia atmesti išimtinumo poveikio atitinkamose nacionalinėse rinkose.
Vadinasi,
Google
nepagrįstai teigia, kad Komisija padarė vertinimo klaidą konstatavusi, kad nagrinėjami mokėjimai buvo mokėjimai už išimtinumą.
3.

Dėl antrosios dalies, grindžiamos motyvavimo stoka
Per teismo posėdį
Google
tvirtino, kad ginčijamas sprendimas nepakankamai motyvuotas. Komisija niekaip nepagrindė, kokiu mastu veiksmai, kurie,
Google
teigimu, ribotai aprėpė atitinkamą rinką, gali riboti konkurenciją.
Šiuo klausimu reikėtų priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją SESV 296 straipsnyje reikalaujamas Sąjungos institucijų teisės aktų motyvavimas turi atitikti ginčijamo akto pobūdį bei aiškiai ir nedviprasmiškai atskleisti institucijos, kuri priėmė šį teisės aktą, argumentus, kad suinteresuotieji asmenys galėtų sužinoti jo priėmimo motyvus, o kompetentingas teismas – vykdyti kontrolę. Pareiga motyvuoti turi būti vertinama atsižvelgiant į konkrečios bylos aplinkybes, ypač akto turinį, nurodytų motyvų pobūdį ir asmenų, kuriems aktas skirtas, ar asmenų, su kuriais šis aktas tiesiogiai ir konkrečiai susijęs, suinteresuotumą gauti paaiškinimus. Motyvuojant nebūtina nurodyti visų svarbių faktinių ir teisinių aplinkybių, nes nustatant, ar akto motyvavimas atitinka SESV 296 straipsnio reikalavimus, turi būti atsižvelgiama ne tik į jo tekstą, bet ir priėmimo aplinkybes bei visas atitinkamą sritį reglamentuojančias teisės normas (2012 m. birželio 27 d. Sprendimo Microsoft / Komisija,
T‑167/08
EU:T:2012:323
,
punktas).
Vis dėlto pirmiausia reikėtų priminti, kad motyvai, dėl kurių Komisija nusprendė, kad su portfeliu siejamos SPP buvo piktnaudžiaujamojo pobūdžio, išdėstyti ginčijamo spendimo 1188–1336 konstatuojamosiose dalyse, kuriose nagrinėjamas su portfeliu siejamų SPP piktnaudžiaujamasis pobūdis. Šiuo klausimu, pateikdama tokius motyvus, Komisija ginčijamo sprendimo 1286–1304 konstatuojamosiose dalyse nagrinėjo, kiek ginčijami veiksmai apėmė nacionalines bendrosios paieškos paslaugų rinkas.
Atsižvelgdamas į tokius motyvus ir
Google
argumentus šiuo klausimu, pateiktus trečioje šio pagrindo dalyje, Bendrasis Teismas mano, kad
Google
galėjo veiksmingai ginčyti Komisijos analizę šiuo klausimu ir kad, be to, Bendrasis Teismas gali įvertinti jos pagrįstumą.
Vadinasi,
Google
prieštaravimą, grindžiamą motyvavimo stoka, reikia atmesti kaip nepagrįstą.
4.

Dėl trečios dalies, susijusios su konkurencijos ribojimo konstatavimu
Google
teigia, kad ginčijamame sprendime, atsižvelgiant į visas svarbias aplinkybes, nebuvo tinkamai išanalizuota vienintelė išankstinio įdiegimo sąlyga, įtraukta į portfeliu grindžiamas SPP, siekiant nustatyti jos sukeliamą išstūmimo iš rinkos poveikį.
Pirma, ginčijamame sprendime neatsižvelgiama į tai, kad ginčijami veiksmai aprėpia nedidelę rinkos dalį, ir į tai, kad jų poveikis nereikšmingas. Antra, ginčijamame sprendime klaidingai įvertinta portfeliu grindžiamų SPP galimybė išstumti hipotetiškai bent tokius pat produktyvius konkurentus, ypač pastarųjų gebėjimą jas kompensuoti. Trečia, ginčijamame sprendime neatsižvelgiama į aptariamų mokėjimų skyrimo sąlygas, dėl kurių vartotojai galėjo laisvai naudotis konkurentų paslaugomis. Ketvirta, Komisija neatliko pagrįstos priešingos padėties analizės.
a)

Dėl portfeliu grindžiamų SPP aprėpties ir įtakos
1)

Ginčijamas sprendimas
Kaip nurodyta ginčijamame sprendime, Komisija nusprendė, kad su portfeliu siejamos SPP apėmė „didelę“ nacionalinių bendrosios paieškos paslaugų rinkų dalį (ginčijamo sprendimo 1286 konstatuojamoji dalis).
Pirma, kad pagrįstų šią išvadą, Komisija nurodo, kad su portfeliu siejamos SPP buvo sudaromos su pagrindiniais OĮG, prekiaujančiais išmaniaisiais
Google Android
telefonais, ir su pagrindiniais MRTO, veikusiais Europos rinkoje. Komisijos teigimu, 2011–2012 m. atitinkami OĮG Europos rinkoje pardavė beveik 80–90 %
Google Android
įrenginių. Atsižvelgdama ir į tai, kad 2011–2012 m.
Google Android
įrenginiai sudarė 56 % visų parduotų mobiliųjų įrenginių, Komisija daro išvadą, kad su portfeliu siejamos SPP apėmė [40–50] % visų tuo laikotarpiu Europoje parduotų išmaniųjų telefonų. Komisija šiuo klausimu patikslina, kad neįtraukė visų MRTO pagal jų portfeliu grindžiamas SPP parduotų išmaniųjų telefonų, nes, kalbant apie du MRTO, į kuriuos atsižvelgta, jie sudarė tik labai mažą minėtų pardavimų dalį (ginčijamo sprendimo 1287–1289 punktai ir 1376 išnaša).
Antra, Komisija pažymi, kad paieškos užklausų, atliktų iš visų mobiliųjų įrenginių naudojant
Google Search
, dalis 2012–2014 m. labai išaugo ir EEE sudarė beveik [30–40] % visų
Google
užklausų (ginčijamo sprendimo 1290 konstatuojamoji dalis).
Trečia, Komisija nurodo, kad nuo 2013 m. su portfeliu siejamos SPP buvo imtos keisti su įrenginiais susietomis SPP, kurios 2013 ir 2014 m. apėmė beveik [50–60] % ir beveik [60–70] %
Google Android
įrenginių. Komisija taip pat pažymi, kad
Google Search
buvo nustatyta kaip numatytoji
Apple
naršyklėje
Safari
visuose
iPhone
telefonuose. Taigi
Google Search
buvo iš anksto įdiegta arba nustatyta kaip numatytoji naršyklėje daugumoje likusių mobiliųjų įrenginių ar AK (ginčijamo sprendimo 1291–1293 ir 1298 konstatuojamosios dalys).
Ketvirta, paieškų užklausų dalis iš
Google Android
įrenginių atitinkamai sudarė [10–20] % ir [10–20] % visų
Google Search
užklausų 2013 m. ir 2014 m. EEE (ginčijamo sprendimo 1294 konstatuojamoji dalis; nėra prieinami 2011 ir 2012 m. duomenys).
Penkta, atsakydama į
Google
argumentą dėl minimalios su portfeliu siejamų SPP „įtakos“, turint omenyje tam tikrus duomenis, į kuriuos atsižvelgta pranešime apie prieštaravimus, susijusius su konkuruojančių bendrosios paieškos paslaugų teikėjų galimybe pasiekti tą patį mokėjimų, kurie buvo teikiami aptariamiems OĮG ar MRTO, lygį (žr. ginčijamo sprendimo 1225–1271 konstatuojamąsias dalis), Komisija nurodo, kad nors
Google
ši „įtaka“ atrodė minimali, vis dėlto ji buvo reikšminga šioms paslaugoms, visų pirma todėl, kad paieškos užklausos, nurodytos atliekant minėtą analizę, būtų buvusios „dideliu papildomų užklausų kiekiu“ joms bendrosios paieškos vystymui svarbiu metu, t. y. pereinant nuo bendrosios paieškos AK prie bendrosios paieškos mobiliuosiuose įrenginiuose (ginčijamo sprendimo 1299–1302 konstatuojamosios dalys). Komisija taip pat teigia, kad tai, jog ginčijami veiksmai aprėpė reikšmingą nacionalinių bendrosios paieškos rinkų dalį, yra akivaizdu iš tos aplinkybės, kad aptariamos paieškos pobūdis leido gauti vertingus buvimo vietos duomenis, kurie galėjo pagerinti bendrosios paieškos paslaugą ir padidinti iš to gaunamas reklamos pajamas (ginčijamo sprendimo 1298 konstatuojamoji dalis).
2)

Šalių argumentai
Google
pažymi, jog ginčijamo sprendimo 1286, 1287 ir 1295 konstatuojamosiose dalyse Komisija teigia, kad portfeliu grindžiamos SPP „aprėpia didelę dalį atitinkamų nacionalinių bendrosios paieškos paslaugų rinkų“, nes šios SPP buvo taikomos „reikšmingiausiems OĮG“, platinantiems
Google Android
įrenginius, ir „EEE veikiantiems pagrindiniams MRTO“. Atliekant šį vertinimą nebuvo atsižvelgiama į ginčijamų veiksmų aprėptį. Iš tiesų tinkama su portfeliu siejamų SPP aprėpties analizė priklauso nuo paieškos užklausų, priskirtinų
Google Android
įrenginiams, dalies ir nuo to, kokiai
Google Android
įrenginių daliai buvo taikomos portfeliu grindžiamos SP.
Google
ieškinio 262 punkte nurodo, kad vidutiniškai, arba, atsižvelgiant į šiuo klausimu Komisijos pateiktas pastabas dubliko 172 punkte, portfeliu grindžiamos SPP nurodomo piktnaudžiavimo laikotarpiu aprėpė tik [0–5] % nacionalinių bendrosios paieškos „rinkų“. Pagal ginčijamo sprendimo 353 konstatuojamąją dalį, šios „rinkos“ apėmė „AK ir išmaniajame telefone atliekamas paieškas“, o portfeliu grindžiamos SPP, kurios buvo taikomos tik kai kuriems išmaniesiems telefonams, aprėpė tik nedidelę atitinkamu laikotarpiu atliktų užklausų dalį. Be to, daug OĮG ir MRTO niekada nebuvo pasirašę portfeliu grindžiamos SP. Vadinasi, vidutinė [0–5] % aprėptis 2011–2014 m. nesuteikia pagrindo daryti išvados, kad dėl šių SPP konkurentams tapo „labai sunku arba neįmanoma“ patekti į atitinkamas rinkas. Be to, toks rodiklis taip pat būtų gerokai mažesnis už rinkos aprėpties rodiklį, siejamą su veiksmais, kurie kitose bylose buvo pripažinti piktnaudžiavimu (39, 40 arba 85 %).
Atsakydama į Komisijos kritiką, kad
Google
naudojo parduotų, o ne naudojamų įrenginių duomenis,
Google
teigia, kad pačiame ginčijamame sprendime, nustatant rinkos aprėpties rodiklį, buvo remiamasi parduotais įrenginiais.
Google
priduria, kad net ir patikslinus jos skaičiavimus ir įtraukus naudojamus prietaisus, darant prielaidą, kad kiekvienas parduotas įrenginys tarnauja maždaug dvejus metus, poveikis aprėpčiai išlieka minimalus.
Be to,
Google
nurodo, kad, remiantis ginčijamo sprendimo 1226 konstatuojamąja dalimi, konkuruojančios paieškos paslaugos būtų galėjusios gauti ne daugiau kaip [0–5] % užklausų
Google Android
įrenginiuose, kuriems taikomas pajamų pasidalijimas, jei jų programėlė būtų buvusi iš anksto įdiegta greta
Google Search
programėlės. Taigi, turint omenyje rinkas, į kurias atsižvelgta, ir pačios Komisijos vertinimu, portfeliu grindžiamų SPP poveikis bendrosios paieškos užklausų dalims EEE kiekvienais nurodomo pažeidimo metais buvo labai mažas.
Vadinasi, atsižvelgiant į tai, kad ginčijamų portfeliu grindžiamų SPP aprėptis buvo nedidelė ir jų poveikis nereikšmingas, priežastys, dėl kurių buvo padaryta išvada, kad vienintelės išankstinio įdiegimo sąlygos aprėptis buvo „reikšminga“, neturėtų būti pripažintos pagrįstomis.
Komisija iš esmės teigia, kad
Google
nurodoma portfeliu grindžiamų SPP aprėptis nesusilpnintų ginčijamame sprendime padarytos išvados dėl šios aprėpties svarbos dėl jame nurodytų priežasčių.
Visų pirma metinių pardavimų negalima prilyginti įrenginių, kurie buvo portfeliu grindžiamų SPP dalykas, skaičiui, neatsižvelgus į vis dar naudojamų įrenginių pardavimus ankstesniais metais. Be to,
Google
poveikio apskaičiavimas be papildomo paaiškinimo grindžiamas ginčytina [0–5] % rinkos dalimi, o ne ginčytina 22,5 % rinkos dalimi, kurią konkurentas galėtų pasiekti, jei jo paieškos paslauga būtų nustatyta kaip numatytoji iš anksto įdiegtoje mobiliojo interneto naršyklėje, išskyrus
Chrome
.
VDZ teigia, kad rinkos aprėpties laipsnis neturi reikšmės, nes, kai rinkoje dominuojama, konkurenciją reikėtų saugoti dar labiau. Šiomis aplinkybėmis portfeliu grindžiamos SPP padėjo sustiprinti
Google
dominuojančią padėtį, neleidžiant OĮG siūlyti naudotojams daugialypę prieglobą.
3)

Bendrojo Teismo vertinimas
Reikia pažymėti, kad kai, kaip šioje byloje nagrinėjamu atveju, atitinkama įmonė per administracinę procedūrą, remdamasi patvirtinančiais įrodymais, teigia, kad šios įmonės nulemti išimtinumą apimantys veiksmai negalėjo riboti konkurencijos ir juo labiau daryti išstūmimo poveikį, dėl kurio prieštarauja Komisija, Komisija privalo, be kita ko, išnagrinėti kokioje rinkos dalyje buvo vykdomi ginčijami veiksmai (šiuo klausimu žr. 2017 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Intel / Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
ir
punktus).
Tokia analizė leidžia nustatyti nagrinėjamiems veiksmams priskiriamą atitinkamos rinkos blokavimo poveikį siekiant, be kita ko, nustatyti, kuri rinkos dalis yra apsaugota nuo konkurencijos dėl išimtinumo, kuris yra suteikiamas nagrinėjamais mokėjimais.
Iš ginčijamo sprendimo 1286 konstatuojamosios dalies aiškiai matyti, jog Komisija nusprendė, kad portfeliu grindžiamos SPP, kurias
Google
sudarė su kai kuriais OĮG ir MRTO, apėmė reikšmingą nacionalinių bendrosios paieškos paslaugų rinkų dalį EEE.
Iš ginčijamo sprendimo taip pat matyti, kad šios skirtingos rinkos apima visų rūšių bendrąją paiešką iš visų rūšių įrenginių, įskaitant ne
Android
mobiliuosius įrenginius ir AK (pavyzdžiui, žr. ginčijamo sprendimo 353 konstatuojamąją dalį).
Kaip šiuo klausimu teigia
Google
, iš įvairių pavyzdžių iš ankstesnės Komisijos praktikos matyti, jog ji laikė, kad reikšminga atitinkamos rinkos aprėptis yra nuo 39 % iki 85 %.
Vis dėlto šioje byloje nagrinėjamu atveju ginčijamų veiksmų aprėptis, kurią Komisija laikė reikšminga, yra gerokai mažesnė už tą, kuri anksčiau buvo pripažįstama Komisijos praktikoje. Remiantis šiuo tikslu
Google
pateiktais duomenimis, ji yra 5 % mažesnė už Komisijos apibrėžtą rinką.
Nors Komisija teigia, kad
Google
ieškinyje ir vėliau dublike pateikta aprėptimi nagrinėjamu pažeidimo laikotarpiu naudotų įrenginių, kuriuos apėmė portfeliu grindžiamos SPP, skaičius nuvertinamas, iš
Google
pateiktų duomenų ir paaiškinimų šiuo klausimu vis dėlto galima daryti išvadą, kad
Google
skaičiavimai yra įtikinami.
Taip yra dar ir todėl, kad Komisija nenurodė, nors pagal šio sprendimo 679 punkte nurodytą jurisprudenciją ji privalo tai padaryti, kaip ji pati vertintų portfeliu grindžiamų SPP aprėpties rodiklį įvairiose rinkose, kurias Komisija pati laikė reikšmingomis savo analizei.
Akivaizdu, jog konstatuojant, kad portfeliu grindžiamos SPP apėmė reikšmingą nacionalinių bendrosios paieškos paslaugų rinkų dalį EEE, ginčijamame sprendime pateikti Komisijos argumentai susiję arba tik su vienu įvairių atitinkamų rinkų segmentu, t. y. bendrosios paieškos užklausų iš išmaniojo mobiliojo įrenginio segmentu, arba su aspektais, neturinčiais nieko bendro su ginčijamų veiksmų poveikiu tose rinkose.
Pirma, Komisija ginčijamo sprendimo 1287–1289 konstatuojamosiose dalyse pažymi, kad portfeliu grindžiamomis SPP iš esmės susaistomi reikšmingiausi OĮG (Komisija jų nurodo tris) ir MRTO (Komisija jų nurodo keturis) EEE ir kad šios OĮG saistančios sutartys apėmė [40–50] % visų 2011 m. ir 2012 m. Europoje parduotų išmaniųjų telefonų. Vis dėlto tokie teiginiai neleidžia patvirtinti teiginio dėl reikšmingos nacionalinių bendrosios paieškos paslaugų rinkų aprėpties portfeliu grindžiamų SPP atveju. Šie teiginiai parodo tik tai, kad buvo paveiktas tik vienas šių rinkų segmentas, t. y. mobiliosios paieškos segmentas. Dar svarbiau tai, kad šią dalį reikia vertinti santykinai, nes, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 1288 konstatuojamosios dalies, OĮG parduodamų
Google
Android
išmaniųjų telefonų dalis, kurią apėmė portfeliu grindžiamos SPP, 2011–2014 m. laipsniškai mažėjo nuo [70–80] % 2011 m. iki [5–10] % 2014 m.
Tiesa, iš ginčijamo sprendimo 1292 konstatuojamosios dalies matyti, kad nuo 2013 m., kai
Google Android
mobiliųjų telefonų, kuriems buvo taikomos portfeliu grindžiamos SPP, dalis labai sumažėjo,
Google
portfeliu grindžiamas SPP laipsniškai pakeitė su įrenginiais susietomis SP. Komisija pažymi, kad šios su įrenginiais susietos SPP apėmė [50–60] % ir [60–70] % 2013 ir 2014 m. parduotų
Google Android
mobiliųjų įrenginių. Vis dėlto nepaneigiama, kad galimai antikonkurencinio elgesio, apimančio išimtinumą, aprėptis iš esmės negali būti nustatyta atsižvelgiant į elgesį, kuris pats nelaikomas antikonkurenciniu. Jis taip pat nėra svarbus vertinant portfeliu grindžiamų SPP aprėpties rodiklį, nes nuo 2013 m. jos buvo pradėtos laipsniškai keisti su įrenginiais susietomis SPP.
Antra, ginčijamo sprendimo 1290 ir 1297 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodo, kad 2012–2014 m. bendrosios paieškos užklausų per
Google
Search
visuose mobiliuosiuose įrenginiuose nuolat daugėjo ir 2014 m. jos sudarė [30–40] % visų
Google
užklausų EEE. Vis dėlto ši išvada įrodo ne neva didelę portfeliu grindžiamų SPP aprėptį nacionalinėse bendrosios paieškos paslaugų rinkose, o tik
Google
Search
kaip įėjimo taško mobiliuosiuose įrenginiuose svarbą pačiai
Google
.
Trečia, ginčijamo sprendimo 1293–1298 konstatuojamosiose dalyse Komisija neva didelę nacionalinių bendrosios paieškos paslaugų rinkų aprėptį pagal portfeliu grindžiamas SPP motyvuoja išvada, kad
Google
Search
yra nustatyta kaip numatytoji
Safari
naršyklėje, įdiegtoje
Apple
parduodamuose mobiliuosiuose įrenginiuose. Vis dėlto, kaip nurodo
Google
, jos sutartis su
Apple
nėra įtraukta į portfeliu grindžiamas SPP, nurodomas ginčijamame sprendime.
Ketvirta, ginčijamo sprendimo 1294 konstatuojamojoje dalyje Komisija pastebi, kad paieškos užklausų dalis iš
Google Android
mobiliųjų įrenginių atitinkamai sudarė [10–20] % ir [10-20] % visų
Google Search
užklausų, atliktų atitinkamai 2013 ir 2014 m. Vis dėlto ši išvada, priešingai, nepatvirtina neva didelės nacionalinių bendrosios paieškos paslaugų rinkų aprėpties. Išties, darant prielaidą, kad 2013 m. ir 2014 m. portfeliu grindžiamos SPP apėmė visus
Google Android
mobiliuosius įrenginius, nors taip nebuvo, ir kad nacionalinėse bendrosios paieškos paslaugų rinkose
Google
priklausė visos rinkos dalys, teorinė portfeliu grindžiamų SPP aprėptis nacionalinėse bendrosios paieškos paslaugų rinkose 2013 m. ir 2014 m. negalėjo viršyti atitinkamai [10–20] % ir [10–20] % nacionalinių bendrosios paieškos paslaugų rinkų. Komisija be išlygų pripažino šio grynai teorinio apskaičiavimo rezultatą atsakydama į Bendrojo Teismo prieš teismo posėdį pateiktą klausimą.
Šiomis aplinkybėmis atitinkamų rinkų, kuriuos apėmė ginčijami veiksmai, dalis negali būti pripažinta reikšminga.
Tiesa, atsakydama į
Google
argumentą dėl minimalaus portfeliu grindžiamų SPP „poveikio“ atsižvelgiant į tam tikrus duomenis, į kuriuos atsižvelgta pranešime apie prieštaravimus, kiek tai susiję su konkuruojančių bendrosios paieškos paslaugų teikėjų galimybe pasiekti aptariamų OĮG ir MRTO skirtų mokėjimų lygį (žr. ginčijamo sprendimo 1225–1271 konstatuojamąsias dalis), Komisija nurodo, kad nors šis „poveikis“ pačiai
Google
atrodė „minimalus“, šioms paslaugoms jis vis dėlto buvo reikšmingas, visų pirma todėl, kad remiantis šia analize nurodytos paieškos užklausos būtų joms sudariusios „reikšmingą papildomų užklausų dalį“ svarbiu bendrosios paieškos plėtojimo laikotarpiu, kai nuo bendrosios paieškos AK buvo pereinama prie bendrosios paieškos mobiliuosiuose įrenginiuose (ginčijamo sprendimo 1299–1302 konstatuojamosios dalys). Komisija, atsakydama į dar vieną argumentą, tvirtina, kad reikšmingą bendrosios paieškos paslaugų rinkų aprėpties ginčijamais veiksmais pobūdį parodo tai, kad aptariamos paieškos rūšis leido gauti vertingus vietos nustatymo duomenis, kurie galėjo pagerinti bendrosios paieškos paslaugą ir iš to gaunamas reklamos pajamas (ginčijamo sprendimo 1298 konstatuojamoji dalis).
Vis dėlto, remiantis ginčijamame sprendime pateiktais motyvais, kurie buvo išnagrinėti pirmiau, tokių pastabų nepakanka įrodyti, kad ginčijami veiksmai apėmė reikšmingas atitinkamų rinkų dalis.
Būtų buvę kitaip, jei Komisija būtų pasirinkusi teigti, kad, nepaisant ginčijamais veiksmais apimamos atitinkamų rinkų dalies, kuri nėra reikšminga, segmentas, kurį apėmė šie veiksmai, arba net tik šioje byloje aptariami OĮG ir MRTO buvo tiek strategiškai reikšmingi, kad dėl šiems veiksmams būdingo blokavimo poveikio su
Google
konkuruojančios bendrosios paieškos paslaugos galėjo būti išstumtos iš atitinkamų rinkų, bet Komisija to neteigė. Taip šios konkuruojančios paslaugos būtų netekusios pakankamos galimybės konkuruoti nuopelnais patekdamos į tas rinkas arba besiplėsdamos jose tuo laiku, kai
Google
ir jos konkurentams, pavyzdžiui,
Microsoft
, buvo svarbu spręsti iššūkius, susijusius su perėjimu nuo bendrosios paieškos AK prie bendrosios paieškos mobiliuosiuose įrenginiuose.
Tai ginčijamame sprendime neįrodyta, nes jo skyriuje, kuris pradedamas teiginiu, kad
Google
argumentai šiuo klausimu nedaro poveikio jos išvadai dėl to, kad portfeliu grindžiamos SPP apima reikšmingą nacionalinių bendrosios paieškos paslaugų rinkų dalį, Komisija tai padarė tik bendrais bruožais ir nepakankamai motyvuotai (žr. ginčijamo sprendimo 1295 konstatuojamąją dalį).
Iš visos analizės, susijusios su tuo, kokią rinkos dalį apėmė portfeliu grindžiamos SPP, matyti, kad ginčijamo sprendimo 1286 konstatuojamojoje dalyje ši aprėptis buvo klaidingai kvalifikuota kaip „reikšminga“. Taigi į šią klaidą turi būti atsižvelgta vertinant pačių portfeliu grindžiamų SPP piktnaudžiaujamąjį pobūdį.
Be to, būtina išnagrinėti
Google
argumentus, kad Komisija suklydo vertindama sąlygas, kuriomis portfeliu grindžiamų SPP suteiktą konkurencinį pranašumą galėtų kompensuoti bent toks pat veiksmingas konkurentas.
b)

Dėl portfeliu grindžiamų SPP kompensavimo
1)

Ginčijamas sprendimas
Ginčijamame sprendime Komisija nurodo, kad konkuruojanti bendrosios paieškos paslauga negalėjo kompensuoti pajamų iš reklamos, kurių OĮG ir MRTO būtų gavę, jei greta
Google Search
būtų iš anksto įdiegta konkuruojanti programėlė. Pirmiausia Komisija remiasi toliau nurodytais duomenimis (ginčijamo sprendimo 1225‐1271 konstatuojamosios dalys).
Visų pirma, Komisijos nuomone, konkuruojančiai bendrosios paieškos paslaugai, jei jos programėlė būtų iš anksto įdiegta greta
Google Search
, galėtų tekti ne daugiau kaip [0–5] % paieškos užklausų mobiliajame įrenginyje. Komisijos teigimu, ši ginčytina dalis padidėtų iki 22,5 %, jei OĮG ir MRTO ne tik iš anksto įdiegtų konkuruojančią programėlę, bet ir nustatytų konkuruojantį paieškos variklį kaip numatytąjį kitoje mobiliojoje interneto naršyklėje nei
Chrome
.
Pirma, Komisija pabrėžia, kad pagal MPPS su
Google Search
konkuruojanti programėlė galėtų būti iš anksto įdiegta tik kaip
Google Search
paieškos papildymas, o ne vietoj jos. Kai kurių OĮG ir
Google
darbuotojų teigimu, kyla painiavos ir dėl reikalavimo pagal MPPS nustatyti
Google
paieškos variklį kaip numatytąjį kitose mobiliosiose interneto naršyklėse nei
Chrome
. Jei
Google
paieškos variklis būtų nustatytas kaip numatytasis visose mobiliojo interneto naršyklėse, geriausia, ko galėjo tikėtis konkuruojančios paslaugos teikėjai, buvo tai, kad jos mobilioji programėlė būtų iš anksto įdiegta greta
Google Search
.
Antra, Komisija pateikia išsamią informaciją apie ginčytinos dalies apskaičiavimą, kai greta
Google Search
iš anksto įdiegiama konkuruojanti paieškos programa. Pirma, ji atsižvelgia į naudojant visas konkuruojančias bendrosios paieškos paslaugas AK atliktų paieškos užklausų procentinę dalį (12 %) 2011–2014 m. ir pritaiko šią procentinę dalį prielaidai dėl paieškos užklausų, atliktų mobiliajame įrenginyje. Ji taip pat atsižvelgia į
Google
paieškos užklausų, atliktų per
Google Search
, dalį [30–40] %. Taigi ginčijama dalis atitinka [0–5] % iš šios programėlės gautų paieškos užklausų. Taip yra todėl, kad pagal MPPS bet kuri konkuruojančios paieškos paslaugos programėlė tokiu atveju turi būti iš anksto įdiegta greta
Google Search
. Komisijos nuomone, ši procentinė dalis yra palanki
Google
.
Trečia, Komisija išsamiai apibūdina ginčytinos dalies apskaičiavimą tuo atveju, kai konkuruojantis paieškos variklis yra nustatytas kaip numatytasis kitoje mobiliojo interneto naršyklėje nei
Chrome
, t. y. 22,5 %. Ši procentinė dalis gaunama sudėjus ginčytiną paieškos užklausų per mobiliąją programėlę dalį [0–5] % ir paieškos užklausų, kurias
Google
gauna per mobiliosios interneto naršyklės URL juostą, dalį [10–20] %.
Toliau Komisija pažymi, kad OĮG ir MRTO gavo nuo [0–20] % iki [30–50] %
Google
reklamos pajamų, kurias apėmė portfeliu grindžiamos SPP.
Galiausiai, Komisijos teigimu, portfeliu grindžiamos SPP apėmė tik reklamos pajamas, gautas iš [70–80] %
Google
paieškos užklausų. Komisija pabrėžia, kad portfeliu grindžiamos SPP nėra susijusios su pajamomis iš
Google
pradžios tinklalapio.
Antra, atsižvelgdama į šiuos įrodymus, Komisija teigia, kad konkuruojanti bendrosios paieškos paslauga nebūtų galėjusi kompensuoti prarastų pajamų iš visų įrenginių, kuriuos apėmė portfeliu grindžiamos SP. Komisija nagrinėja du skirtingus scenarijus, kurie skiriasi priklausomai nuo to, ar pagal MPPS yra prievolė nustatyti
Google
paieškos variklį kaip numatytąjį kitose mobiliosiose interneto naršyklėse, ar ne.
Viena vertus, nagrinėdama scenarijų, kai tokio įpareigojimo nėra, Komisija pirmiausia teigia, kad norėdamas konkuruoti su [30–40] % pajamų dalimi, konkuruojančios paslaugos teikėjas turėtų atsisakyti daugiau nei 100 % savo pajamų iš reklamos. Komisija priduria, kad norėdamas konkuruoti su [10–20] % pajamų dalimi, konkuruojančios paslaugos teikėjas turėtų atsisakyti daugiau nei [70–80] % pajamų iš reklamos. Ši procentinė dalis sumažėja iki [50–60] %, jei
Google
dalytųsi [10–20] % pajamų iš reklamos, ir iki [30–40] %, jei
Google
dalytųsi [10–20] % pajamų iš reklamos. Šių skirtumų priežastis yra ta, kad nors
Google
dalijasi beveik [70–80] % savo pajamų iš reklamos, konkuruojančios paslaugos teikėjas, priklausomai nuo ginčijamos dalies, galėtų dalytis ne daugiau kaip 22,5 % tokių pajamų.
Komisija taip pat pabrėžia, kad šis apskaičiavimas taikomas tik tuo atveju, jei esama konkuruojančių paslaugų, kai dalijamasi [10–20] % pajamų ne mažiau kaip [70–80] % mobiliųjų įrenginių, kuriuos apima portfeliu grindžiamos SPP, kai dalijamasi [10–20] % pajamų ne mažiau kaip [50–60] % mobiliųjų įrenginių, ir kai dalijamasi [10–20] % pajamų ne mažiau kaip [30–40] % mobiliųjų įrenginių. Dalijantis [30–40] % pajamų kompensacija bet kuriuo atveju nebūtų įmanoma.
Iš anksto įdiegti konkuruojančias bendrosios paieškos paslaugas į daug mobiliųjų įrenginių būtų praktiškai sudėtinga, ypač tokias, kurios skirtos mažesnei vartotojų grupei, pavyzdžiui,
Seznam
paslaugą, skirtą čekų kalba kalbantiems vartotojams. Padėtį papildomai apsunkintų tai, kad tikėtina, jog konkuruojančios bendrosios paieškos paslaugos galėtų būti iš anksto įdiegtos tik naujuose, o ne jau naudojamuose mobiliuosiuose įrenginiuose. Kuo daugiau
Google Android
mobiliųjų įrenginių apyvartoje, tuo didesnės pajamų dalies konkuruojančių paslaugų teikėjai turėtų atsisakyti, kad kompensuotų portfeliu grindžiamas SPP.
Kita vertus, tuo atveju, jei būtų taikomas reikalavimas nustatyti
Google Search
kaip numatytąją programėlę kitoje iš anksto įdiegtoje mobiliojoje interneto naršyklėje nei
Chrome
, Komisijos teigimu, neliktų jokių abejonių. Kad kompensuotų
Google
dalijimąsi bent [10–20] % pajamų iš reklamos, konkuruojančios paslaugos teikėjas turėtų pasiūlyti daugiau nei 100 % šių pajamų. Be to, papildomas suvaržymas būtų susijęs su konkuruojančios programėlės išankstiniu įdiegimu tikėtinai ribotame kiekyje mobiliųjų įrenginių, kuriuos apima portfeliu grindžiamos SPP.
2)

Šalių argumentai
Google
teigia, kad dėl mažos portfeliu grindžiamų SPP rinkos aprėpties, dėl atviros naudotojų prieigos prie konkurentų ir dėl galimybės tokiems pat produktyviems konkurentams pasiekti
Google
mokėjimus pagal portfeliu grindžiamas SPP klaidinga manyti, kad šios portfeliu grindžiamos SPP galėjo išstumti tokius pat produktyvius konkurentus iš rinkos. Remiantis pačiame ginčijamame sprendime pateikta analize, tokie pat produktyvūs ar net mažiau produktyvūs konkurentai būtų galėję savo mokėjimus prilyginti mokėjimams pagal portfeliu grindžiamas SP.
Pirma,
Google
tvirtina, kad dėl daugumos portfeliu grindžiamų SPP buvo gaunama [10–20] % pajamų iš paieškos, o didesni nei [20–30] % mokėjimai buvo itin reti. Tačiau iš ginčijamame sprendime, ypač jo 1243 konstatuojamojoje dalyje pateiktų skaičiavimų matyti, kad tokie pat produktyvūs (ar net mažiau produktyvūs) konkurentai galėtų kompensuoti portfeliu grindžiamas SPP, pagal kurias buvo siūlomi ne didesni nei [20–30] % mokėjimai. Ginčijamame sprendime konkrečiai nurodyta, kad „už OĮG ar ORM, gavusius [20–30] % pajamų už portfelį dalį iš
Google
, konkuruojančios bendrosios paieškos paslaugos teikėjas būtų turėjęs pasiūlyti daugiau nei [70–80] % savo pajamų“. Taigi ginčijamame sprendime teigiama, kad konkurentai galėtų kompensuoti portfeliu grindžiamas SPP, kartu išlaikydami maždaug [30–40] % maržą iš paieškų, atliktų įrenginiuose, kuriuos apima SP. Ši marža sudarytų [60–70] %, atsižvelgiant į [10–20] %
Google
pajamų pasidalijimo mokėjimų.
Vis dėlto ginčijamo sprendimo 1246 konstatuojamojoje dalyje nurodoma, kad konkurentai nebūtų gavę jokios pajamų dalies už paieškos paslaugas iš įrenginių, kuriems taikomos SPP, kai
Google
pajamų pasidalijimo mokėjimai pasiektų [40–50] % lygį, tačiau tai būtų susiję tik su dviem MRTO. Joks kitas partneris negavo tokio dydžio pajamų pasidalijimo mokėjimo. Sutartis su vienu iš šių dviejų MRTO buvo sudaryta dar prieš
Google
tampant neva dominuojančia įmone, ir buvo nutraukta likus beveik metams iki pažeidimo, dėl kurio prieštaraujama, o sutartis su antruoju MRTO apėmė tik tam tikras EEE valstybes nares, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 208 ir 209 konstatuojamųjų dalių. Kadangi portfeliu grindžiamų SPP aprėptis apskritai buvo labai maža, šių dviejų portfeliu grindžiamų SPP aprėptis būtų buvusi dar mažesnė. Todėl ginčijamame sprendime negalėjo būti nustatytas tikėtinas šių sutarčių daromas išstūmimo iš rinkos poveikis.
Antra,
Google
tvirtina, kad ginčijamame sprendime atliekant konkurentų gebėjimo pasiekti mokėjimus pagal portfeliu grindžiamas SPP analizę padaryta įvairių klaidų, todėl yra klaidinga ir išvada, kad konkuruojanti bendrosios paieškos paslauga nebūtų galėjusi kompensuoti OĮG ar MRTO prarastų
Google
mokėjimų pagal atitinkamas SP.
Iš tiesų marža, kurią konkuruojančios paieškos paslaugos teikėjas galėtų pasiekti, kartu pasiekdamas
Google
pajamų dalies mokėjimus, priklauso nuo užklausų dalies, kurią toks pat produktyvus ir patrauklus konkurentas gali tikėtis gauti, kai jo programėlė iš anksto įdiegiama šalia
Google
, nuo įrenginių, kuriuose OĮG ar MRTO būtų pasirengęs iš anksto įdiegti konkuruojančią paslaugą, dalies ir nuo tokio pat produktyvaus konkurento išlaidų. Šiais aspektais ginčijamame sprendime padaryta klaidų, kurias ištaisius būtų įrodyta, kad konkurentai būtų galėję aplenkti
Google
mokėjimus pagal portfeliu grindžiamas SPP, įskaitant SPP, pagal kurias siūloma [40–50] % pajamų dalis.
Pirma, toks pat produktyvus konkurentas galėjo gauti daugiau nei 12 % paieškos užklausų iš
Google Search
programėlės, jei kartu būtų įdiegta ir konkuruojanti paieškos programa. Pavyzdžiui, teigiama, kad nurodomo piktnaudžiavimo laikotarpiu
Seznam
Čekijoje gavo iki 26 % metinių bendrosios paieškos užklausų AK. Todėl toks pat patrauklus ir produktyvus konkurentas galėtų gauti bent 26 % bendrosios paieškos užklausų.
Antra, toks pat produktyvus konkurentas galėjo gauti užklausas per savo pradžios tinklalapį ir gauti pajamų per šį įėjimo tašką, kuriomis būtų galima dalytis. Nors
Google
tokiomis pajamomis nesidalija, bent toks pat produktyvus konkurentas galėtų ją aplenkti, dalydamasis tokiomis pajamomis.
Trečia, toks pat produktyvus konkurentas galėjo gauti papildomų užklausų per numatytuosius mobiliosios interneto naršyklės nustatymus, o pagal MPPS tai nedraudžiama. Ginčijamame sprendime cituojami trijų OĮG pareiškimai neįrodo, kad OĮG neteisingai suprato MPPS sąlygas. Bet kuriuo atveju šis klausimas turėtų būti vertinamas remiantis objektyviomis MPPS sąlygomis, o ne nesusipratimais. Be to, šie pareiškimai neleidžia teigti, kad OĮG negalėjo nustatyti kitos naršyklės kaip numatytosios arba nustatyti kitos paieškos paslaugos kaip numatytosios kitų naršyklių URL juostoje. Iš kitų dokumentų matyti, kad pagal MPPS OĮG galėjo laisvai nustatyti konkuruojančias paieškos paslaugas naršyklėse kaip numatytąsias, ir šie dokumentai patvirtinta, jog OĮG suprato, kad taip yra. Taigi ginčijamame sprendime pernelyg sureikšminamas
Google
SPP neva daromas išstūmimo iš rinkos poveikis.
Ketvirta, ginčijamame sprendime nepaaiškinta, kodėl toks pat produktyvus konkurentas galėjo iš anksto įdiegti programėles tik nedaugelyje OĮG prietaisų, ar kodėl tam tikras OĮG nebūtų galėjęs iš anksto įdiegti dubliuojančių programėlių vienuose, bet ne kituose įrenginiuose, ar kodėl konkuruojančios programėlės negalėjo būti iš anksto įdiegtos įrenginiuose, kurie jau buvo parduoti per laikotarpį, kai buvo taikomos SP.
Penkta, ginčijamame sprendime pervertintos
Google
išlaidos ir todėl sumažinta marža, kurią toks pat produktyvus konkurentas galėtų pasiekti, kartu pasiekdamas
Google
mokėjimų lygį pagal portfeliu grindžiamas SP.
Google
nuomone, toks pat produktyvus konkurentas būtų galėjęs pritraukti bent [30–40] % paieškos užklausų, jei jo paslauga būtų iš anksto įdiegta greta
Google
ir nustatyta kaip numatytoji. Jam būtų reikėję užsitikrinti išankstinį įdiegimą visą portfelį sudarančiuose įrenginiuose ir patirti vos [5–10] % išlaidų. Dėl to jis galėjo aplenkti
Google
mokėjimus pagal portfeliu grindžiamas SPP, o jo marža galėjo siekti nuo [10–20] % pagal SPP, kai mokėjimai sudarytų [40–50] %, iki [70–80] % pagal SPP, kai mokėjimai sudarytų [10–20] %.
Savo ruožtu Komisija pažymi, kad, pirma, analizė dėl tokių pat produktyvių konkurentų negalėjimo kompensuoti
Google
mokėjimų, yra tik vienas iš veiksnių, kuriais remiantis galima nustatyti, ar portfeliu grindžiamos SPP gali riboti konkurenciją. Be to, AEC testo taikymas būtų netinkamas tuo atveju, kai dėl rinkos struktūros tokio pat produktyvaus konkurento atsiradimas tampa praktiškai neįmanomas.
Komisija taip pat mano, kad šioje byloje nagrinėjamu atveju būtų nerealu neatsižvelgti į
Google
dominuojančią padėtį bendrosios paieškos srityje, nes ši padėtis padidina sverto efektą, kuriuo naudojasi
Google
, sudarydama portfeliu grindžiamas SPP su OĮG ir ORM. Svarbūs yra ir
Google
motyvai sudaryti SPP, ir jų tikslas užtikrinti, kad OĮG ir MRTO iš
Google
patenkintų visus savo poreikius, susijusius su bendrosios paieškos paslaugomis į atitinkamą portfelį įtrauktuose įrenginiuose.
Antra, dėl portfeliu grindžiamų SPP vertinimo Komisija pabrėžia, kad SPP ir MPPS OĮG nustatyti apribojimai nebuvo vienodi. Šiuo klausimu ginčijamame sprendime pažymima, kad
Google Android
įrenginyje yra keletas paieškos pradžios taškų, kurie jau sukonfigūruoti
Google
naudai pagal MPPS, pavyzdžiui, įpareigojimas iš anksto įdiegti
Google Search
programėlę įrenginio pagrindiniame ekrane ir iš anksto įdiegti
Google Chrome
, kurioje
Google
nustatyta kaip numatytoji bendrajai paieškai.
Tokiomis aplinkybėmis
Google
mokėjo OĮG arba MRTO nuo [0–10] % iki [30–40] %
Google
grynųjų pajamų iš reklamos, gautų iš
Google
paieškos į nustatytą portfelį įtrauktuose įrenginiuose naudojant
Google
Search
programėlę,
Chrome
URL juostą ir visų kitų mobiliojo interneto naršyklių URL juostą. Šie mokėjimai priklausė nuo OĮG arba MRTO gebėjimo išlaikyti išimtinumą, t. y. kad jie neįdiegs jokios į
Google Search
panašios paslaugos jokiame į portfelį įtrauktame įrenginyje.
Komisija taip pat primena, kad OĮG buvo neaišku, ar pagal MPPS OĮG nebuvo leidžiama nustatyti kitos bendros paieškos paslaugos kaip numatytosios naršyklėje, kurią šie OĮG taip pat galėjo būti iš anksto įdiegę greta
Chrome
. Kai kurie OĮG suprato, jog pagal jų MPPS buvo reikalaujama, kad
Google
bendroji paieškos paslauga taptų numatytąja paslauga visuose įėjimo taškuose į jų portfelį įeinančiuose įrenginiuose. Vis dėlto, siekdama nustatyti, ar konkuruojanti bendrosios paieškos paslauga galėtų pasiekti
Google
mokėjimus, Komisija padarė
Google
naudingą prielaidą, kad MPPS nenustatyta tokio apribojimo. Taigi
Google
argumentai šiuo klausimu yra nereikšmingi.
Trečia, kritikuodama ginčijamo sprendimo motyvus,
Google
kaip atspirties tašku pirmiausia remiasi tarpiniu skaičiavimo etapu ir neatsižvelgia į paskesnę analizę, susijusią su ribota įdiegimo apimtimi, kurią konkurentas galėjo tikėtis pasiekti. Šiomis pastabomis neleidžia suabejoti kritika dėl portfeliu grindžiamų SPP, sudarytų su dviem
Android
MRTO partneriais.
Antra, dėl
Google
argumento, kuriuo ši įmonė siekia paneigti 12 % kriterijaus, pagrįsto bendra konkurentų užimama dalimi AK bendrosios paieškos užklausų srityje, tinkamumą, nes šis kriterijus neatspindi dalies, kurią galėtų įgyti konkurentas, Komisija primena, kad jos atliktas konkurentų gebėjimo pasiekti
Google
mokėjimus vertinimas buvo palankus
Google
. Komisija taip pat atmeta visus
Google
argumentus šiuo klausimu.
Trečia, kalbant apie
Google
argumentą, kad konkurentai dalijosi pajamomis, gautomis per jų pradžios tinklalapius, Komisijos nuomone, būtų naivu manyti, kad šie konkurentai sutiktų dalytis pajamomis, kuriomis
Google
nesidalytų pagal savo pačios sudarytas SP.
Ketvirta, ginčijamame sprendime aiškiai paaiškinta, kodėl mažai tikėtina, kad konkuruojančios paieškos paslaugos būtų buvusios įdiegtos visuose OĮG asortimento įrenginiuose, kokį poveikį turės išankstinis
Google Search
programėlės įdiegimas jau parduotuose įrenginiuose, kodėl konkuruojanti bendrosios paieškos paslauga negali kompensuoti
Google
mokėjimų, nepaisant didėjančio naujų įrenginių pardavimo, ir kodėl OĮG nebuvo linkę sudaryti SPP su keliais konkuruojančių paslaugų teikėjais, kad kompensuotų
Google
mokėjimus.
Penkta,
Google
argumentas dėl išlaidų yra neveiksmingas, jei Bendrasis Teismas pritartų Komisijos argumentams dėl to, kad analizė, susijusi su tuo, kad konkurentas negali atitikti portfeliu grindžiamų SPP sąlygų, yra teisinga. Bet kuriuo atveju šie argumentai nebūtų pagrįsti, visų pirma dėl to, kad į
Google
apskaičiuotas sąnaudas neįtraukta dalis jos pastoviųjų išlaidų, ypač mokslinių tyrimų ir plėtros (MTTP) išlaidų.
3)

Bendrojo Teismo vertinimas
Google
kritikuoja Komisiją dėl išvados, kad konkuruojančios įmonės negalėjo kompensuoti nuostolių, kurių patirtų OĮG ir MRTO, jei nuspręstų greta
Google Search
iš anksto įdiegti konkuruojančią bendrosios paieškos programėlę.
Kad padarytų šią išvadą, Komisija, be kita ko, taikė AEC testą, bet
Google
ginčija jo rezultatus, naudotą metodiką ir kiekybines prielaidas. Taigi reikia išnagrinėti
Google
nurodomas klaidas, atsižvelgiant į šio sprendimo 639–645 punktuose nurodytus principus.
i)

Dėl hipotetiškai tokio pat produktyvaus konkurento patiriamų išlaidų
Kaip teigia
Google
, ginčijamo sprendimo 1265 ir 1266 konstatuojamosiose dalyse Komisija pervertina
Google
išlaidas ir todėl nepakankamai įvertina maržą, kurią konkuruojančios paieškos paslaugos teikėjas galėtų pasiekti, jei jo programėlė būtų iš anksto įdiegta greta
Google Search
.
Google
teigimu, Komisija daro klaidingą prielaidą, kad
Google
išlaidos prilygsta [10–20] % jos pajamų iš reklamos ir kad, norėdamas konkuruoti su
Google
, hipotetiškai bent toks pat produktyvus konkurentas turėtų pasilaikyti sau bent [10–20] % pajamų iš reklamos. Vis dėlto
Google
patirtos išlaidos, reikšmingos atliekant AEC testą, veikiau siektų [0–10] %. Užuot dariusi prielaidas dėl
Google
išlaidų, Komisija galėjo nesunkiai gauti tikslią informaciją, jei būtų paprašiusi jos finansinių duomenų.
Komisija tvirtina, kad išlaidų klausimas nėra svarbus. Tokiam pat produktyviam konkurentui
Google
priskiriama galimybė atskaityti tik [0–10] %, o ne [10–20] % išlaidų būtų nepakankama ginčijamame sprendime atliktos analizės rezultatams pakeisti.
Google
neįrodė priešingai ir, kaip teigiama ginčijamo sprendimo 1267 konstatuojamojoje dalyje, nuslėpė faktą, kad konkuruojančios bendrosios paieškos paslaugos teikėjas taip pat turėtų padengti dalį savo pastoviųjų išlaidų, visų pirma MTTP išlaidų.
Be to, prieštaravimas dėl to, kad nebuvo atsižvelgta į „svarbią ir prieinamą informaciją“, Komisijos nuomone, yra nepagrįstas.
Google
nepateikė prie ieškinio pridėtų duomenų per administracinę procedūrą.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad hipotetiškai bent toks pat produktyvus konkurentas yra toks, kuris, kaip Komisija nurodo ginčijamo sprendimo 1259 konstatuojamojoje dalyje, turi bent jau tokį patį pajėgumą gauti pajamų ir patiria tokias pačias išlaidas kaip ir dominuojančią padėtį užimanti įmonė. Šis reikalavimas taip pat įtrauktas į Gaires dėl piktnaudžiavimo išstūmimo poveikiu. Šių gairių 25 punkte Komisija iš esmės nurodo, kad, siekdama nustatyti, ar hipotetiškai bent toks pat produktyvus konkurentas galėtų būti išstumtas iš rinkos dėl kainų nustatymo praktikos, ji nagrinėja, be kita ko, ekonominius duomenis, susijusius su dominuojančios įmonės išlaidomis, jei tokie duomenys yra prieinami.
Išlaidos, į kurias reikia atsižvelgti, turi tiesioginį poveikį maržai, kurią konkurentas, hipotetiškai bent toks pat produktyvus kaip
Google
, greičiausiai pasiliktų sau, jei turėtų mokėti mokėjimus už išimtinumą, kad kompensuotų, kaip šiuo atveju, už portfeliu grindžiamas SP. Kuo mažesnės išlaidos, kurias reikia padengti, tuo didesnė tikimybė, kad hipotetiškai bent toks pat produktyvus konkurentas galės pasilikti sau didesnę maržą ir dėl to pasidalyti didesnėmis pajamomis.
Be šios įžanginės pastabos, pirmiausia reikėtų pažymėti, jog ginčijamo sprendimo 1265 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodo, kad
Google
, „atsakydama į antrąjį raštą, kuriame išdėstytos faktinės aplinkybės, pripažino, kad jos vadinamosios „veiklos“ išlaidos sudarė [10–20] % ir kad iš esmės konkurentas, hipotetiškai bent toks pat produktyvus kaip
Google
, turėtų patirti tokio paties dydžio išlaidas.
Žinoma, atsakyme į antrąjį raštą, kuriame išdėstytos faktinės aplinkybės,
Google
pripažįsta, kad dokumente, kuriuo remiasi Komisija, t. y. portfeliu grindžiamoje SPP, sudarytoje su OĮG, yra eilutė dėl „veiklos išlaidų“, kurios, kaip nurodoma, yra [10–20] %. Vis dėlto reikėtų konstatuoti, jog
Google
taip pat aiškiai nurodė, kad Komisijos nurodyta procentinė dalis neatitiko atitinkamų išlaidų, į kurias būtų atsižvelgta pagal AEC testą, nes tai turėtų būti papildomos išlaidos.
Google
informavo Komisiją, kad ši procentinė dalis nesusijusi su išlaidomis, kurias turėtų patirti hipotetiškai bent toks pat veiksmingas konkurentas. Ji atitiko tik pajamų dalies, kuria dalijamasi su kitu kontrahentu, sumažėjimą, kuris buvo išreikštas tik bendrąja, o ne grynąja verte. Šią pastabą
Google
pateikė atsakyme į pirmąjį raštą, kuriame išdėstytos faktinės aplinkybės.
Taigi Komisija, neiškraipydama
Google
atsakymo į raštą, kuriame išdėstytos faktinės aplinkybės, negali teigti, jog
Google
netiesiogiai sutiko, kad tokia procentinė dalis būtų įtraukta nustatant atitinkamas išlaidas pagal AEC testą.
Antra,
Google
savo atsakyme į antrąjį raštą, kuriame išdėstytos faktinės aplinkybės, pabrėžė, kad Komisija turi atlikti tinkamą tyrimą, kad tiksliai nustatytų atitinkamas išlaidas. Konkrečiai
Google
priekaištavo, kad Komisija nusprendė, jog išlaidos, į kurias reikia atsižvelgti atliekant AEC testą, yra [10–20] %, nes ši procentinė dalis nustatyta remiantis trečiosios šalies pateiktais dokumentais, o ne iš atsakymo į tiesiogiai
Google
skirtą prašymą pateikti informaciją.
Iš Gairių dėl piktnaudžiavimo išstūmimo poveikiu 25 punkto aišku, kad Komisija, jei įmanoma, turi atsižvelgti į dominuojančios įmonės ekonominius duomenis, taigi Komisija šioje byloje nagrinėjamu atveju neatliko tinkamo išlaidų tyrimo.
Be to, nors, kaip nurodo Komisija,
Google
pati nepateikė tokių duomenų per administracinę procedūrą, jos negalima už tai kritikuoti.
Pareiga įrodyti piktnaudžiavimą tenka Komisijai, atsižvelgiant į galimus pateisinimus, kuriuos atitinkama įmonė gali pateikti (2017 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Intel / Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
–
punktai). Todėl šioje byloje nagrinėjamu atveju Komisija negalėjo remtis vien tik trečiosios šalies perduotame dokumente esančiais duomenimis ir dėl jų nepasitikslinti su
Google
, prireikus pateikdama prašymą pateikti informaciją.
Trečia, iš ginčijamo sprendimo 1266 konstatuojamosios dalies matyti, kad Komisija pripažįsta papildomų išlaidų svarbą taikant AEC testą šioje byloje, nes ji pažymi, kad
Google
atskaitytos „veiklos išlaidos“ yra su paieškos užklausomis susijusių pajamų procentinė dalis, todėl iš esmės jos yra artimos tokioms išlaidoms.
Vis dėlto reikia pažymėti, kad šiuo klausimu Komisija remiasi tik spėlionėmis ir nenurodo tikslesnių
Google
duomenų. Šis aspektas yra ypač svarbus, nes Bendrajame Teisme
Google
pateikti duomenys, susiję su papildomomis išlaidomis, į kurias atsižvelgtina taikant AEC testą, buvo [0–10] %. Kaip teisingai nurodo
Google
, negalima atmesti, kad, jei hipotetiškai tokiam pat produktyviam konkurentui tektų padengti tik [0–10] % išlaidų, jis galėtų paprasčiau kompensuoti portfeliu grindžiamas SPP, nei įžvelgė Komisija.
Šiomis aplinkybėmis Komisija negali remtis vien
Google
argumentų neveiksmingumu, Bendrajame Teisme teigdama, kad, atsižvelgus į mažesnę procentinę dalį, AEC testo rezultatai liktų nepakitę, ir kad
Google
neteigia priešingai.
Darytina išvada, kad
Google
nuoroda į gerokai mažesnę procentinę dalį nei ta, kurią Komisija naudojo ginčijamame sprendime, tai, kad Komisija neatliko papildomo tyrimo, ir kadangi ginčijamame sprendime šiuo klausimu nebuvo nurodyta su tuo susijusių išsamių motyvų, gali sukelti abejonių dėl Komisijos taikyto AEC testo teisingumo ir pagrįstumo.
ii)

Dėl pajamų, kuriomis galėtų pasidalyti hipotetiškai toks pat produktyvus konkurentas
Google
teigimu, Komisija nepagrįstai neatsižvelgė į dalį paieškos užklausų, kurias konkuruojanti įmonė galėjo gauti per savo paieškos variklio pradžios tinklalapį. Nors
Google
nesidalytų pajamomis iš reklamos, gautomis iš paieškos užklausų savo pradžios tinklalapyje, konkuruojančios įmonės, kurios yra bent tokios pat produktyvios, galėjo nuspręsti dalytis šiomis pajamomis ir taip konkuruoti su
Google
. Ginčijamo sprendimo 1264 konstatuojamojoje dalyje Komisija atmeta šią galimybę, tačiau nepateikia tinkamų motyvų.
Šiuo klausimu pirmiausia reikia pažymėti, kad
Google
ginčija tik vieną iš dviejų motyvų, kuriais remdamasi Komisija atmetė šią galimybę. Ginčijamo sprendimo 1264 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymi, kad konkuruojančių bendrosios paieškos paslaugų teikėjai nesidalytų pajamomis iš reklamos, gautomis iš paieškos užklausų, pateiktų jų paieškos variklių pradžios tinklalapyje, nes, pirma,
Google
nesidalija šiomis pajamomis ir, antra, šios pajamos gaunamos neatsižvelgiant į jokią sutartį dėl pajamų pasidalijimo su OĮG ir ORM.
Google
argumento negalima pripažinti pagrįstu. Vertinant, ar veiksmai gali išstumti hipotetiškai tokį pat produktyvų konkurentą, reikia atsižvelgti į pajamas, kuriomis dalijasi dominuojančią padėtį užimanti įmonė. Priešingu atveju būtų vertinamas dominuojančią padėtį užimančios įmonės elgesio poveikis mažiau produktyviam konkurentui, nes, siekdamas konkuruoti, šis konkurentas turėtų dalytis papildomu pajamų šaltiniu.
Be to, ginčijamo sprendimo 1264 konstatuojamojoje dalyje nurodyto antrojo motyvo pakanka, kad atliekant AEC testą šioje byloje nagrinėjamu atveju nebūtų atsižvelgiama į tokias pajamas. Sutarties dėl pajamų pasidalijimo logika – skatinti OĮG ir MRTO teikti pirmenybę paieškoms, pavyzdžiui, per mobiliąją programėlę ar kitą įėjimo tašką. Vis dėlto OĮG ir MRTO neturi jokios galimybės skatinti naudotojų patiems lankytis konkuruojančio paieškos variklio pradžios tinklalapyje, nepaisant galimai sudarytų sutarčių.
Taigi šis argumentas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
iii)

Dėl paieškos užklausų dalies, dėl kurios galėjo varžytis hipotetiškai bent toks pat produktyvus konkurentas
Google
teigia, kad reikėtų iš naujo įvertinti maržą, kurią konkuruojančios įmonės būtų galėjusios pasilikti, kad galėtų pasipriešinti portfeliu grindžiamoms SPP, ją padidinant. Taip yra todėl, kad ginčijamo sprendimo 1234 konstatuojamojoje dalyje nurodyta ginčytina paieškos užklausų dalis turėjo būti didesnė.
Google
taip pat primygtinai pabrėžia, kad pagal MPPS OĮG ar MRTO niekaip nebuvo kliudoma nustatyti konkuruojančios paieškos paslaugos kaip numatytosios iš anksto įdiegtoje kitoje nei
Chrome
mobiliojo interneto naršyklėje. Komisija pažymi, kad ginčijamame sprendime naudojami duomenys yra palankūs
Google
. Ji taip pat nurodo, kad MPPS taikymo sritis buvo dviprasmiška, ir OĮG ir MRTO elgesys tai atspindi.
Šiuo klausimu pirmiausia reikia pažymėti, kad ne visi OĮG ir MRTO vienodai vertino MPPS taikymo sritį. Kaip Komisija pažymi ginčijamo sprendimo 1229 ir 1230 konstatuojamosiose dalyse, kai kurie, bet ne visi OĮG ir MRTO aiškino MPPS taip, kad pagal jas buvo draudžiama konkuruojančią bendrosios paieškos paslaugą nustatyti kaip numatytąją kitoje mobiliojo interneto naršyklėje nei
Chrome
.
Ši išvada turi poveikį ginčijamame sprendime Komisijos pateiktiems motyvams. Jei paieškos užklausų dalis yra ginčytina, kaip konkuruojančių bendrosios paieškos paslaugų pradžios tašką įtraukiant konkuruojančios bendrosios paieškos variklio nustatymą kaip numatytojo trečiosios šalies naršyklėje, Komisija ginčijamo sprendimo 1243 konstatuojamojoje dalyje tarpiniu analizės etapu iš esmės daro išvadą, kad konkurentas, kuris yra hipotetiškai bent toks pat produktyvus kaip
Google
, galėtų kompensuoti beveik visas portfeliu grindžiamas SP. Vis dėlto Komisija pati kvestionuoja šią išvadą ginčijamo sprendimo 1244 konstatuojamojoje dalyje, nes ji kaip į papildomą parametrą, kurį
Google
taip pat ginčija šioje byloje, įtraukė ribotą dalį išankstinio įdiegimo, kurią praktiškai gali gauti konkuruojančios bendrosios paieškos paslaugos teikėjas.
Priešingai, jei atsižvelgiama tik į vieną įėjimo tašką, t. y. į konkuruojančios programėlės išankstinį įdiegimą greta
Google Search
, Komisija tarpiniu analizės etapu ginčijamo sprendimo 1253 konstatuojamojoje dalyje prieina prie išvados, kad konkurentas, hipotetiškai bent toks pat produktyvus kaip
Google
, negali kompensuoti portfeliu grindžiamų SP. Taigi šiomis aplinkybėmis svarbu išspręsti klausimą, ar atliekant AEC testą buvo atsižvelgta į įvairias MPPS interpretacijas.
Neaiškumas ar abejonė, kuri, kaip šioje byloje, susijusi su sutartinės prievolės taikymo sritimi, atliekant baudžiamojo pobūdžio tyrimą, kurį užbaigus gali būti skiriama bauda, turi būti aiškinama įmonės, kuriai prieštaraujama, naudai, nes antraip šiai įmonei tektų prisiimti su šia abejone susijusią naštą (šiuo klausimu žr. 2012 m. lapkričio 22 d. Sprendimo E.ON Energie / Komisija,
C‑89/11 P
,
EU:C:2012:738
,
ir
punktus).
Taigi Komisija, taikydama AEC kriterijų, galėjo remtis tik tokia prielaida, kad dalis, dėl kurios buvo galima varžytis, apėmė ir dalį, nulemtą išankstinio konkuruojančios programėlės įdiegimo greta
Google Search
, ir dalį, nulemtą konkuruojančios paieškos paslaugos nustatymo kaip numatytosios kitoje nei
Chrome
mobiliojo interneto naršyklėje.
Antra,
Google
kritikuoja Komisiją už tai, kad ji nustatė per mažą hipotetiškai bent tokio pat produktyvaus konkurento mobiliuosiuose įrenginiuose atliekamų paieškos užklausų dalį, dėl kurios buvo galima varžytis.
Google
teigimu, toks konkurentas galėtų sau užsitikrinti daugiau nei 12 % naudotojų paieškos užklausų, pateiktų per
Google Search
.
Iš pradžių reikėtų priminti, kad 12 % paieškos užklausų dalis, dėl kurios buvo galima varžytis kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 1234 konstatuojamosios dalies, atitinka dalį, dėl kurios galėjo varžytis visi konkuruojančių bendrosios paieškos paslaugų teikėjai, tenkančią bendrosios paieškos užklausoms AK EEE. Iš tiesų Komisija dalį, dėl kurios buvo galima varžytis, susijusią su bendrosios paieškos užklausomis AK, pritaikė bendrosios paieškos užklausų daliai mobiliuosiuose įrenginiuose, dėl kurios buvo galima varžytis. Pagal šią dalį Komisija nustatė maksimalią bendrosios paieškos užklausų dalį, kurią konkuruojantis bendrosios paieškos paslaugos teikėjas daugiausia galėtų pasilikti sau, jei jo programėlė būtų iš anksto įdiegta greta
Google Search
.
Grįsdama savo teiginius,
Google
nurodo, kad, pirma, visų konkuruojančių bendrosios paieškos paslaugų teikėjų bendrosios paieškos užklausų dalis AK, dėl kurios galima varžytis, yra minimali.
Google
teigimu, tai reiškia, kad konkuruojančios bendrosios paieškos paslaugos teikėjai nėra hipotetiškai bent tokie pat produktyvūs konkurentai. Ji taip pat atkreipia dėmesį, kad nacionalinėse rinkose, kuriose konkuruojančioms paslaugoms tenka didelė dalis, pavyzdžiui, kaip Čekijoje
Seznam
, dalis, dėl kurios galima varžytis, yra didesnė. Antra, Komisija neva neatsižvelgė į tai, kad aptariamu laikotarpiu
Bing
buvo nustatyta kaip numatytoji beveik visuose AK.
Šiuo klausimu, viena vertus, argumentas, susijęs su
Bing
nustatymu kaip numatytosios beveik visuose AK, negali būti pripažintas pagrįstu. Komisija teigia, ir
Google
to neginčija, kad bylai reikšmingu laikotarpiu, t. y. 2011–2014 m.,
Bing
nebuvo nustatyta kaip numatytoji visuose AK. Šiuo laikotarpiu
Microsoft
privalėjo leisti pasirinkti naudotojams.
Kita vertus,
Google
nurodo, kad nustatydama 12 % paieškos užklausų dalį, dėl kurios buvo galima varžytis, Komisija nesirėmė ta dalimi, dėl kurios galėjo varžytis konkurentas, kuris hipotetiškai yra bent toks pat produktyvus kaip
Google
. Priešingai, Komisija taikė tą dalį, dėl kurios faktiškai galėjo varžytis visi konkuruojančių bendrosios paieškos paslaugų AK teikėjai, o šios paslaugos buvo galimai mažiau efektyvios. Dėl šios klaidos visas Komisijos taikytas AEC testas tampa niekinis.
Paieškos užklausų dalies, dėl kurios galima varžytis, nustatymas, kaip teisingai nurodo
Google
, grindžiamas motyvavimo klaida ir iškreiptu AEC testo suvokimu.
Pirma, tai, kad Komisija nusprendė remtis bendrosios paieškos užklausų dalimi, dėl kurios faktiškai varžėsi visi konkuruojančių bendrosios paieškos paslaugų AK teikėjai, neleidžia pakankamai tvirtai teigti, kad hipotetiškai bent toks pat produktyvus konkurentas būtų galėjęs varžytis tik dėl tokios pat dalies mobiliuosiuose įrenginiuose. Šiuo atveju atsižvelgimas į dalis, dėl kurių buvo faktiškai varžomasi AK, negalėjo būti pagrindas taikant AEC testą, kuris skirtas patikrinti bendrosios paieškos užklausų dalį mobiliuosiuose įrenginiuose, dėl kurios galėtų varžytis konkurentas, hipotetiškai bent toks pat produktyvus kaip
Google
.
Antra, kai kurių nacionalinių bendrosios paieškos paslaugų rinkų, ypač Čekijos Respublikos rinkos dalis, dėl kurios varžosi kai kurie konkurentai, pavyzdžiui,
Seznam
, yra daug didesnė nei ginčijamame sprendime Komisijos nurodyta dalis.
Google
nurodo, ir Komisija to neginčija, kad pažeidimo laikotarpiu
Seznam
gavo iki 26 % bendrosios paieškos užklausų AK.
Be to, tai, kad nustatant 12 % paieškos užklausų dalį, dėl kurios galima varžytis, atsižvelgiama į dalį, dėl kurios Čekijoje varžėsi
Seznam
, neleidžia daryti išvados, kad hipotetiškai bent toks pat produktyvus konkurentas negalėtų kaip
Seznam
Čekijoje varžytis dėl didesnės paieškos užklausų dalies EEE. Jau vien tai, kad kai kuriose nacionalinėse bendrosios paieškos paslaugų rinkose
Google
patiria didesnę konkurenciją, verčia abejoti tokio procentinio dydžio teisingumu.
Trečia, tai, kad tik
Google
galėjo naudotis savo įtakos rinkoje pranašumais siekdama tobulinti ir siūlyti tikslią paslaugą, neleidžia neabejotinai atmesti galimybės, kad konkurentas, kuris hipotetiškai būtų bent toks pat produktyvus, ypač paslaugų kokybės ir inovacijų požiūriu, galėtų varžytis dėl didesnės nei 12 % paieškos užklausų dalies.
Taigi Komisija taip pat suklydo remdamasi prielaida, kad konkurentas, kuris hipotetiškai bent toks pat produktyvus kaip
Google
, mobiliuosiuose įrenginiuose galėtų varžytis tik dėl 12 % naudotojų paieškos užklausų, pateikiamų naudojant
Google Search
.
iv)

Dėl hipotetiškai bent tokio pat produktyvaus konkurento programėlės išankstinio įdiegimo apimties
Google
teigimu, Komisija ginčijamo sprendimo 1244 konstatuojamojoje dalyje nepagrindžia priežasčių, dėl kurių konkuruojanti paieškos paslaugų programėlė gali būti iš anksto įdiegta tik ribotame skaičiuje mobiliųjų įrenginių.
Google
nuomone, nuorodos į ginčijamo sprendimo dalį, susijusią su MPPS, negali pakakti ir ji prieštarauja ginčijamo sprendimo 1208 konstatuojamajai daliai, kurioje Komisija pažymi, kad nesant portfeliu grindžiamų SPP, OĮG ir MRTO būtų komerciškai suinteresuoti iš anksto įdiegti kelias bendrosios paieškos programėles.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad ginčijamo sprendimo 1244 konstatuojamojoje dalyje Komisija, darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 824–832 konstatuojamąsias dalis, motyvuoja teiginį, jog konkurentas negalėtų reikalauti, kad jo programėlė būtų iš anksto įdiegta visuose OĮG ar MRTO portfelį sudarančiuose mobiliuosiuose įrenginiuose, kuriuos apėmė portfeliu grindžiamos SP.
Ginčijamo sprendimo 824–832 konstatuojamosios dalys susijusios su MPPS antikonkurencinio pobūdžio vertinimu. Jose Komisija nurodo, kad nors pagal MPPS OĮG ir MRTO teoriškai nebuvo draudžiama iš anksto įdiegti konkuruojančių bendrosios paieškos paslaugų programėlių, praktiškai jie nebuvo linkę iš anksto įdiegti kelių bendrosios paieškos paslaugų programėlių.
Vis dėlto ginčijamo sprendimo 1244 konstatuojamojoje dalyje pateikta nuoroda į priežastis, susijusias su MPPS piktnaudžiaujamojo pobūdžio vertinimu, siekiant santykinai įvertinti hipotetiškai bent tokio pat produktyvaus konkurento galimybę kompensuoti portfeliu grindžiamas SPP, negali būti įtikinama, kaip teisingai nurodo
Google
. MPPS konkurencinio vertinimo kontekstas skiriasi nuo konteksto, į kurį atsižvelgiant vertinama hipotetiškai mažiau veiksmingo konkurento nei
Google
, norinčio pasiekti, kad jo programėlė būtų iš anksto įdiegta mainais už pajamų iš reklamos dalį, galimybė kompensuoti portfeliu grindžiamas SPP.
Pirma, siekdama įrodyti, kad konkurencinis pranašumas, kurį
Google
gauna iš MPPS, negali būti kompensuotas išankstiniu konkuruojančių programėlių įdiegimu, Komisija ginčijamo sprendimo 825–832 konstatuojamosiose dalyse pabrėžia, kad OĮG ir MRTO galėtų gauti tik mažas papildomas pajamas, atsižvelgiant į
Google
rinkos dalį ir jos paplitimą bendrosios paieškos paslaugų prieigos taškuose. Be to, OĮG ir MRTO patirtų didesnių sandorio išlaidų ir techninių problemų, susijusių su saugyklos talpa, ir taip pablogintų naudotojų patirtį.
Nors šie motyvai svarbūs, kai atsižvelgiama į esamo
Google
konkurento, kuris nesiekia dalytis pajamomis iš reklamos, padėtį, jais remiantis visiškai negalima teigti, kad hipotetiškai bent toks pat produktyvus konkurentas, norintis dalytis savo pajamomis, negalėtų pasiekti, kad jo programėlė būtų iš anksto įdiegta visuose OĮG ir MRTO mobiliuosiuose įrenginiuose, priklausančiuose konkrečiam portfeliui.
Toks išankstinis įdiegimas galėtų padidinti išmaniųjų mobiliųjų įrenginių patrauklumą ir todėl atitikti OĮG ir MRTO interesus. Pasiūlius keletą bendrųjų paieškos programėlių, t. y.
Google
ir konkurento, kuris būtų hipotetiškai bent toks pat produktyvus, būtų galima pagerinti naudotojų patirtį, todėl atitinkami mobilieji įrenginiai taptų dar patrauklesni, kaip Komisija, be kita ko, tai pripažįsta ginčijamo sprendimo 1213 konstatuojamojoje dalyje.
Be to, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 1243 konstatuojamosios dalies, pajamas pagal portfeliu grindžiamas SPP, kurias OĮG ir MRTO prarastų, jeigu
Google Search
nebebūtų iš anksto įdiegiama, bent toks pat produktyvus konkurentas galėtų kompensuoti tuo atveju, jei jis dalytųsi savo pajamomis iš reklamos, gaunamų naudojant visus mobiliuosius įrenginius. Be to, ginčijamo sprendimo 1216 konstatuojamojoje dalyje Komisija, remdamasi
Google
pareiškimais, pažymi, kad, nesant portfeliu grindžiamų SPP, OĮG ir MRTO visada galėtų gauti pajamų iš
Google
, o tai dar kartą leidžia santykinai vertinti teiginį, kad hipotetiškai bent toks pat produktyvus konkurentas galėtų iš anksto įdiegti savo programėles tik ribotame kiekyje mobiliųjų įrenginių.
Antra, ginčijamo sprendimo 830–832 konstatuojamosiose dalyse Komisija pažymi, kad pagal MPPS OĮG ir MRTO draudžiama iš anksto įdiegti tik konkuruojančių bendrosios paieškos paslaugų programėlę arba MRTO reikalauti, kad OĮG iš anksto įdiegtų tik tokią programėlę.
Vis dėlto ginčijamo sprendimo 1244 konstatuojamojoje dalyje numatytas atvejis yra tas, kai programėlė iš anksto įdiegiama papildomai prie
Google Search
, o ne jos nesant. Komisijos ginčijamo sprendimo 830–832 konstatuojamosiose dalyse pateiktos išvados nieko nepadeda, nes svarstomas atvejis, susijęs su SPP kompensavimu, grindžiamas prielaida, kad konkuruojanti programėlė yra iš anksto įdiegta greta
Google Search
.
Trečia, ginčijamo sprendimo 1247 konstatuojamojoje dalyje Komisija remiasi dviem 1219 konstatuojamojoje dalyje pateiktais pavyzdžiais, kad parodytų, jog konkurentai, kuriems praktiškai pavyko iš anksto įdiegti bendrosios paieškos paslaugas, galėjo tai padaryti tik ribotame kiekyje mobiliųjų įrenginių, arba bet kuriuo atveju nepakankamai jų, kad kompensuotų portfeliu grindžiamas SP.
Google
, priešingai, pažymi, kad vienas iš Komisijos nurodytų pavyzdžių patvirtina priešingai.
Pavyzdžiai, kuriais remiasi Komisija, yra esamų konkurentų pavyzdžiai. Be to, ginčijamo sprendimo 1247 konstatuojamojoje dalyje Komisija nenurodo, ar ji laiko šiuos konkurentus tokiais, kurie hipotetiškai yra bent tokie pat produktyvūs kaip
Google
, siekę dalytis savo pajamomis iš reklamos.
Ketvirta, reikia pažymėti, kad teiginys, jog konkurencinio pranašumo, kurį
Google
gauna iš MPPS, negali atsverti OĮG ir MRTO, pasirinkę iš anksto įdiegti konkuruojančią programėlę, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 833 konstatuojamosios dalies, pirmiausia grindžiamas tuo, kad OĮG ir MRTO taip pat yra susieti su
Google
per portfeliu grindžiamas SP. Vis dėlto šioje byloje nagrinėjamas scenarijus, kai hipotetinis konkurentas siūlo pakeisti
Google
SPP savąja sutartimi dėl pajamų pasidalijimo.
Taigi Komisija negali santykinai vertinti hipotetiškai bent tokio pat produktyvaus konkurento galimybių kompensuoti portfeliu grindžiamų SPP, tiesiog teigdama, kad tokiu atveju toks konkurentas galėtų iš anksto įdiegti savo programėlę tik ribotame kiekyje OĮG arba MRTO mobiliųjų įrenginių.
v)

Dėl AEC testo taikymo laiko atžvilgiu
Priešingai požiūriui, kurio Komisija laikėsi ginčijamo sprendimo 1249 konstatuojamojoje dalyje,
Google
teigia, kad hipotetiškai bent tokio pat produktyvaus konkurento galimybė kompensuoti portfeliu grindžiamas SPP turėtų būti tikrinama tik nuo šių sutarčių įsigaliojimo momento. Bet kokiu atveju Komisija nenagrinėjo galimybės gauti didesnių pajamų iš naujesnių mobiliųjų įrenginių nei jau naudojami įrenginiai. Ji taip pat klaidingai neatsižvelgė į aplinkybę, kad pajamos, gautos iš senesnių įrenginių, ilgainiui mažėjo vien dėl to, kad per administracinę procedūrą
Google
šiuo tikslu nepateikė įrodymų. Komisija atsikerta, kad nė vienas iš
Google
pateiktų įrodymų neleidžia suabejoti ginčijamu sprendimu.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, panašiai kaip ir kalbant apie tam tikras nuolaidų sistemas, kai nuolaidos teikiamos pagal per ataskaitinį laikotarpį parduotus kiekius, kai šio ataskaitinio laikotarpio pabaigoje pirkėjas patiria didesnį spaudimą pasiekti apyvartą, suteikiančią teisę į nuolaidą, sutarties dėl pajamų pasidalijimo sukeliamas išstūmimo poveikis intensyvėja didėjant parduotų prekių, apimančių paslaugas, iš kurių gaunamos šios pajamos, kiekiui (šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 6 d. Sprendimo Post Danmark,
C‑23/14
,
EU:C:2015:651
,
punktą).
Nagrinėjamu atveju Komisija ginčijamo sprendimo 1249 konstatuojamojoje dalyje teisingai įvertino portfeliu grindžiamų SPP antikonkurencinį pobūdį ne tik jų sudarymo metu, bet ir jų galiojimo laikotarpiu. Priešingai nei teigia
Google
, negalima paneigti, kad didėjant mobiliųjų įrenginių, kuriuos apėmė portfeliu grindžiamos SPP, skaičiui, net ir hipotetiškai ne mažiau produktyviam konkurentui praktiškai tapo vis sunkiau su jais susilyginti. Taip yra šioje byloje nagrinėjamu atveju, nes pajamos, kuriomis dalijasi
Google
, priklauso nuo parduotuose mobiliuosiuose įrenginiuose atliktų paieškų.
Taigi Komisija negalėjo padaryti teisės klaidos, dinamiškai, o ne statiškai išanalizavusi konkurento gebėjimą kompensuoti portfeliu grindžiamas SPP.
Vis dėlto, viena vertus, reikia pažymėti, kad ginčijamo sprendimo 1249 konstatuojamojoje dalyje išdėstyti samprotavimai yra tik teoriniai. Šiuo atveju Komisija kiekybiškai neįvertina konkretaus jau parduotų įrenginių poveikio konkurento, kuris hipotetiškai yra bent toks pat produktyvus kaip
Google
, galimybėms kompensuoti portfeliu grindžiamas SPP.
Kita vertus, nors tokie duomenys, kaip teisingai nurodo
Google
, galėtų būti svarbūs siekiant santykinai įvertinti poveikį hipotetiškai bent tokio pat produktyvaus konkurento gebėjimui kompensuoti portfeliu grindžiamas SPP, Komisija ginčijamo sprendimo 1270 konstatuojamojoje dalyje atmeta naujesnių mobiliųjų įrenginių polinkį duoti didesnių pajamų nei senesni mobilieji įrenginiai, remdamasi vien tuo, kad
Google
atsakyme į raštą, kuriame išdėstytos faktinės aplinkybės, nepateikė jokių tai patvirtinančių įrodymų.
Mokėjimų už išimtinumą piktnaudžiaujamasis pobūdis negali būti grindžiamas paprasta piktnaudžiavimo prezumpcija, kurią turi paneigti dominuojančią padėtį užimanti įmonė. Atvirkščiai, iš jurisprudencijos aiškiai matyti, kad, kai ginčijama, kad kainų politika ribojama konkurencija, Komisija turi įvertinti visas reikšmingas aplinkybes, kuriomis buvo vykdomi aptariami veiksmai, kad išanalizuotų šiems veiksmams būdingą bent tokių pat produktyvių konkurentų išstūmimo galimybę (šiuo klausimu žr. 2017 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Intel / Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
ir
punktus).
Vadinasi, kadangi šioje byloje pareiga įrodyti portfeliu grindžiamų SPP daromą bent tokio pat produktyvaus konkurento išstūmimo poveikį teko ne
Google
, o Komisijai, pastaroji ginčijamo sprendimo 1270 konstatuojamojoje dalyje negalėjo remtis įtariamu
Google
neveikimu, be papildomos analizės laikydama savaime suprantamu dalyku naujesnių ir senesnių mobiliųjų įrenginių gebėjimą duoti tokių pat pajamų iš bendrosios paieškos.
Vadinasi, Komisija negalėjo tinkamai išnagrinėti hipotetiškai bent jau vienodai veiksmingo konkurento gebėjimo kompensuoti portfelio SPP tuo laikotarpiu, kai jos galiojo.
vi)

Išvada dėl AEC testo teisingumo
Iš to, kas išdėstyta pirmiau, matyti, kad Komisija, ginčijamame sprendime taikydama AEC testą, padarė kelias argumentavimo klaidas. Pirma, jos susijusios su viena iš AEC testo prielaidų, t. y. su bendrosios paieškos užklausų dalimi, dėl kurios galėtų varžytis hipotetiškai bent toks pat produktyvus konkurentas, jei jo programėlė būtų iš anksto įdiegta greta
Google Search
. Antra, reikia pažymėti, kad Komisija neišskyrė išlaidų, kurios galėtų būti priskirtos hipotetiškai bent tokiam pat produktyviam konkurentui, ir nusprendė tiesiog jas ekstrapoliuoti remdamasi trečiosios šalies pateikto dokumento duomenimis, kuriuos
Google
ginčijo per administracinę procedūrą. Be to, ginčijamo sprendimo 1244 konstatuojamojoje dalyje pateikti motyvai niekaip nepagrindžia teiginio, kad konkurentas, kuris hipotetiškai yra bent toks pat produktyvus, nesant portfeliu grindžiamų SPP, galėtų pasiekti, kad jo programėlė būtų iš anksto įdiegta tik ribotame kiekyje mobiliųjų įrenginių. Galiausiai Komisija neišsamiai įvertino jau esamų mobiliųjų įrenginių polinkį duoti mažiau pajamų nei naujesni mobilieji įrenginiai.
Jau vien dėl šios keturgubos išvados kyla abejonių dėl Komisijos atlikto AEC testo rezultatų teisingumo, taigi ir dėl galimo portfeliu grindžiamų SPP išstūmimo iš rinkos poveikio hipotetiškai bent tokiam pat produktyviam konkurentui. Taigi, AEC testas, taip, kaip jį atliko Komisija, negali pagrįsti išvados, kad dėl portfeliu grindžiamų SPP buvo piktnaudžiaujama.
5.

Išvada dėl motyvų, kad portfeliu grindžiamos SPP yra piktnaudžiavimas, pagrįstumo
Atsižvelgiant į įvairias Komisijos argumentavimo klaidas, išvados, kad portfeliu grindžiamos SPP buvo piktnaudžiavimas, negalima laikyti pakankamai įrodyta. Šios klaidos susijusios su pagrindiniais portfeliu grindžiamų SPP konkurencinės analizės aspektais, t. y. su jų aprėpties vertinimu ir AEC testo taikymu.
Atmetus šiuos Komisijos argumentavimo etapus, negalima konstatuoti, kad buvo piktnaudžiaujama portfeliu grindžiamomis SPP, remiantis vien dvejopa išvada dėl inovacijų ribojimo ar OĮG ir MRTO suinteresuotumo, nesant šių SPP, iš anksto įdiegti kelias bendrosios paieškos paslaugų programėles. Net jei
Google
neginčytų šių dviejų Komisijos argumentavimo aspektų, reikia pažymėti, kad jų savaime nepakanka, kad būtų pašalintos abejonės, kurių sukėlė Komisijos padarytos klaidos analizuojant portfeliu grindžiamų SPP aprėptį ir pajėgumą, remiantis jos atliktu AEC testu, išstumti hipotetiškai bent tokį pat produktyvų konkurentą.
Vadinasi, ginčijamas sprendimas turėtų būti panaikintas tiek, kiek jame pripažinta, kad portfeliu grindžiamos SPP savaime yra piktnaudžiavimas, nesant reikalo nagrinėti
Google
argumentų, susijusių su naudotojų galimybe naudotis konkuruojančiomis bendrosios paieškos paslaugomis ir poreikiu atlikti priešingos padėties analizę.
E.

Dėl ieškinio ketvirtojo pagrindo, grindžiamo tuo, kad Play Store ir Google Search licencijų suteikimo sąlyga laikytis neskaidymo įpareigojimų buvo piktnaudžiavimas
1.

Įžanginės pastabos dėl ginčijamame sprendime nustatyto antrojo piktnaudžiavimo masto
Ketvirtajame ieškinio pagrinde, kurį sudaro dvi dalys,
Google
nesutinka su tuo, kad jos veiksmai, pagal kuriuos
Play Store
ir
Google Search
licencijų suteikimas (pagal MPPS) priklausė nuo to, ar bus prisiimti SNĮ nustatyti neskaidymo įsipareigojimai, gali būti laikoma piktnaudžiavimu jos dominuojančia padėtimi
Android
programėlių parduotuvių ir bendrosios paieškos paslaugų rinkose.
Komisija laikosi pozicijos, kad nagrinėjami veiksmai yra piktnaudžiavimas, ir kad dalis argumentų, kuriuos
Google
pateikė grįsdama ketvirtąjį pagrindą, yra neveiksmingi. Šiuo klausimu ji taip pat teigia, kad
Google
neginčija daugelio įrodymų, kuriais grindžiamas ginčijamas sprendimas.
Kaip matyti iš bylos medžiagos,
Google
įpareigojo OĮG, pageidaujančius turėti galimybę prekiauti išmaniaisiais mobiliaisiais įrenginiais, kuriuose buvo iš anksto įdiegtos
Play Store
ir
Google Search
, sudaryti SNĮ. MPPS pasirašymas priklausė nuo to, ar bus sudaryta SNĮ.
Reikėtų pažymėti, jog visuotinai pripažįstama, kad pagal neskaidymo įsipareigojimus reikalaujama, kad diegiant
Android
pirminį programos tekstą būtų laikomasi minimalaus suderinamumo standarto. Pagal šį standartą, kurį
Google
nustatė internete paskelbtame CDD, reikalaujama, be kita ko, kad išmaniuosiuose mobiliuosiuose įrenginiuose būtų galima diegti programėles, kad jie perduotų teisingą informaciją programėlėms apie savo ekrano dydį, kad juose būtų įdiegtos pagrindinės saugumo funkcijos ir kad juose būtų visas
Android
TPPS rinkinį.
Neskaidymo įsipareigojimai taikomi visiems įrenginiams, kuriais prekiauja kiekvienas OĮG, sudaręs SNĮ, jei šie įrenginiai veikia su
Android
arba
Android
atmaina (t. y. OS, sukurta remiantis
Android
pirminiu programos tekstu). Norint įrodyti, kad įrenginiai atitinka CDD numatytus reikalavimus, jie turi išlaikyti suderinamumo bandymų seką (toliau – SBS). SBS, kurią
Google
viešai skelbia
Android
interneto svetainėje, sudaro keletas bandymų, kuriais siekiama įrodyti, kad išmanusis mobilusis įrenginys, veikiantis su
Android
atmaina, atitinka visus CDD numatytus techninio suderinamumo reikalavimus. OĮG privalo patys atlikti SBS savo įrenginiams, veikiantiems su
Android
atmaina, įskaitant tuos, kuriuose nėra iš anksto įdiegtų
Google
programėlių.
Praktiniais sumetimais
Android
atmainos, išlaikiusios SBS, toliau bus vadinamos „su
Android
suderinamomis atmainomis“. Savo ruožtu
Android
atmainos, kurioms šie bandymai nebuvo atlikti arba kurios jų neišlaikė, t. y. remiantis
Android
pirminiu programos tekstu išvestos versijos, kurios faktiškai neįrodė, kad gali išlaikyti SBS, toliau bus vadinamos „nesuderinamomis
Android
atmainomis“.
Ginčijamame sprendime teigiama, kad nuo 2011 m. sausio 1 d.
Google
piktnaudžiavo dominuojančia padėtimi pasaulinėje
Android
programėlių parduotuvių rinkoje (išskyrus Kiniją) ir nacionalinėse bendrosios paieškos paslaugų rinkose, nes
Play Store
ir
Google Search
licencijas suteikė tik su sąlyga, kad bus prisiimti neskaidymo įsipareigojimai. Antrasis piktnaudžiavimo atvejis, kaip nurodoma, prasidėjo 2011 m. sausio 1 d., kai
Google
įgijo dominuojančią padėtį minėtose rinkose, ir tęsėsi iki ginčijamo sprendimo priėmimo dienos (ginčijamo sprendimo 1187 konstatuojamoji dalis).
Pirmiausia reikia pažymėti, kad, kaip per teismo posėdį patvirtino pagrindinės šalys, ginčijamame sprendime SNĮ laikomos piktnaudžiavimu tik tiek, kiek pagal jas OĮG įpareigojami užtikrinti visų jų parduodamų įrenginių, kurių OS yra
Android
arba
Android
atmaina, įskaitant tuos, kuriuose nėra iš anksto įdiegtų
Google
programėlių, suderinamumą su CDD. Kitaip tariant, SNĮ laikomos piktnaudžiavimu tik dėl to, kad pagal jas draudžiama prekiauti išmaniaisiais mobiliaisiais įrenginiais su OS, laikoma nesuderinama
Android
atmaina, net jei šiuose įrenginiuose nėra iš anksto įdiegtų
Google
programėlių.
Nors apskritai Komisija tikrai pripažino, kad neskaidymo įsipareigojimų laikymosi nustatymas kaip sąlygos gauti
Play Store
ir
Google Search
licenciją galėjo riboti konkurenciją (ginčijamo sprendimo 1036 konstatuojamoji dalis), vis dėlto šį vertinimą reikėtų palyginti su vertinimu, pagal kurį, nors išmaniųjų mobiliųjų įrenginių, kuriuose yra iš anksto įdiegtas GMS komplektas, yra galimi tam tikri pateisinimai, to paties jokiais būdais negalima pasakyti apie įrenginius, veikiančius su
Android
atmaina, kuriuose nėra iš anksto įdiegta
Google
programėlių (ginčijamo sprendimo 1173 konstatuojamoji dalis).
Taigi, remdamasi 2007 m. rugsėjo 17 d. Sprendimu Microsoft / Komisija (
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
) ir sąlygomis, kuriomis gali būti nustatytas susietų produktų ar įsipareigojimų grupės piktnaudžiaujamas pobūdis, Komisija iš esmės kritikuoja
Google
už tai, kad ji įgyvendino antikonkurencinę praktiką, kurios tikslas – atimti iš nesuderinamų
Android
atmainų galimybes rinkoje.
Tai reiškia, kad
Google
ir jos reikalavimams palaikyti įstojusių į bylą šalių pateikti argumentai, kuriais siekiama įrodyti neskaidymo įpareigojimų taikymo įrenginiams, kuriuose įdiegtas GMS komplektas, teisėtumą, bet kuriuo atveju negali patvirtinti, kad Komisija padarė klaidą vertindama antrąjį piktnaudžiavimą.
Pirmoje ieškinio ketvirtojo pagrindo dalyje
Google
ginčija Komisijos vertinimus, susijusius su tuo, kad nagrinėjamais veiksmais ribojama konkurencija. Antroje šio pagrindo dalyje
Google
teigia, kad jos elgesys bet kuriuo atveju yra objektyviai pateisinamas.
2.

Dėl pirmosios dalies, susijusios su konkurencijos ribojimu
a)

Ginčijamas sprendimas
Remdamasi 2007 m. rugsėjo 17 d. Sprendimu Microsoft / Komisija (
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
) Komisija nurodo, kad siekiant apibūdinti antrąjį piktnaudžiavimą, reikia įrodyti, pirma, kad neskaidymo įsipareigojimai nėra susiję su
Play Store
ir
Google Search
licencija, antra, kad
Google
užima dominuojančią padėtį
Android
programėlių parduotuvių rinkoje ir bendrosios paieškos paslaugų rinkose, trečia, kad
Play Store
ir
Google Search
negali būti gaunamos neprisiėmus neskaidymo įsipareigojimų ir, ketvirta, kad neskaidymo įsipareigojimai gali riboti konkurenciją (ginčijamo sprendimo 1011 ir paskesnės konstatuojamosios dalys).
Įvertinusi pirmus tris kriterijus, Komisija pateikia šešis argumentus siekdama įrodyti, kad neskaidymo įsipareigojimai gali riboti konkurenciją: pirma, nesuderinamos
Android
atmainos kelia įtikimą konkurencinę grėsmę
Google
; antra,
Google
apibrėžia neskaidymo įsipareigojimus, vadinasi, ir kontroliuoja jų turinį, ir faktiškai prižiūri, kaip OĮG jų laikosi; trečia, neskaidymo įsipareigojimai trukdo kurti nesuderinamas
Android
atmainas; ketvirta, suderinamos
Android
atmainos nekelia tikėtinos konkurencinės grėsmės
Google
; penkta, neskaidymo įsipareigojimų gebėjimą riboti konkurenciją sustiprina galimybės taikyti nuosavybės teise valdomų TPPS nebuvimas nesuderinamų
Android
atmainų kūrėjams, o tai mažina kūrėjų suinteresuotumą kurti programėles, skirtas veikti su tokiomis OS; ir, šešta,
Google
elgesys išlaiko ir stiprina jos dominuojančią padėtį nacionalinėse bendrosios paieškos paslaugų rinkose, atgraso nuo inovacijų ir turi polinkį tiesiogiai ar netiesiogiai pakenkti vartotojams (ginčijamo sprendimo 1036 konstatuojamoji dalis).
b)

Šalių argumentai
1)

Google argumentai
Grįsdama ieškinio ketvirtojo pagrindo pirmą dalį,
Google
teigia, kad neskaidymo įsipareigojimai neriboja
Android
versijų konkurencingumo, priešingai – jį didina, nes išlaikomas minimalus suderinamumo standartas, kuris užtikrina, kad programėlės galėtų tinkamai veikti visose šiose versijose. Nesuderinamos
Android
atmainos, neatitinkančios šio standarto, neturi jokios vertės ir keltų pavojų visai
Android
ekosistemai.
Pirma,
Google
teigimu, atitiktis CDD techniniams standartams yra būtina, pirma, siekiant užtikrinti išmaniųjų mobiliųjų įrenginių, kurių OS yra
Android
arba
Android
atmaina, tinkamą veikimą ir, antra, siekiant užtikrinti šių įrenginių ir
Android
sukurtų programėlių tarpusavio sąveikumą (toliau – sąveikumas). Atvirkščiai, paaiškėję nesuderinamumai mažina OS ir
Android
atmainų patrauklumą naudotojams ir programėlių kūrėjams. Taigi neskaidymo įsipareigojimai leidžia OĮG naudotis dideliu
Android
atvirosios programos modelio lankstumu, kartu apsaugant šios OS ir
Android
atmainų gyvybingumą ir kokybę nuo trūkumų, atsiradusių dėl nesuderinamumų.
Google
teigia, kad neskaidymo įsipareigojimai yra tarsi būdas pasimokyti iš ankstesnės patirties ir kitų atvirųjų ekosistemų, tokių kaip
Symbian
ir
Unix
išnykimo. Todėl neskaidymo įsipareigojimais, kurie yra būtini
Android
ekosistemai apsaugoti, neribojama konkurencija.
Antra, ginčijamame sprendime nenurodomi konkretūs neskaidymo įsipareigojimų reikalavimai, kuriais neva ribojama konkurencija. Jame taip pat nenurodoma, kokiam atitinkamam konkurenciniam parametrui gali būti daromas poveikis. SNĮ šalys tik įsipareigoja užtikrinti, kad jų
Android
atmainos atitiktų CDD nustatytus suderinamumo reikalavimus. Taigi neskaidymo įsipareigojimai leidžia OĮG laisvai konkuruoti su savo
Android
atmainomis pagal visus galimus konkuravimo parametrus, įskaitant kainą, kokybę ir inovacijas. Jie galėtų naujovinti
Android
pirminį programos tekstą, kurti naujas funkcijas ir pridėti TPPS. Neskaidymo įsipareigojimai netrukdo OS teikėjams arba SNĮ sudariusiems OĮG siūlyti bendrų konkuruojančių bendrosios paieškos paslaugų. Suderinamos
Android
atmainos yra ne mažiau tinkamos siūlyti konkuruojančias paieškos paslaugas nei nesuderinamos atmainos.
Trečia,
Google
taip pat teigia, kad, užtikrinant
Android
platformos kūrimą ir palaikymą, SNĮ buvo išplėstos konkurentų galimybės, nes jiems leista išvengti didesnių plėtros išlaidų, kurios būtų susidariusios dėl papildomų bandymų, reikalingų esant suskaidytai platformai, ir dėl to būtų padidėjusios išlaidos naudotojams. Pavyzdžiui, reikalavimas, kad įrenginyje, skirtame veikti būtent su
Android
arba
Android
atmaina, būtų įdiegtos visos
Android
TPPS, būtų privalumas, o ne apribojimas. Kiekvienas įrenginys iš karto gali prieiti prie plataus asortimento programėlių, skirtų visoms suderinamoms OS. Kitais CDD techniniais reikalavimais siekiama to paties rezultato. Taigi visiems atitinkamiems ekonominės veiklos vykdytojams nereikėtų kurti savo „ekosistemos“ nuo nulio.
Ketvirta,
Google
teigia, kad teiginys, jog neskaidymo įsipareigojimai riboja konkurenciją, grindžiamas neaiškiais ir klaidingais argumentais, kurie, be to, nėra susiję su neskaidymo įsipareigojimais. Šiuo klausimu
Google
, be kita ko, nurodo nesuderinamų
Android
atmainų neva keliamą grėsmę konkurencijai, sunkumus, su kuriais susiduria kai kurios nesuderinamos
Android
atmainos, pavyzdžiui,
Amazon
OS
Fire
ir
Alibaba
OS
Aliyun
, ir teiginį dėl tam tikrų nesuderinamumų pageidaujamumo, kurį neva parodo
Google
sprendimas užbaigti
Android
suderinamumą su
Java
.
Google
teigimu, nesuderinamų
Android
atmainų nesėkmę lėmė ne SNĮ, o šioms atmainoms būdingas silpnumas.
Penkta, teiginys, kad
Google
galėtų „iš esmės“ pakeisti CDD reikalavimus, kad ateityje jie taptų griežtesni, yra spekuliatyvus ir negali apibūdinti pažeidimo.
Google
teigia niekada nesinaudojusi ribota platformos kontrole, kad apribotų konkurenciją, ir nėra pagrindo manyti, kad ji galėtų tai daryti. Ji pažymi, jog SNĮ numatyta, kad taip pat gali būti taikomos suderinamumo reikalavimų išimtys.
Galiausiai, šešta,
Google
teigia, kad, priešingai, nei nurodyta ginčijamame sprendime, neskaidymo įsipareigojimai nesustiprino jos padėties bendrosios paieškos paslaugų rinkoje. Konkuruojantys paslaugų teikėjai galėtų lygiai taip pat lengvai naudoti suderinamas
Android
atmainas arba nesuderinamas
Android
atmainas kaip platinimo kanalą. Neskaidymo įsipareigojimai netrukdo OS kūrėjams ar OĮG pardavinėti įrenginių, kuriuose iš anksto įdiegta konkuruojanti bendrosios paieškos paslauga. Be to, ginčijamame sprendime Komisija nepaaiškino, kodėl, jos nuomone, nesuderinamos
Android
atmainos būtų geresnis platinimo kanalas bendrosios paieškos paslaugoms, konkuruojančioms su
Google Search
. Nesuderinamų
Android
atmainų komercinės perspektyvos yra prastesnės nei suderinamų atmainų, todėl jų platinimo kanalai nebūtų tokie geri.
Amazon
ir
Nokia
pavyzdžiai, kai
Bing
iš anksto įdiegiama nesuderinamose
Android
atmainose, neturi reikšmės.
Grįsdamos šiuos argumentus, šalys, įstojusios į bylą palaikyti
Google
reikalavimų, be kita ko, teigia:
–
ADA teigia, kad Komisija turėjo išnagrinėti SNĮ atsižvelgdama į OS ir programėlių tarpusavio sąveiką; šiomis aplinkybėmis nesuderinamos atmainos nekelia tikėtinos grėsmės konkurencijai dėl jungčių išlaidų ir nesuderinamumo keliamų nepatogumų; jei nebūtų
Google
nuosavybes teise valdomų TPPS, programėlės veiktų netinkamai, o šių sutrikimų šalinimas pareikalautų papildomų didelių išlaidų; todėl šis nesuderinamumas yra nepalankus kūrėjams ir kelia nepatogumų naudotojams; vadinasi, nėra realios alternatyvos SNĮ;
–
CCIA teigia, kad Komisija turėjo atlikti realistišką priešingos padėties analizę, kurios būtų pakakę įrodyti, kad, priešingai nei teigiama ginčijamame sprendime, SNĮ iš tikrųjų išplėtė konkuravimo galimybes;
–
Gigaset
ir HMD teigia, kad SNĮ skatino konkurenciją, nes apsaugojo
Android
gyvybingumą kitų alternatyvių modelių atžvilgiu; tai buvo naudinga programėlių kūrėjams, OĮG ir vartotojams; CDD taikymo sritis nėra dviprasmiška; dėl nesuderinamų atmainų sukeltų sutrikimų poveikis būtų neigiamas visiems suinteresuotiesiems subjektams;
–
Opera
teigia, kad
Android
verslo modelis buvo jai naudingas, nes ji gavo patikimą platformą, kuri suteikia jai prieigą prie daugybės potencialių naudotojų; šis modelis yra palankesnis konkurencijai nei bet kuris kitas.
2)

Komisijos argumentai
Komisija iš esmės nurodo ginčijamo sprendimo turinį. Iš
Google
vidaus dokumentų ir susirašinėjimo su OĮG matyti, jog ši įmonė norėjo, kad SNĮ neleistų OĮG, norintiems pardavinėti įrenginius su iš anksto įdiegtomis
Play Store
ir
Google Search
programėlėmis, taip pat pardavinėti įrenginius, veikiančius su nesuderinamomis
Android
atmainomis. SNĮ taip pat riboja konkurenciją bendrosios paieškos paslaugų srityje, nes jomis
Google
partneriams ir konkurentams kliudoma kurti nesuderinamas
Android
atmainas, kurių
Google
nekontroliuoja ir kurias naudodami OĮG būtų galėję iš anksto diegti konkuruojančias bendrosios paieškos paslaugas ir nustatyti jas kaip numatytąsias.
Taigi, pirma, Komisijos teigimu, SNĮ tikslas yra neleisti, pirma, OS kūrėjams ir OĮG kurti nesuderinamas
Android
atmainas ir, antra, pardavinėti su tokiomis atmainomis veikiančius įrenginius. Tokio tikslo pakaktų apibūdinti
Google
strategiją, kuria siekiama išstumti nesuderinamas
Android
atmainas iš rinkos. Antra, nesuderinamos
Android
atmainos keltų labiau tikėtiną konkurencinę grėsmę
Google
nei suderinamos
Android
atmainos. Trečia, SNĮ būdingo išstūmimo poveikio nesumažina kitų nei
Android
licencijuojamų OS buvimas. Ketvirta, Komisija pažymi, kad kai kurie OĮG norėjo pardavinėti įrenginius, kuriuose veikia nesuderinamos
Android
atmainos. Tačiau visais šiais atvejais SNĮ sutrukdė OĮG ir suinteresuotiems kūrėjams reaguoti į tokį poreikį.
Šalys, įstojusios į bylą palaikyti Komisijos reikalavimų, visų pirma teigia:
–
VDZ tvirtina, kad suderinamų
Android
atmainų konkurencija leidžia padidinti įrenginių įvairovę ir mažinti jų kainas, kartu skatinant inovacijas; taigi neskaidymo įsipareigojimais buvo viršyta tai, kas būtina;
–
FairSearch
teigia, kad neskaidymo įsipareigojimai buvo sukurti siekiant išstumti atvirosios programinės įrangos keliamą konkurenciją ir kad
Google
gali savo nuožiūra aiškinti sąvoką „suskaidymas“, ir tai leidžia jai sustiprinti savo įtaką rinkoje; todėl neskaidymo įsipareigojimai nėra nei pagrįsti, nei proporcingi;
–
Seznam
nurodo, kad yra priversta naudotis
Play Store
parduotuve, nes kūrėjų neįmanoma įtikinti sukurti savo programėlių parduotuvę tokiai mažai rinkai, kaip Čekija; dėl neskaidymo įsipareigojimų iš jos atimama bet kokia komerciškai patraukli galimybė ir trukdoma konkuruoti nuopelnais bendrosios paieškos paslaugų rinkose;
–
Qwant
teigia, kad priėmus ginčijamą sprendimą OĮG teikiami nesuderinamų
Android
atmainų pasiūlymai tapo konkurencingi, kaip matyti iš
Fairphone
pavyzdžio; kadangi dėl SNĮ neleidžiama kurti nesuderinamų
Android
atmainų, iš paieškos variklių, konkuruojančių su
Google Search
, buvo atimtos platinimo platformos.
c)

Bendrojo Teismo vertinimas
Kaip jau buvo pažymėta, Komisija prieštarauja
Google
, kad ji
Play Store
ir
Google Search
licencijų suteikimą susiejo su tam tikrais įsipareigojimais, kuriais ribojama šias licencijas norinčių gauti OĮG laisvė, visų pirma draudžiant jiems prekiauti bet kokiais kitais įrenginiais su nesuderinama
Android
atmaina. Šis apribojimas kyla iš SNĮ, nes jis taikomas išmaniesiems mobiliesiems įrenginiams, kuriuose nėra iš anksto įdiegtos
Google
programėlės, ir tai yra vienintelis įsipareigojimas, kuris ginčijamame sprendime laikomas piktnaudžiavimu. Komisija neginčija
Google
teisės nustatyti suderinamumo reikalavimus įrenginiams, kuriuose įdiegtos jos programėlės. Vis dėlto ji mano, kad
Google
piktnaudžiauja, trukdydama kurti ir pateikti į rinką įrenginius, veikiančius su nesuderinama
Android
atmaina. Taigi būtina išnagrinėti, ar Komisijai pavyko įrodyti, kad
Google
, kaip ji konstatuoja ginčijamame sprendime, įgyvendino veiksmus, kuriais siekė išstumti nesuderinamas
Android
atmainas iš rinkos, ir ar šie veiksmai gali būti laikomi antikonkurenciniais pagal SESV 102 straipsnį.
Pagal SESV 102 straipsnio antros pastraipos b punktą piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi gali būti laikomas, be kita ko, gamybos, rinkų arba technikos raidos ribojimas pažeidžiant vartotojų interesus. Siekiant įvertinti, ar antrasis
Google
elgesio atvejis, ginčijamame sprendime apibūdintas kaip piktnaudžiavimas, yra toks piktnaudžiavimas, būtina patikrinti, pirma, ar Komisija įrodė, kad jis buvo, ir, antra, ar Komisija nustatė, kad šiais veiksmais galėjo būti ribojama konkurencija.
1)

Dėl veiksmų buvimo
Kalbant apie atitinkamus veiksmus, pažymėtina, jog šalys neginčija draudimo SNĮ šalims prekiauti įrenginiais su nesuderinamomis
Android
atmainomis. Tai matyti ir iš byloje esančių dokumentų.
Pirma, tai, kad tokia praktika egzistuoja, patvirtina
Google
atsakymai į Bendrojo Teismo raštu pateiktus klausimus, kuriuose ji nurodo, kad sprendimą pradėti taikyti SNĮ ji priėmė dar
Android
kūrimo pradžioje.
Google
tvirtina nusprendusi sudaryti komercinius sandorius tik su tomis įmonėmis, kurios sutiktų nekelti grėsmės
Android
. Jos nuomone, tokį tikslą buvo galima pasiekti tik apribojus visus galimus nesuderinamumų šaltinius ir visų pirma nesuderinamų
Android
atmainų kūrimą. Dėl šių atmainų kyla programėlių veikimo sutrikimų rizika, todėl jos kelia grėsmę
Google
reputacijai ir yra nepalankios tiek kūrėjams, tiek naudotojams. Taigi reikia konstatuoti, kad
Google
pripažįsta, jog nuo pat pradžių buvo pasitelkusi SNĮ tam, kad neleistų kurti nesuderinamų
Android
atmainų.
Antra,
Google
neginčija ginčijamame sprendime pateiktų septynių pavyzdžių, kad ji aktyviai stengėsi priminti sutartinius įsipareigojimus OĮG, kurie ėmėsi prekiauti įrenginiais su nesuderinamomis
Android
atmainomis, arba daryti spaudimą kūrėjams, kad atgrasytų juos nuo programėlių nesuderinamoms
Android
atmainoms kūrimo (ginčijamo sprendimo 1051–1059 konstatuojamosios dalys). Nors per administracinę procedūrą
Google
teigė, kad ji veikė siekdama ištaisyti techninės įrangos trūkumus, ji nepateikė jokių savo teiginius pagrindžiančių įrodymų. Priešingai, iš tuo metu atitinkamoms įmonėms siųstų
Google
e. laiškų matyti, kad ji ėmėsi veiksmų vedama troškimo neleisti kurti nesuderinamų
Android
atmainų, o ne poreikio išspręsti su pačiais įrenginiais susijusius techninius sunkumus.
Trečia, pastabos, kurias per administracinę procedūrą apklausta įmonė pateikė Komisijai, rodo, kad
Google
pati prižiūrėjo, kad OĮG laikytųsi SNĮ, kartais pirkdama iš MRTO ir pati tikrindama šitaip įsigytus įrenginius atlikdama SBS (ginčijamo sprendimo 1061 konstatuojamoji dalis).
Vadinasi, reikia konstatuoti, kad veiksmų, kuriuos Komisija pripažino antruoju piktnaudžiavimu ir kuriuos pripažino
Google
, buvimas yra įrodytas. Iš to, kas išdėstyta pirmiau, taip pat aišku, kad jie buvo faktiškai įgyvendinami nuo pat
Android
atsiradimo.
Taigi būtina patikrinti, ar tokie veiksmai, kuriais siekiama apriboti nesuderinamų
Android
atmainų kūrimą, yra piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi, kaip tai suprantama pagal SESV 102 straipsnį. Šiuo tikslu būtina išnagrinėti priežastis, dėl kurių Komisija ginčijamame sprendime nustatė, kad šis išstūmimas iš rinkos ribojo konkurenciją arba bent galėjo ją riboti, ir argumentus, kuriais remdamasi
Google
ginčija šiuos vertinimus.
2)

Dėl antikonkurencinio veiksmų pobūdžio
Kiek tai susiję su antikonkurenciniu nagrinėjamų veiksmų pobūdžiu, ginčijamame sprendime teigiama, kad
Google
siekė antikonkurencinių tikslų ir jos veiksmai tikrai turėjo konkurenciją ribojantį poveikį. Vadinasi, šie vertinimai turėtų būti išnagrinėti.
i)

Dėl siekiamų tikslų antikonkurencinio pobūdžio
Iš ginčijamame sprendime nurodytų vidaus dokumentų matyti, kad neskaidymo įsipareigojimai buvo sukurti, be kita ko, siekiant neleisti sukurti bet kokio
Google
nepatvirtinto
Android
pirminio programos teksto, atimant galimybes rinkoje iš nesuderinamų
Android
atmainų kūrėjų. Šį tikslą taip pat patvirtina
Google
argumentai, pateikti ketvirtojo pagrindo pirmoje dalyje.
Viena vertus, iš ginčijamame sprendime nurodytų vidaus e. laiškų matyti, kad strategija, kuria siekiama sukliudyti nesuderinamų
Android
atmainų kūrimui, buvo pradėta įgyvendinti nuo pat pradžių, siekiant neleisti
Google
partneriams ir konkurentams kurti autonomiškas
Android
versijas. Nuo pat pradžių, kaip matyti iš vidaus e. laiškų ir
Android
interneto svetainėje paskelbtos informacijos,
Google
ketino prieigą prie „ekosistemos“ suteikti tik suderinamoms
Android
atmainoms ir uždrausti dalyvaujančioms įmonėms pardavinėti įrenginius su nesuderinamomis
Android
atmainomis (ginčijamo sprendimo 159 ir 160 konstatuojamosios dalys).
Kita vertus, pirmoje šio ieškinio pagrindo dalyje
Google
pateikti argumentai, kuriais siekiama ginčyti antikonkurencinį nagrinėjamų veiksmų pobūdį, grindžiami galimu poreikiu apsaugoti „
Android
ekosistemą“ nuo suskaidymo, būdingo atviriesiems (angl.
open-source
) licencijavimo modeliams. Ši galima būtinybė būtų aplinkybė, dėl kurios
Google
elgesys negalėtų būti laikomas piktnaudžiavimu, nes „
Android
ekosistemos“ nesuskaidymo nauda konkurencijai būtų daug didesnė už nesuderinamų
Android
atmainų išstūmimo antikonkurencinį poveikį.
Google
teigimu, ši suskaidymo rizika kyla vien dėl to, kad rinkoje yra nesuderinamų
Android
atmainų, kurios dėl jų nesuderinamumo gali pakenkti sąveikumui, t. y. kad visos
Android
skirtos programėlės galėtų veikti visuose įrenginiuose, naudojančiuose
Android
arba bet kurią
Android
atmainą kaip OS. Taigi
Google
pripažįsta, kad būtinybė kovoti su tokia grėsme paskatino ją neleisti kurti nesuderinamų atmainų.
Šiuo klausimu
Google
teigia, kad vien rinkos paskatos nebūtų leidusios pasiekti norimo rezultato, nes, nesant SNĮ, kūrėjai ir OĮG nebūtų buvę pakankamai suinteresuoti patys ištaisyti bet kokios nesuderinamumo rizikos. Taigi
Google
teigia, kad SNĮ numatytas draudimas pateikti rinkai nesuderinamas
Android
atmainas buvo būtinas. Klausimas, ar
Google
nurodoma susiskaidymo rizika gali objektyviai pateisinti tokį elgesį, bus nagrinėjamas analizuojant šio ieškinio pagrindo antrą dalį.
Taigi reikėtų konstatuoti, kad iš pačios
Google
pareiškimų, kuriuos patvirtina byloje esantys dokumentai, matyti, jog ginčijamame sprendime piktnaudžiavimu pripažinti veiksmai buvo įgyvendinti sąmoningai, siekiant apriboti nesuderinamų
Android
atmainų patekimą į rinką.
ii)

Dėl konkurencijos ribojimo
Vadinasi, reikia išnagrinėti, ar
Google
pagrįstai teigia, kad Komisija ginčijamame sprendime nepakankamai įrodė, jog nagrinėjamais veiksmais galėjo būti ribojama konkurencija. Šiuo klausimu aplinkybes, kurias Komisija nurodė ginčijamame sprendime, siekdama nustatyti, ar antrasis piktnaudžiavimo atvejis gali riboti konkurenciją (
Google
ginčija šią galimybę), galima suskirstyti į tris pagrindinius motyvus. Pirma, nesuderinamos
Android
atmainos yra labiau tikėtinos
Google
konkurentės nei suderinamos
Android
atmainos. Antra, antrasis piktnaudžiavimo atvejis leido
Google
faktiškai išstumti nesuderinamas
Android
atmainas iš rinkos. Trečia, galiausiai, toks išstūmimas iš rinkos yra žalingas konkurencijai, nes dėl jo sustiprinama
Google
dominuojanti padėtis nacionalinėse bendrosios paieškos paslaugų rinkose ir stabdomos inovacijos.
–
Dėl nesuderinamų atmainų keliamos galimos grėsmės
Komisijos teigimu, nesuderinamos
Android
atmainos kelia ne tik tikėtiną, bet net didesnę konkurencinę grėsmę
Google
nei
Android
suderinamos atmainos, ir konkurencinę grėsmę, didesnę už tą, kurią galėtų kelti skirtingos OS, pavyzdžiui,
Windows Mobile
ar
Linux
. Šiuo klausimu šalys nesutaria, pirma, dėl to, kiek
Android
skirtos programėlės galėtų tinkamai veikti su nesuderinamomis
Android
atmainomis ir, antra, dėl išlaidų, patirtų dėl šių programų pritaikymo prie nesuderinamų
Android
atmainų, nes Komisija laikosi pozicijos, kad šios išlaidos yra mažesnės, jei
Android
skirta programėlė perkeliama į nesuderinamą
Android
atmainą, nei tuo atveju, kai šią programėlę reikėtų perkelti į kitą OS.
Šiuo klausimu iš bylos medžiagos aiškiai matyti, kad nesuderinamos
Android
atmainos, kaip ir
Android
bei suderinamos
Android
atmainos, yra licencijuojamos OS. Iš ieškinio pirmojo pagrindo nagrinėjimo taip pat matyti, kad licencijuojamos OS sudaro atitinkamą rinką konkurenciniams santykiams įvertinti. Vadinasi, nesuderinamos
Android
atmainos gali konkuruoti su
Google
licencijuojamų OS rinkoje. Taigi klausimas, dėl kurio diskutavo šalys, susijęs su tuo, kiek santykinis konkurencinis spaudimas, kurį darė suderinamos
Android
atmainos ir kitos licencijuojamos OS, yra didesnis ar mažesnis, palyginti su konkurenciniu spaudimu, kurį
Google
darė nesuderinamos
Android
atmainos, neturi reikšmės. Konkurencijos ribojimui kvalifikuoti pakanka įrodyti, kad nesuderinamos
Android
atmainos būtų konkuravusios su
Android
licencijuojamų OS rinkoje, o
Google
to neginčija.
Be to, taip pat nesvarbu, ar programėlių perkėlimo į nesuderinamas
Android
atmainas išlaidos, t. y. plėtros išlaidos, kurios turi būti patirtos siekiant užtikrinti
Android
skirtų programėlių tinkamą veikimą įrenginiuose, veikiančių su OS, kuri yra nesuderinama
Android
atmaina, yra didesnės, ar mažesnės už perkėlimo į kitas nei
Android
OS išlaidas, taip pat neturi reikšmės. Net darant prielaidą, kurios
Google
neįrodė, kad „
Android
ekosistemai“ skirtų programėlių perkėlimo į nesuderinamas
Android
atmainas išlaidos yra panašios į išlaidas, kurias reikia patirti dėl perkėlimo į visiškai kitas OS, t. y. nesukurtas remiantis
Android
pirminiu programos tekstu, reikia konstatuoti, kad, atsižvelgiant į šias išlaidas, nesuderinamų
Android
atmainų keliama konkurencinė grėsmė
Google
negali būti mažesnė nei kitų licencijuojamų OS, analizuotų ginčijamame sprendime.
Nesuderinamų
Android
atmainų galimybe daryti konkurencinį spaudimą
Google
neleidžia suabejoti ir ieškovių argumentai, kad nėra komercinio intereso kurti nesuderinamas
Android
atmainas, o tai paneigtų jų keliamą grėsmę ieškovėms. Šiuo klausimu
Google
pateikia bendrą ir abstraktų teiginį, kuris nepagrįstas jokiais įtikinamais įrodymais. Priešingai,
Seznam
, atsakydama į Bendrojo Teismo raštu pateiktus klausimus, teigia nesėkmingai mėginusi įtikinti SNĮ su
Google
sudariusius OĮG teikti rinkai įrenginius, kuriuose būtų naudojamos nesuderinamos
Android
atmainos ir kuriuose ji ketino įdiegti savo paieškos variklį. Šis pavyzdys patvirtina ginčijamame sprendime pateiktus vertinimus, kad antrasis piktnaudžiavimo atvejis padėjo
Google
išvengti konkurencinės grėsmės, kurią jai galėjo kelti nesuderinamos
Android
atmainos tiek licencijuojamų OS rinkoje, tiek bendrosios paieškos paslaugų rinkoje.
Iš to, kas išdėstyta pirmiau, matyti, jog
Google
neįrodė, kad nesuderinamos
Android
atmainos niekaip negalėjo kelti jai konkurencinės grėsmės. Taigi reikia išnagrinėti, ar SNĮ iš tikrųjų galėjo apsunkinti šių
Google
konkurentų patekimą į OS rinką.
–
Dėl faktinio nesuderinamų Android atmainų išstūmimo iš rinkos ir antikonkurencinio šio išstūmimo poveikio
Nekyla abejonių, kad ginčijamame sprendime nagrinėjamu pažeidimo laikotarpiu jokia nesuderinama
Android
atmaina negalėjo tvariai egzistuoti rinkoje. Šalys nesutaria dėl šios išvados aiškinimo: Komisija ginčijamame sprendime laikosi nuomonės, kad, viena vertus, buvusių nesuderinamų
Android
atmainų komercinė nesėkmė ir, kita vertus, naujų nesuderinamų
Android
atmainų nepatekimas į rinką yra
Google
veiksmų rezultatas. Konkrečiai kalbant, Komisija kritikuoja
Google
už reikalavimą, kad visi OĮG, norintys gauti naudos iš
Play Store
ir
Google Search
įdiegimo jų parduodamuose įrenginiuose, sudarytų SNĮ.
Google
teigia priešingai, kad nesuderinamų
Android
atmainų nesėkmę lėmė joms būdingi trūkumai ir komercinio susidomėjimo stoka.
Iš pradžių reikėtų pažymėti, jog
Google
neginčija ginčijamo sprendimo 6.3.1 skirsnyje pateiktų pastabų dėl SNĮ aprėpties. Šiuo klausimu ginčijamame sprendime priminta, kad
Google
sudarė SNĮ arba panašias sutartis su maždaug 100 įmonių, veikiančių išmaniųjų mobiliųjų įrenginių rinkoje, visais šių įrenginių gamybos grandinės lygmenimis. SNĮ, be kita ko, buvo sudarytos su 30 OĮG, atsižvelgiant į jų išmaniųjų mobiliųjų įrenginių pardavimą (ginčijamo sprendimo 7 grafikas). Šių sutarčių su OĮG galiojimo laikas buvo ne trumpesnis nei MPPS galiojimo laikas, o tuo atveju, jei OĮG pageidavo ir toliau gauti naudos iš MPPS, SNĮ turėjo būti pratęsiamos. Taigi reikia laikyti įrodytu, kad pažeidimo laikotarpiu didžiausiems veiklos vykdytojams, galėjusiems pasiūlyti komercinę rinką nesuderinamų
Android
atmainų kūrėjams, SNĮ neleido to padaryti.
Paskui
Google
ginčija Komisijos aiškinimą dėl operacinės sistemos
Fire
, t. y.
Amazon
sukurtos nesuderinamos
Android
atmainos, skirtos sukurti nuo
Google
nepriklausomą „ekosistemą“, tačiau sukurtos taip, kad su ja būtų galima naudoti
Android
skirtas programėles, nesėkmės.
Google
teigimu,
Fire
OS nesėkmę lėmė įvairūs veiksniai, tarp jų – galimybės naudotis
Play Store
neturėjimas, kurį esą pripažino ir pati
Amazon
. Šiuo klausimu reikėtų pažymėti, jog visuotinai žinoma, kad
Play Store
yra „privaloma“ parduotuvė, sąmoningai skirta tik
Android
ekosistemos dalyviams. Vis dėlto
Google
nepateikė jokių įrodymų, galinčių paneigti ginčijamame sprendime padarytas išvadas, kad šeši iš svarbiausių OĮG pagal pardavimą atsisakė sudaryti sutartis dėl įrenginių, veikiančių su
Fire
OS, kūrimo, išreiškę susirūpinimą
Amazon
, kad tai būtų aiškus SNĮ pažeidimas (ginčijamo sprendimo 1094 konstatuojamoji dalis). Taigi reikia konstatuoti, kad net jei
Fire
OS komercinę nesėkmę galėtų paaiškinti ir kitos priežastys, kurios, beje, nėra nepriklausomos nuo
Google
prekybos politikos, Komisija vis dėlto įrodė, kad dėl SNĮ iš
Fire
OS buvo atimtos rinkos, kurias jai būtų galėję sudaryti OĮG, sudarę SNĮ su
Google
.
Be to,
Google
neneigia, kad aktyviai kišosi, siekdama priminti apie jų įsipareigojimus keliems OĮG, kurie iš pradžių Kinijoje ketino prekiauti
Aliyun
OS,
Alibaba
sukurta nesuderinama
Android
atmaina. Iš tikrųjų iš
Alibaba
pareiškimų, padarytų per administracinę procedūrą, matyti, kad ši įmonė ketino sudaryti gamybos sutartis, kuriomis siekiama pateikti jos OS Kinijos rinkai, o vėliau ir likusioje pasaulio dalyje, įskaitant EEE. Iš kelių OĮG pareiškimų taip pat matyti, kad
Google
aiškiai paprašė jų sustabdyti visas komercines derybas su
Alibaba
(ginčijamo sprendimo 1054, 1057 ir 1069 konstatuojamosios dalys). Nors
Google
mano, kad jos veiksmai pateisinami dėl priežasčių, susijusių su jos reputacijos apsauga ir noru neleisti konkurentams pasinaudoti teigiamais išoriniais veiksniais dėl „atviro“
Android
licencijos pobūdžio, ji neginčija, kad elgėsi taip, kad OĮG laikytųsi savo įsipareigojimų pagal SNĮ, susijusių su draudimu teikti rinkoms nesuderinamas
Android
atmainas. Tokiomis aplinkybėmis
Google
nepagrįstai teigia, kad
Alibaba
nesėkmę Kinijoje lėmė tik techninės įrangos gedimai ir klastočių kokybės problemos.
Be to, reikia priminti, kad ketvirtojo pagrindo antroje dalyje
Google
, atsakydama į Komisijos argumentą, teigia, kad, nesant SNĮ, rinkos drausmė, nors ir nebuvo komercinio intereso kurti nesuderinamas
Android
atmainas, nebūtų buvusi pakankama siekiant užtikrinti nesuderinamumo nebuvimą.
Google
nuomone, nesant privalomų įsipareigojimų „
Android
ekosistemos“ operatoriai būtų suinteresuoti pasinaudoti dėl suderinamumo atsiradusiu sąveikumu, bet nebūtinai patys patirti išlaidų, būtinų visiems nesuderinamumams ištaisyti.
Galiausiai šalys taip pat nesutaria dėl pasekmių, kurias sukėlė ta aplinkybė, kad
Google
pasiliko sau TPPS ir kitų jos pačios sukurtų programų, padėjusių įrenginiuose veikti programėlėms, nes jos leido joms veiksmingai komunikuoti su OS, nuosavybes teisę. Nors Komisija ginčijamame sprendime nusprendė, kad
Google
atsisakymas leisti nesuderinamų
Android
atmainų kūrėjams naudotis jos TPPS prisidėjo prie antrojo piktnaudžiavimo, vis dėlto reikėtų pažymėti, kad, kaip tai buvo patvirtinta per teismo posėdį, Komisija neginčija
Google
nuosavybės teisės į jos pačios sukurtas programas. Be to, reikėtų pažymėti, kad
Google
, niekam neprieštaraujant, pareiškė, kad į visas jos paskelbtas paskesnes
Android
pirminio programos teksto versijas buvo įtrauktos atnaujintos „pagrindinės“ TPPS ir kad jų pakako, kad
Android
sukurtos programėlės veiktų su visomis suderinamomis pirminio programos teksto versijomis.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad tai, jog įmonė naudojasi teisėtai įgyta nuosavybės teise, savaime negali būti laikoma piktnaudžiavimu, kaip tai suprantama pagal SESV 102 straipsnį, net jei ji užima dominuojančią padėtį. Išimtinės teisės, susijusios su intelektinės nuosavybės teise, įgyvendinimas yra viena iš intelektinės nuosavybės teisių turėtojo teisių, todėl naudojimasis tokia teise, net jei tai daro dominuojančią padėtį užimanti įmonė, savaime negali būti laikomas piktnaudžiavimu šia padėtimi. Vis dėlto toks elgesys negali būti leidžiamas, jeigu juo siekiama sustiprinti šiuos veiksmus atliekančio subjekto dominuojančią padėtį ir ja piktnaudžiauti (žr. 2020 m. sausio 30 d. Sprendimo Generics (UK) ir kt.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo tikslu reikėtų atsižvelgti į per administracinę procedūrą gautus trijų įmonių pareiškimus, pagal kuriuos vis galingesnių nuosavybės teise valdomų TPPS prieinamumas tik „
Android
ekosistemos“ dalyviams lėmė, kad
Android
programėlių kūrėjai tapo visiškai priklausomi nuo šių TPPS. Taigi galimo programėlių perkėlimo į nesuderinamas
Android
atmainas kaina tapo labiau atgrasanti. Atsižvelgiant į šias išvadas, reikia konstatuoti, kad vertinant SNĮ nustatytų rinkos apribojimų poveikį reikia atsižvelgti į
Google
taikytą komercinę politiką, susijusią su jos TPPS suteikimu naudotis. Šis poveikis dar svarbesnis, nes
Google
neginčija Komisijos vertinimo, kad technologinis atotrūkis tarp
Google
TPPS ir pagrindinių pirminio programos teksto versijų per visą pažeidimo laikotarpį didėjo. Todėl kūrėjams ir OĮG buvo strategiškai svarbi prieiga prie
Google
nuosavybės teise valdomų TPPS. ADA, kuri įstojo į bylą palaikyti
Google
, taip pat patvirtina, kad be
Google
nuosavybės teise valdomų TPPS programėlės tinkamai neveiktų, o šių sutrikimų šalinimas pareikalautų didelių papildomų išlaidų.
Kaip matyti išnagrinėjus antrąjį ieškinio pagrindą, OĮG, norintys pasinaudoti
Google
nuosavybės teise valdomomis TPPS, turėjo sudaryti MPPS, o tai reiškia, kad prieš tai jos turėjo sutikti su SNĮ sąlygomis. Taigi reikia konstatuoti, kad
Google
politika kurti ir platinti savo TPPS skatino sudaryti SNĮ, o tai, kaip jau minėta, apribojo nesuderinamų
Android
atmainų galimybes.
Siekdama įrodyti antrąjį piktnaudžiavimo atvejį sudarančių išstūmimo iš rinkos veiksmų antikonkurencinį pobūdį, Komisija ginčijamame sprendime, greta trukdymo atsirasti realiems ar potencialiems
Google
konkurentams licencijuojamų OS rinkoje, nurodo dvi pagrindines pasekmes. Pirma, antrasis piktnaudžiavimo atvejis esą sustiprino
Google
dominuojančią padėtį bendrosios paieškos paslaugų rinkoje. Antra, šis piktnaudžiavimas atgrasė nuo inovacijų ir apribojo vartotojams teikiamų pasiūlymų įvairovę (ginčijamo sprendimo 1139–1145 konstatuojamosios dalys).
Dėl pirmojo iš minėtų aspektų, viena vertus,
Google
ginčija teiginį, kad SNĮ prisidėjo prie jos dominuojančios padėties bendrosios paieškos paslaugų rinkose stiprinimo. Grįsdama savo prieštaravimą
Google
iš esmės teigia, kad SNĮ nebuvo jokios sąlygos, draudžiančios OĮG diegti su
Google Search
konkuruojančias bendrosios paieškos paslaugas ir kad jos pačios paslaugos sėkmė paaiškinama jos nuopelnais.
Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, jog Komisija nekonstatavo, kad SNĮ sąlygos yra nesąžiningos, kiek jos buvo taikomos įrenginiams, kuriuose yra įdiegtas GMS komplektas. Vis dėlto, nagrinėdama antrąjį piktnaudžiavimo atvejį, Komisija kritikuoja
Google
už tai, kad ji faktiškai atėmė visas komercines galimybes iš nesuderinamų
Android
atmainų. Neginčijama, kad pagal
Google
nustatytą licencijavimo politiką buvo numatyta leisti naudoti GMS komplektą tik suderinamoms
Android
atmainoms. Taigi
Google Search
nebuvo galima įdiegti įrenginiuose, kuriuose naudojamos nesuderinamos
Android
atmainos. Vien to pakanka, kad būtų galima nustatyti, jog nesuderinamos
Android
atmainos galėjo tapti konkuruojančių bendrosios paieškos paslaugų platinimo kanalais. Taigi, nors pagal SNĮ ir nebuvo draudžiama iš anksto įdiegti su
Google Search
konkuruojančių bendrosios paieškos paslaugų, šiomis sutartimis, apribojant nesuderinamų
Android
atmainų komercines galimybes, prisidėta prie to, kad iš konkuruojančių bendrosios paieškos paslaugų būtų atimta galimybė tiesiogiai konkuruoti su
Google Search
, išimtinai iš anksto jas įdiegiant konkrečiame įrenginyje.
Įrenginiuose, kuriuose naudojamos nesuderinamos
Android
atmainos, su
Google Search
konkuruojančių bendrosios paieškos paslaugų teikėjai būtų galėję reikalauti ne tik išankstinio įdiegimo, bet net ir išimtinio įdiegimo. Be to,
Seznam
teigimu, tai yra priežastis, dėl kurios ji pasiūlė OĮG teikti rinkai įrenginius, veikiančius su
Android
nesuderinamomis atmainomis, kuriose būtų įdiegta tik jos pačios bendrosios paieškos paslauga.
FairSearch
taip pat teigia, kad dėl ginčijamų veiksmų tapo sunkiau kurti bendrosios paieškos paslaugas, kurias teikiant daugiausia dėmesio skiriama naudotojų privatumo apsaugai, ir pateikti jas į rinką, ir jos teiginių niekas rimtai nepaneigė.
Tai reiškia, jog
Google
neturi pagrindo ginčyti vertinimų, kad jos veiksmai išstumti iš rinkos nesuderinamas
Android
atmainas prisidėjo prie jos dominuojančios padėties bendrosios paieškos paslaugų rinkose stiprinimo.
Be to, dėl inovacijų atgrasymo Komisija ginčijamame sprendime konstatavo, kad nesuderinamų
Android
atmainų išstūmimo iš rinkos veiksmai, įgyvendinti per SNĮ, neleidžiant kurti skirtingų OS versijų, kliudė diegti inovacijas ir atėmė iš naudotojų galimybę naudotis kitomis funkcijomis nei tas, kurios buvo siūlomos su
Android
suderinamų atmainų, ar papildomomis funkcijomis. Šiuo klausimu, priešingai nei teigia
Google
, Komisija, siekdama įrodyti šios išvados pagrįstumą, neprivalėjo tiksliau nurodyti, kokios funkcijos galėjo būti įdiegtos, jei ginčijamų veiksmų nebūtų buvę.
Google
neginčija, kad atitinkamoms rinkoms būdingos sparčios inovacijos, prie kurių būtų galėjusios prisidėti atmainos, pasižyminčios skirtingomis savybėmis nei suderinamos atmainos.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, jog Komisija pakankamai įrodė, kad pagal SNĮ jas pasirašiusiems subjektams buvo uždrausta tiekti rinkai nesuderinamas
Android
atmainas. Be to, ši kliūtis tiesioginiams
Google
konkurentams OS rinkoje, kurios poveikį, be kita ko, sustiprina
Google
politika, susijusi su jos TPPS ir kitų jai nuosavybės teise priklausančių programėlių pateikimo rinkai sąlygomis, taip pat padėjo stiprinti
Google
dominuojančią padėtį bendrosios paieškos paslaugų rinkose ir, be to, pasitvirtino kaip žalinga galutiniams naudotojams.
Kadangi Komisija nusprendė, kad antrąjį piktnaudžiavimo atvejį sudarė visų CDD techninių standartų taikymas įrenginiams, kuriuose nebuvo įdiegtas GMS komplektas, ir apskritai išanalizavo ginčijamų veiksmų nulemto konkurencijos ribojimo poveikį, priešingai, nei teigia
Google
, ji neprivalėjo tiksliai nurodyti CDD standartų, dėl kurių kilo toks poveikis. Ginčijamame sprendime
Google
kritikuojama ne dėl
Google
nustatytų suderinamumo įpareigojimų turinio, o dėl jos veiksmų neleisti nesuderinamoms
Android
atmainoms rasti galimybių rinkoje.
Kadangi šie veiksmai gali būti laikomi įrodytais, kalbant apie jų buvimą ir poveikį dėl pirmiau nurodytų veiksnių, nagrinėjant šią ieškinio pagrindo dalį nebūtina priimti sprendimo dėl argumentų, susijusių su neskaidymo įsipareigojimų aiškumu,
Google
galimybės pakeisti CDD turinį antikonkurenciniu būdu grynai teoriniu pobūdžiu arba šios įmonės ketinimu suklaidinti kontrahentus. Šiais argumentais siekiama ginčyti papildomus motyvus, nurodytus kitose ginčijamo sprendimo dalyse, todėl jų nagrinėjimas negalėtų priversti suabejoti pirmiau pateiktomis išvadomis. Vis dėlto dabar reikia išnagrinėti
Google
pateiktus objektyvius pateisinimus.
3.

Dėl antros ieškinio pagrindo dalies, susijusios su objektyvių pateisinimų buvimu
a)

Ginčijamas sprendimas
Komisija mano, kad negalima sutikti nė su vienu iš
Google
pateiktų objektyvių pateisinimų. Ji ginčija
Google
aštuonių punktų argumentą, pateiktą per administracinę procedūrą, t. y. kad neskaidymo įsipareigojimai yra būtini, pirma, siekiant užtikrinti suderinamumą „
Android
ekosistemoje“, nes kitų OS kūrėjų verslo modeliai labiau riboja konkurenciją; antra, neskaidymo įsipareigojimai būtini, kad būtų išvengta suskaidymo, kuris būtų žalingas visai „
Android
ekosistemai“; trečia, neskaidymo įsipareigojimai būtini, kad būtų apsaugota
Google
reputacija; ketvirta, neskaidymo įsipareigojimai būtini, kad nesuderinamų
Android
atmainų kūrėjai nepelnytai nesinaudotų išoriniais veiksniais, susijusiais su mažesnėmis kūrimo išlaidomis, nes būtų nemokamai prieinamas jau veikiantis pirminis programos tekstas; penkta, neskaidymo įsipareigojimai būtini tam, kad nesuderinamų
Android
atmainų kūrėjai nepelnytai nesinaudotų išoriniais veiksniais dėl to, kad
Google
technologija būtų jiems prieinama, visų pirma anksti paskelbus pirminį programos tekstą arba organizuojant kūrėjams skirtus seminarus; šešta, neskaidymo įsipareigojimai buvo nustatyti dar prieš
Google
užimant dominuojančią padėtį; septinta, neskaidymo įsipareigojimai nebuvo skirti suklaidinti SNĮ sudariusias įmones dėl jų taikymo srities; aštunta, Komisija neįvertino antikonkurencinio ir konkurencijai naudingo neskaidymo įsipareigojimų poveikio (ginčijamo sprendimo 1155–1183 konstatuojamosios dalys).
b)

Šalių argumentai
1)

Google argumentai
Grįsdama ieškinio ketvirtojo pagrindo antrą dalį,
Google
teigia, kad ginčijamame sprendime neatsižvelgta į neskaidymo įsipareigojimų naudą konkurencijai, nes jie būtini siekiant apsaugoti
Android
platformos vientisumą ir kokybę nuo galimų nesuderinamumų keliamos grėsmės.
Pirma,
Google
teigia, kad neskaidymo įsipareigojimai yra būtini siekiant apsaugoti
Android
gyvybingumą ir kokybę nuo nesuderinamumo keliamos grėsmės. Neskaidymo įsipareigojimai užtikrina kūrėjams, kad jų programėlės veiks skirtinguose
Android
įrenginiuose be sutrikimų. Be to, jie galutiniams naudotojams suteikia garantiją, kad
Android
sukurtos programėlės veiks jų pasirinktame
Android
įrenginyje. Taigi suderinamumo skatinimas teikia konkurencinę naudą tiek
Android
atmainų kūrėjams, tiek programėlių kūrėjams, tiek OĮG, tiek naudotojams. Šio sąveikumo išsaugojimas ir
Android
platformos vientisumo bei kokybės apsauga yra teisėti, konkurencijai nekenkiantys tikslai.
Antra,
Google
primena, kad
Android
buvo sumanyta pagal atviros licencijos modelį, kuris leido OĮG ir kūrėjams būti lankstesniems nei esant vadinamajam „nuosavybiniam“ licencijavimo modeliui, leidžiant jiems pakeisti pirminį programos tekstą ir pritaikyti jį savo poreikiams. Taigi
Android
platforma, kurioje tuo pat metu yra kelios atmainos, skirta plėtoti pliuralistiškai ir įvairiapusiškai. Vis dėlto dėl šių ypatumų būtina įdiegti mechanizmus, kad būtų išvengta suskaidymo, dėl kurio gali būti sunaikinta visa
Android
platforma. Taigi neskaidymo įsipareigojimai, kuriais siekiama tik tokio tikslo, yra pateisinami, net darant prielaidą, kad jie yra antikonkurencinio pobūdžio, o tai, beje,
Google
ginčija šio ieškinio pagrindo pirmoje dalyje.
Keletas įrodymų patvirtina, kad neskaidymo įsipareigojimai yra būtini. Pirma, ankstesnė atvirųjų platformų
Unix
,
Symbian
ir
Linux Mobile
suskaidymo patirtis rodo, kad nesuderinamumų plitimas sukelia nepataisomų pasekmių. Antra, daugelio „
Android
ekosistemos“ dalyvių parodymai patvirtina
Google
poziciją. Taigi daugiau nei 94 % (35 iš 37)
Android
suinteresuotųjų subjektų, iš esmės atsakiusių į Komisijos klausimus dėl suskaidymo (įskaitant programėlių kūrėjus, OĮG, MRTO ir kitas įmones), nurodė, kad nesuderinamumų grėsmė kelia susirūpinimą. Trečia, per administracinę procedūrą pateikti
Google
vidaus dokumentai patvirtina, kad vienintelis neskaidymo įsipareigojimų loginis pagrindas buvo užtikrinti
Android
platformos suderinamumą ir išlaikyti jos vientisumą.
Trečia,
Google
pažymi, jog ginčijamame sprendime Komisija teigia, kad neskaidymo įsipareigojimai nebuvo reikalingi, nes atmainų kūrėjai savaime išvengtų nesuderinamumų, siekdami užtikrinti tinkamą programėlių veikimą.
Google
teigimu, Komisija negali, kartu neprieštaraudama sau, viena vertus, kritikuoti neskaidymo įsipareigojimų dėl to, kad jie trukdo kurti nesuderinamas
Android
atmainas, ir, kita vertus, teigti, kad kūrėjai maksimaliai sumažintų nesuderinamumų, neatsižvelgdama į neskaidymo įsipareigojimų buvimą.
Google
teigia, kad kūrėjai galėjo užtikrinti savo
Android
atmainos suderinamumą tik laikydamiesi CDD techninių reikalavimų. Taigi, nesant neskaidymo įsipareigojimų, suderinamumas negalėtų būti užtikrintas. Taip pat negalima teigti, kad atmainų kūrėjai ar OĮG patys užtikrintų suderinamumą, nes jie būtų suinteresuoti pasinaudoti suderinamumu, tačiau neturėtų pakankamų paskatų patys įdėti visas reikalingas pastangas, nesant bendrų apibrėžimo ir kontrolės kriterijų, kuriuos galėjo nustatyti tik
Google
.
Ketvirta,
Google
pažymi, kad neskaidymo įsipareigojimai, kuriuos Komisija pripažįsta teisėtais, tiek, kiek jie taikomi įrenginiams, kuriuose įdiegtas GMS komplektas, būtinai turi būti taikomi ir įrenginiams, kuriuose šios programėlės nėra iš anksto įdiegtos. Priešingu atveju nebūtų galima apsaugoti visos
Android
platformos vientisumo ir gyvybingumo nuo problemų, kylančių dėl nesuderinamumų, t. y.
Android
suskaidymo grėsmės.
Penkta,
Google
nesutinka su Komisijos argumentais dėl galimybės ištaisyti suskaidymo trūkumus pasitelkiant tinkamą intelektinės nuosavybės politiką. Šiuo klausimu Komisija mano, kad nesuderinamumo problemos turėtų įtakos tik jos reputacijai ir jas būtų galima išspręsti taikant prekių ženklo strategiją, pagal kurią prekių ženklas
Android
būtų naudojamas tik suderinamiems įrenginiams. Tačiau
Android
taikomųjų programų nesuderinamumas ir netinkamo veikimo rizika būtų ne reputacijos, o techninė problema, kelianti grėsmę
Android
ekosistemos vientisumui ir gyvybingumui. Šiuo argumentu taip pat neatsižvelgiama į tai, kad neskaidymo įsipareigojimai taikomi tik įrenginiams, „sukurtiems specialiai veikti su
Android
“. Jei šie įrenginiai nepateisintų naudotojų ir programėlių kūrėjų lūkesčių dėl suderinamumo, jie pakirstų pasitikėjimą visa
Android
sistema.
2)

Komisijos argumentai
Komisija teigia, kad SNĮ ginčijamame sprendime ginčijamos tik tiek, kiek pagal jas reikalaujama, kad OĮG savo įrenginiuose, kuriuose nėra iš anksto įdiegtų
Google
programėlių, išlaikytų SBS. Komisijos nuomone, reikia atmesti pateiktus objektyvius pateisinimus, grindžiamus būtinybe išvengti grėsmių, susijusių su programėlėmis, kurios neveikia arba netinkamai veikia įrenginiuose, kuriuose nėra iš anksto įdiegtos
Google
programėlės. Naudotojai ir programėlių kūrėjai nekaltintų
Google
dėl bet kokių šiuose įrenginiuose naudojamų programėlių gedimo ar netinkamo veikimo.
Neskaidymo įsipareigojimai grindžiami ne vien suderinamumo užtikrinimo ir
Android
platformos vientisumo išsaugojimo logika; jais taip pat siekiama kovoti su neigiamomis pasekmėmis
Google
, kurias sukeltų nesuderinamų
Android
atmainų konkurencija. Tai matyti iš
Google
vidaus dokumentų ir atsakymų į prašymus pateikti informaciją.
c)

Bendrojo Teismo vertinimas
Pagal jurisprudenciją, primintą nagrinėjant ieškinio antrojo pagrindo antrą dalį, elgesys nėra piktnaudžiavimas, jeigu jis pateisinamas konkurenciją skatinančia nauda arba atitinka teisėtus interesus. Konkrečiai kalbant, dominuojančią padėtį užimanti įmonė šiuo tikslu gali įrodyti, kad jos elgesys yra objektyviai būtinas arba kad jo sukeliamą išstūmimo iš rinkos poveikį gali kompensuoti ar net nusverti produktyvumo nauda, kuri naudinga ir vartotojams. Šiuo tikslu atitinkama dominuojanti įmonė turi įrodyti, kad dėl nagrinėjamo elgesio galintis atsirasti didesnis produktyvumas neutralizuoja tikėtiną žalingą poveikį konkurencijai, kad šis produktyvumas buvo arba gali atsirasti dėl minėto elgesio, kad toks elgesys yra būtinas šiam produktyvumui padidėti ir kad jis nepašalina veiksmingos konkurencijos, panaikindamas visus esamos ar potencialios konkurencijos šaltinius ar daugelį jų (šiuo klausimu žr. 2012 m. kovo 27 d. Sprendimo Post Danmark,
C‑209/10
,
EU:C:2012:172
,
–
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją). Būtent atsižvelgiant į šiuos principus reikėtų įvertinti
Google
pateiktus pateisinimus.
1)

Dėl būtinybės apsaugoti suderinamumą „Android ekosistemoje“ ir užkirsti kelią „suskaidymui“
Google
mano, kad ginčijamas elgesys yra būtinas siekiant užtikrinti suderinamumą „
Android
ekosistemoje“, kuriai suskaidymas keltų grėsmę. Vis dėlto šie du tikslai yra skirtingi ir turi būti vertinami atskirai.
Viena vertus, reikia priminti, jog ginčijamame sprendime Komisija nenurodė, kad įsipareigojimų, skirtų užtikrinti
Android
atmainų, kuriose buvo įdiegtos
Play Store
ir
Google Search
, suderinamumą nustatymas pažeidžia SESV 102 straipsnį. Taip pat reikėtų priminti, jog Komisija neginčija
Google
teisės apriboti GMS komplekto diegimą, leisdama jį diegti tik įrenginiuose, kuriuose veikia suderinamos
Android
atmainos. Komisija tik nustatė, kad draudimas OĮG, prekiaujantiems įrenginiais su įdiegtu GMS komplektu, siūlyti galimybes rinkoje ir nesuderinamoms
Android
atmainoms reiškė piktnaudžiavimą. Vadinasi, pirmasis
Google
pateiktas pateisinimas, t. y. poreikis užtikrinti suderinamumą „
Android
ekosistemoje“, nėra susijęs su antruoju piktnaudžiavimo atveju, todėl čia jis nėra svarbus.
Kita vertus,
Google
negali pateisinti visų komercinių galimybių atėmimo iš nesuderinamų
Android
atmainų pagal SNĮ vien tuo, kad dėl „suskaidymo“, t. y. grėsmės, kad išplis tarpusavyje nesuderinamos platformos, kiltų pavojus pačiam
Android
išlikimui. Šiuo klausimu
Google
nurodo nesėkmes, kurių dėl šios priežasties patyrė ankstesnės OS, kurios, kaip ir
Android
, buvo platinamos kaip „open source“.
Nesant būtinybės spręsti šalių ginčo dėl suskaidymo galimo žalingumo ar naudos
Google
ir visam sektoriui, pakanka pažymėti, kad
Google
rimtai nekvestionuoja ginčijamame sprendime padarytų išvadų dėl „Android ekosistemos“ išskirtinės įtakos rinkoje. Šiuo klausimu reikia priminti, kad argumentai, pateikti pagrindžiant pirmąjį ieškinio pagrindą dėl
Google
dominuojančios padėties programėlių parduotuvių ir OS rinkose, turi būti atmesti. Be to,
Google
neginčija užimanti dominuojančią padėtį bendrosios paieškos paslaugų rinkose. Remiantis ginčijamame sprendime pateikta 1 lentele, kurios
Google
taip pat neginčija, įrenginių, veikiančių su licencijuojama OS, kuriais SNĮ sudarę OĮG prekiauja visame pasaulyje, išskyrus Kiniją, dalis nuo 2011 m. [70–80] % 2016 m. padidėjo iki [90–100] % (ginčijamo sprendimo 167 konstatuojamoji dalis).
Google
taip pat neginčija ginčijamo sprendimo 16 pav. pateiktų duomenų tikslumo; iš jų matyti, kad 2013 m.
Play Store
parduotuvėje prieinamų programėlių skaičius pasiekė 1 mln., o 2017 m. – 2,8 mln. (ginčijamo sprendimo 607 konstatuojamoji dalis). Žinoma, negalima atmesti galimybės, kad veiklos pradžioje
Android
padėtis galėjo būti panaši į iki tol buvusių „open source“ OS, kaip antai
Unix
,
Symbian
ir
Linux
, padėtį. Tačiau dėl itin spartaus „
Android
ekosistemos“ augimo nuo 2010-ųjų pradžios
Google
teiginiai apie hipotetinę riziką, kad jos apibūdinta grėsmė šios „ekosistemos“ išlikimui galėjo tęstis per visą pažeidimo laikotarpį, neįtikina. Vadinasi, šis pateisinimas turi būti atmestas.
2)

Dėl būtinybės apsaugoti Google reputaciją
Google
tvirtina, kad nors neskaidymo įsipareigojimais pirmiausia buvo siekiama spręsti daug rimtesnį poveikį turinčias technines problemas, jie taip pat buvo būtini jos reputacijai apsaugoti.
Šiuo klausimu iš pradžių reikėtų priminti, kad Komisija nenustatė, jog neskaidymo įsipareigojimai yra piktnaudžiavimas, nes jie buvo taikomi įrenginiams, kuriuose įdiegtas GMS komplektas, t. y.
Google
programėlės. Taigi
Google
teiginiai dėl jos reputacijos apsaugos turi būti nagrinėjami tik atsižvelgiant į tai, kad SNĮ trukdė nesuderinamoms
Android
atmainoms, kuriose
Google
bet kuriuo atveju draudė diegti šias programėles. Neginčijama, kad
Google
suteikia teisę įdiegti savo programėles tik tiems OĮG, kurie laikosi CDD nustatytų techninių įpareigojimų.
Paskui
Google
nesutinka su ginčijamame sprendime pateiktu vertinimu, kad ji galėtų imtis priemonių, kad būtų išvengta bet kokios painiavos dėl įrenginių, kuriuose veikia suderinamos
Android
atmainos, komercinės kilmės, pavyzdžiui, įregistruodama prekių ženklus, dėl kurių jiems būtų rezervuotas pavadinimas
Android
(ginčijamo sprendimo 1172–1176 konstatuojamosios dalys). Šiuo klausimu
Google
nurodo tik tai, kad tokių priemonių nepakaktų, tačiau nepateikia jokių išsamių šį teiginį pagrindžiančių įrodymų. Taigi negalima teigti, kad
Google
intelektinės nuosavybės teisių gynimas siekiant apsaugoti savo reputaciją, pavyzdžiui, uždraudžiant naudoti pavadinimus
Google
ir
Android
įrenginiuose, kuriuose įdiegtos nesuderinamos
Android
atmainos, nepriklausančios „
Android
ekosistemai“, yra neveiksmingas. Tokios priemonės tikrai mažiau ribotų konkurenciją nei iš SNĮ kylantis
Android
nesuderinamų atmainų išstūmimas iš rinkos, kuris dėl to yra neproporcingas nurodytam tikslui.
Galiausiai
Google
, grįsdama nagrinėjamą pažeidimą, iš esmės nurodo riziką, kuri, jos nuomone, kyla dėl „suskaidymo“, nes bet kokie nesuderinamų
Android
atmainų veikimo sutrikimai atsilieptų visai „ekosistemai“. Iš to, kas nurodyta pirmiau (žr. šio sprendimo 879 ir 880 punktus), darytina išvada, kad paplitimo rizika
Android
ekosistemos nenaudai šioje byloje nagrinėjamu atveju nebuvo pakankamai įrodyta.
3)

Dėl būtinybės pašalinti savaimingumo efektą
Google
teigia, kad neskaidymo įsipareigojimai yra būtini siekiant apriboti savaimingumo efektą, kurį sukeltų jos technologijos prieinamumas trečiosioms šalims. Dėl teigiamo išorinių veiksnių poveikio, kurį patirtų nesuderinamos
Android
atmainos,
Google
teigia, tai yra, viena vertus, savaiminis finansinis poveikis, atsirandantis dėl OS ir programėlių kūrimo išlaidų sumažėjimo ir, kita vertus, savaiminis techninis poveikis, susijęs su jos technologijų perdavimu (šiuo klausimu žr. 2012 m. kovo 27 d. Sprendimo Post Danmark,
C‑209/10
,
EU:C:2012:172
,
ir
punktus).
Šiuo klausimu reikėtų pažymėti, kad Komisija ginčija SNĮ tik tiek, kiek jose numatyti įpareigojimai, kuriomis siekiama iš nesuderinamų
Android
atmainų atimti galimybes rinkoje. Įmonės teisė pasinaudoti jos kuriamų paslaugų teikiama ekonomine nauda nereiškia, kad jai turi būti pripažinta teisė neleisti potencialiems konkurentams veikti rinkoje. Be to, reikia pažymėti, kaip mano ir Komisija (ginčijamo sprendimo 1177–1181 konstatuojamosios dalys), kad galimybė trečiosioms šalims pasinaudoti
Google
sukurta technologija yra neatsiejama nuo šios įmonės pasirinkimo atskleisti
Android
pirminį programos tekstą pasitelkiant AOSP licenciją. Taigi
Google
konkurentų galimybė pasinaudoti savaimingumo efektu negali pateisinti antrojo piktnaudžiavimo atvejo.
4)

Dėl elgesio iki dominuojančios padėties įgijimo ir neklaidinimo
Pirma,
Google
neginčija ginčijamame sprendime pateiktų pastabų, kad tai, jog nagrinėjamų veiksmų buvo imtasi dar prieš jai įgyjant dominuojančią padėtį
Android
programėlių parduotuvių ir bendrosios paieškos paslaugų rinkose, neleidžia pateisinti antrojo piktnaudžiavimo atvejo, reikšmingumo. Šiuo klausimu reikėtų pažymėti tik tai, kad Komisija neskyrė
Google
baudos už laikotarpį iki jos dominuojančios padėties įgijimo.
Antra, Komisija neprieštarauja
Google
, kad ši mėgino suklaidinti SNĮ šalis ar trečiuosius asmenis dėl neskaidymo įsipareigojimų taikymo srities, todėl
Google
argumentas, kad iš jos pusės nebuvo jokio klaidinimo, turi būti atmestas kaip nereikšmingas.
5)

Dėl atsižvelgimo į teigiamą neskaidymo įsipareigojimų poveikį konkurencijai
Google
kritikuoja Komisiją dėl to, kad ji nepalygino neskaidymo įsipareigojimų teigiamo poveikio konkurencijai su jų antikonkurenciniu poveikiu. Šiuo klausimu reikėtų priminti, jog Komisija neneigia, kad
Google
nustatyti suderinamumo standartai prisidėjo prie „
Android
ekosistemos“ plėtros. Komisija taip pat neabejoja, kad suderinamumas turėjo teigiamą poveikį konkurencijai, nes skatino šios ekosistemos dalyvių plėtrą ir jų tarpusavio konkurenciją. Komisija taip pat nemano, kad
Google
negalėjo nustatyti standartų, kuriais būtų užtikrintas suderinamumas minėtoje „ekosistemoje“. Vis dėlto Komisija nusprendė: kadangi
Google
objektyviai nepagrindė SNĮ sudaromų kliūčių nesuderinamoms
Android
atmainoms, ji neprivalėjo atsižvelgti į neskaidymo įsipareigojimų teigiamą poveikį konkurencijai (ginčijamo sprendimo 1183 konstatuojamoji dalis).
Šiuo klausimu pirmiausia reikia priminti, kad Komisija SNĮ nuostatas laiko piktnaudžiaujamomis tik tiek, kiek pagal jas OĮG draudžiama siūlyti galimybes rinkoje nesuderinamoms
Android
atmainoms. Taigi pagal SESV 102 straipsnį ši kliūtis turi būti laikoma atskira nuo įsipareigojimų, skirtų užtikrinti suderinamų
Android
atmainų suderinamumą ir sąveikumą „
Android
ekosistemoje“, kurių teigiamas poveikis konkurencijai nėra ginčijamas. Kaip buvo nurodyta pirmiau, nagrinėjama kliūtis sukelia poveikį už „
Android
ekosistemos“ ribų, nes ji taikoma nesuderinamoms atmainoms, į kurias nenumatyta diegti
Google
nuosavybės teise valdomų programėlių, pavyzdžiui, GMS komplekto, ir kurių atveju nebūtinai siekiama suderinamumo ir sąveikumo.
Trukdymas kurti nesuderinamas
Android
atmainas negali būti laikomas savaime būtinu nustatant suderinamumo standartus, kurie turi būti taikomi „
Android
ekosistemoje“. Visų pirma, iš to, kad
Google
pateisinimai, susiję su būtinybe kovoti su „suskaidymu“, turi būti atmesti, darytina išvada, jog
Google
neįrodė, kad ji negalėtų užtikrinti „
Android
ekosistemos“ išlikimo, jei nebūtų ginčijamų sąlygų. Vadinasi, nesant jokio būtino ryšio tarp nesuderinamų
Android
atmainų išstūmimo iš rinkos ir suderinamumo
Android
ekosistemoje (o tai beje, yra neskaidymo įsipareigojimų tikslas),
Google
neturi pagrindo teigti, kad Komisija turėjo teigiamą neskaidymo įsipareigojimų poveikį
Android
ekosistemoje, kurį šios ekosistemos dalyviai gauna dėl suderinamumo teikiamos naudos, palyginti su konkurencijos ribojimais už šios ekosistemos ribų, kurie pripažinti sudarančiais antrąjį piktnaudžiavimo atvejį.
4.

Išvada dėl ketvirtojo pagrindo vertinimo
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad nesuderinamų
Android
atmainų išstūmimo iš rinkos antikonkurencinį poveikį pasitelkiant SNĮ reikia laikyti įrodytu. Dėl tokio elgesio potencialūs ar esami
Google
konkurentai neteko komercinių galimybių, sustiprėjo
Google
dominuojanti padėtis bendrosios paieškos paslaugų rinkose ir buvo atgrasoma nuo inovacijų. Be to,
Google
neįrodė, kad išstumiant nesuderinamas
Android
atmainas iš rinkos pasitelkiant SNĮ buvo siekiama teisėto tikslo, ir neįrodė, kad dėl šio išstūmimo atsirado šiai įmonei priskirtinas teigiamas poveikis konkurencijai.
Galiausiai iš to, kas išdėstyta pirmiau, taip pat matyti, kad Komisija, priešingai nei teigia
Google
, deramai atsižvelgė į atitinkamas ekonomines ir teisines aplinkybes ir konkrečius antrojo piktnaudžiavimo atvejo padarinius. Taigi, pakankamai įrodžiusi ginčijamų apribojimų buvimą ir jų poveikį konkurencijai, Komisija, priešingai nei mano
Google
ir ją palaikančios įstojusios į bylą šalys, neprivalėjo atlikti priešingos padėties analizės, skirtos įvertinti hipotetines pasekmes, kurių galėjo kilti, jei nebūtų antrojo piktnaudžiavimo atvejo,
Android
programėlių parduotuvių ir bendrosios paieškos paslaugų rinkose, kuriose nustatytas šis piktnaudžiavimas, taip pat licencijuojamų OS rinkoje, kurioje
Google
taip pat užima dominuojančią padėtį.
Taigi ketvirtąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
F.

Dėl ieškinio penktojo pagrindo, grindžiamo teisės į gynybą pažeidimu
Ieškinio penktajame pagrinde, kurį sudaro dvi dalys,
Google
teigia, kad Komisija pažeidė jos teisę į gynybą, nes nepaisė, pirma,
Google
teisės būti išklausytai ir, antra, jos teisės susipažinti su byla. Šie procedūriniai pažeidimai esą paneigia ginčijamame sprendime padarytas išvadas ir suteikia pagrindą jį panaikinti. Pirmiausia reikia išnagrinėti šio ieškinio pagrindo antrą dalį.
1.

Dėl penktojo pagrindo antros dalies, grindžiamos teisės susipažinti su byla pažeidimu
a)

Šalių argumentai
Google
teigia, kad Komisijos ir trečiųjų šalių susitikimų dėl tyrimo dalyko užrašų turinio nepakanka ir ji neužtikrina jos teisės į gynybą ar bent gero administravimo principo laikymosi. Šie užrašai buvo parengti jau po įvykio, kartais praėjus keleriems metams nuo aptariamo susitikimo. „Išsamiais“ būtų galima laikyti vos 3 ir 35 šiuo tikslu pateiktų užrašų. Likę 32 – tai pernelyg neišsamios santraukos, atsižvelgiant į trečiojo asmens apklausos reikalavimus, nustatytus Reglamento Nr. 1/2003 19 straipsnio 1 dalyje, visų pirma atsižvelgiant į 2017 m. rugsėjo 6 d. Sprendimą Intel / Komisija (
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
).
Visų pirma
Google
kritikuoja informacijos apie susitikimus su Komisijos nare, atsakinga už konkurencijos klausimus, ar jos kabineto nariu nepakankamumą, ir tai, kad kai kurios tapatybės buvo anonimizuotos.
Dėl pateiktų užrašų neišsamumo
Google
negalėjo nustatyti Komisijos ir apklaustų trečiųjų asmenų diskusijų turinio ar šiomis aplinkybėmis pateiktos informacijos pobūdžio. Toks
Google
teisių į gynybą pažeidimas esą yra esminis, visų pirma kiek tai susiję su programėlių kūrėjų apklausomis, nes tikėtina, kad per jas jie būtų pateikę išteisinamuosius paaiškinimus, kurie neužfiksuoti Komisijos pateiktuose užrašuose.
Komisija ginčija šių argumentų pagrįstumą.
Pirmiausia Komisija teigia neprivalanti išsamiai užfiksuoti susitikimų su trečiaisiais asmenimis, kai tai yra „apklausos“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1/2003 19 straipsnį, t. y. susitikimas, kurio tikslas – surinkti su tyrimu susijusią informaciją. Kalbant apie kitus susitikimus, pažymėtina, kad Komisija privalo tik išsamiai užfiksuoti visus per atitinkamą susitikimą pateiktus įrodymus, kuriais ji ketina remtis priimdama sprendimą, ir visus galimai palankius ta pačia proga pateiktus įrodymus, kuriais tiriamoji įmonė galėjo remtis siekdama paneigti Komisijos išvadas.
Šiomis aplinkybėmis Komisija teigia, kad susitikimų su Komisijos nare, atsakinga už konkurencijos klausimus, ir jos kabineto nariu tikslas nebuvo surinkti informaciją, susijusią su tyrimo dalyku.
Dėl užrašų, susijusių su kitais susitikimais, Komisija teigia, kad ji pateikė pakankamai informacijos apie tai, kada ir kaip ji parengė šiuos užrašus, visų pirma apie priežastis, dėl kurių tam tikri tapatybės duomenys nebuvo pateikti.
b)

Bendrojo Teismo vertinimas
Ieškinio penktojo pagrindo antroje dalyje
Google
iš esmės priekaištauja Komisijai, kad ši pateikė
Google
susitikimų su trečiaisiais asmenimis užrašus, iš kurių ji negalėjo suprasti įvykusių diskusijų turinio ir pateiktos informacijos, susijusios su klausimais, kurie buvo aptariami per šiuos susitikimus, pobūdžio, vadinasi, ir deramai pasinaudoti savo teise į gynybą šiuo klausimu.
Iš ginčijamo sprendimo matyti, kad 2017 m. rugsėjo 15 d., po to, kai buvo priimtas 2017 m. rugsėjo 6 d. Sprendimas Intel / Komisija (
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
),
Google
paprašė visų atitinkamų dokumentų, susijusių su susitikimais, kuriuos Komisija galėjo surengti su trečiaisiais asmenimis (žr. ginčijamo sprendimo 30 konstatuojamąją dalį). Komisija į šį prašymą atsakė 2018 m. vasario 28 d. (ginčijamo sprendimo 33 ir 63 konstatuojamosios dalys).
Iš ginčijamo sprendimo taip pat matyti, kad, kai šie dokumentai buvo perduoti, Komisija nurodė neturinti jokių kitų dokumentų, susijusių su šiais susitikimais, nesvarbu, ar jie įvyko dalyvaujant asmeniškai, ar telefonu (žr. ginčijamo sprendimo 64 konstatuojamąją dalį). Šioje byloje esanti medžiaga neleidžia suabejoti šiuo teiginiu.
Pirmiausia reikia priminti, kad teisė į gynybą yra pagrindinė teisė, priklausanti bendriesiems teisės principams, kurių laikymąsi užtikrina Bendrasis Teismas ir Teisingumo Teismas (šiuo klausimu žr. 2011 m. spalio 25 d. Sprendimo Solvay / Komisija,
C‑109/10 P
,
EU:C:2011:686
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Be to, Komisija, laikydamasi gero administravimo principo, turi užtikrinti, kad jos vidaus taisyklės atitiktų teisę į gynybą.
Pagal konkurencijos teisę teisės į gynybą paisymas reiškia, kad kiekvienam asmeniui, dėl kurio priimtas sprendimas, kuriuo konstatuojama, kad jis padarė konkurencijos taisyklių pažeidimą, per administracinę procedūrą turi būti suteikiama galimybė tinkamai išdėstyti savo nuomonę dėl faktinių aplinkybių, dėl kurių jam prieštaraujama, tikrumo ir reikšmingumo ir dėl Komisijos grindžiant tokį pažeidimą panaudotų dokumentų (2011 m. spalio 25 d. Sprendimo Solvay / Komisija,
C‑109/10 P
,
EU:C:2011:686
,
EU:C:2011:686
,
punktas ir 2021 m. kovo 25 d. Sprendimo Deutsche Telekom / Komisija,
C‑152/19 P
,
EU:C:2021:238
,
punktas).
Iš teisės į gynybą užtikrinimo principo kylanti teisė susipažinti su bylos dokumentais reiškia, kad Komisija turi sudaryti suinteresuotajai įmonei galimybę išnagrinėti visus tyrimo byloje esančius dokumentus, kurie gali būti svarbūs jos gynybai. Šie dokumentai apima tiek kaltę patvirtinančius, tiek ją paneigiančius dokumentus, išskyrus kitų įmonių verslo paslaptis, Komisijos vidaus dokumentus ir kitą konfidencialią informaciją (2004 m. sausio 7 d. Sprendimo Aalborg Portland ir kt. / Komisija,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
,
punktas ir 2011 m. liepos 12 d. Sprendimo Toshiba / Komisija,
T‑113/07
,
EU:T:2011:343
,
punktas).
Be to, reikia priminti, kad
Google
nurodyta Reglamento Nr. 1/2003 19 straipsnio 1 dalis yra teisinis pagrindas, kuriuo remdamasi Komisija, atlikdama tyrimą, turi teisę apklausti fizinį ar juridinį asmenį (2017 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Intel / Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
punktas).
Iš Reglamento Nr. 1/2003 19 straipsnio 1 dalies formuluotės matyti, kad ši nuostata turi būti taikoma bet kokiai apklausai, per kurią siekiama surinkti su tyrimo dalyku susijusios informacijos. Iš šios nuostatos formuluotės ar jos siekiamo tikslo nematyti, kad teisės aktų leidėjas būtų norėjęs pašalinti tam tikras apklausas iš šios nuostatos taikymo srities (2017 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Intel / Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
ir
punktai).
Kai Komisija vykdo apklausą pagal Reglamento Nr. 1/2003 19 straipsnį, kad surinktų informaciją apie tyrimo dalyką, ji turi bet kuria jos pasirinkta forma fiksuoti tokią apklausą. Šiuo tikslu Komisijai nepakanka parengti glaustos per apklausą aptartų temų santraukos. Ji turi galėti pateikti duomenis apie per apklausą vykusių diskusijų turinį, visų pirma apie per šią apklausą pateiktą informaciją tais klausimais, kuriais buvo diskutuojama (šiuo klausimu žr. 2017 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Intel / Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
ir
punktus).
Galiausiai reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją teisė į gynybą pažeidžiama, kai yra galimybė, jog dėl Komisijos padaryto pažeidimo jos vykdytos administracinės procedūros rezultatas galėjo būti kitoks. Įmonė ieškovė įrodo, kad toks pažeidimas padarytas, jei pateikia pakankamai įrodymų ne dėl to, kad Komisijos sprendimo turinys būtų buvęs kitoks, o dėl to, kad ji būtų galėjusi geriau apsiginti, jei nebūtų buvę procedūrinio pažeidimo (2003 m. spalio 2 d. Sprendimo Thyssen Stahl / Komisija,
C‑194/99 P
,
EU:C:2003:527
,
punktas ir 2018 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Deutsche Telekom / Komisija,
T‑827/14
,
EU:T:2018:930
,
punktas). Tai, ar Komisija paisė teisės į gynybą, turi būti vertinama atsižvelgiant į konkrečias kiekvienos bylos faktines ir teisines aplinkybes (šiuo klausimu žr. 2020 m. birželio 18 d. Sprendimo Komisija / RQ,
C‑831/18 P
,
EU:C:2020:481
,
punktą).
Šalių argumentus dėl ieškinio penktojo pagrindo antros dalies reikia išnagrinėti atsižvelgiant būtent į šiuos argumentus.
Pirma, dėl to, ar visi užrašai, susiję su susitikimais su trečiaisiais asmenimis, yra susiję su apklausomis, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1/2003 19 straipsnį, reikia pažymėti, kad atsakydama į Bendrojo Teismo per posėdį pateiktą klausimą, Komisija pripažino (ir tai užfiksuota protokole), kad 33 iš 35
Google
išsiųstų užrašų buvo susiję su apklausomis, kaip tai suprantama pagal minėtą nuostatą.
Taigi Komisija ginčija tik 2 iš 35 susitikimų, užfiksuotų
Google
išsiųstuose užrašuose, t. y. abiejų susitikimų, kuriuose dalyvavo Komisijos narė, atsakinga už konkurencijos klausimus, arba jos kabineto narys, kvalifikavimą kaip apklausų, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1/2003 19 straipsnį. Šis prieštaravimas pateikiamas motyvuojant tuo, kad šių susitikimų tikslas nebuvo surinkti informaciją, susijusią su tyrimo dalyku.
Vis dėlto, priešingai nei teigia Komisija, šie du susitikimai taip pat turi būti laikomi apklausomis, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1/2003 19 straipsnį. Perskaičius su šiais susitikimais susijusius užrašus, kuriuos Komisija išsiuntė, matyti, kad tai yra apklausos, vykdytos siekiant surinkti informaciją, susijusią su tyrimo dalyku.
Iš pirmųjų iš šių užrašų darytina išvada, kad per 2015 m. liepos 2 d. vykdytą apklausą sektoriaus įmonė galėjo išdėstyti Komisijai savo požiūrį į mobiliąsias platformas, įskaitant
Android
, ir į konkurencinę aplinką, kurioje buvo vystomos jos programėlės ir paslaugos.
Be to, iš antrųjų iš šių užrašų matyti, kad per 2017 m. rugsėjo 27 d. surengtą apklausą ADA galėjo pareikšti Komisijai savo poziciją dėl tyrimo, kurį užbaigus buvo priimtas ginčijamas sprendimas, visų pirma dėl SNĮ ir nustatytų konkurencijos problemų sprendimų. Tame dokumente taip pat nurodyta, jog ADA patvirtino Komisijai, kad visa, ką ADA pasakė per šią apklausą, jau buvo paaiškinta Komisijai jai pateiktuose dokumentuose.
Vadinasi, dėl to, kad Komisijos vykdytos trečiųjų asmenų apklausos galėjo būti susitikimai su Komisijos nare, atsakinga už konkurencijos klausimus, arba jos kabineto nariu, jie negali būti pašalinti iš Reglamento Nr. 1/2003 19 straipsnio taikymo srities, nes per šiuos susitikimus buvo siekiama surinkti informaciją, susijusią su tyrimo dalyku.
Antra, dėl Komisijos vykdytos trečiųjų asmenų apklausos, per kurią siekta surinkti informacijos, susijusios su tyrimo dalyku, užrašų teisėtumo atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1/2003 19 straipsnį, reikia pažymėti, jog
Google
iš esmės teigia, kad šie užrašai yra ir pavėluoti, ir neišsamūs.
Dėl šių užrašų vėlyvumo reikia pažymėti, kad iš 35 užrašų, pateiktų Bendrajame Teismui ieškinio priede, tik 3 susiję su apklausomis, surengtomis po to, kai buvo priimtas 2017 m. rugsėjo 6 d. Sprendimas Intel / Komisija (
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
). Tai yra dvi ADA apklausos, surengtos 2017 m. rugsėjo 18 ir 27 d., ir viena BEUC apklausa, surengta 2017 m. gruodžio 20 d. Likusios 32 apklausos buvo surengtos 2013 m. gegužės 30 d.–2017 m. liepos 26 d., įskaitant 21 apklausą 2013–2015 m. laikotarpiu.
Pavėluotą kai kurių iš šių užrašų pateikimą, visų pirma tų, kurie buvo baigti rengti praėjus keliems metams nuo aptariamos apklausos, šiuo konkrečiu atveju paaiškina ypatingos šios bylos aplinkybės.
Pirmiausia iš bylos medžiagos aišku, kad 2016 m. rugsėjo 2 d.
Google
paprašė Komisijos pateikti jai užrašus, kuriuose būtų išsamiai aprašytas visų Komisijos ir trečiųjų asmenų diskusijų, susijusių su tyrimo dalyku, turinys. 2016 m. rugsėjo 22 d. atsakyme Komisija nurodė, kad atmeta šį prašymą, šiuo klausimu remdamasi Bendrojo Teismo jurisprudencija, suformuota iki 2017 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Intel / Komisija (
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
), be kita ko, 2014 m. birželio 12 d. Sprendimu Intel / Komisija (
T‑286/09
,
EU:T:2014:547
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Iš bylos medžiagos taip pat matyti, kad 2017 m. rugsėjo 15 d.
Google
pakartojo savo prašymą, šį kartą remdamasi 2017 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Intel / Komisija (
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
) paskelbimu ir šiame sprendime pateiktais patikslinimais dėl apklausų, atliekamų siekiant surinkti informaciją, susijusią su tyrimo dalyku, sąvokos.
Atsakydama į šį prašymą, Komisija 2018 m. vasario 28 d. nurodė susisiekusi su visais trečiaisiais asmenimis, su kuriais buvo surengusi susitikimus, siekdama gauti jų sutikimą dėl su jomis susijusiuose užrašuose užfiksuotų diskusijų turinio. Taigi šie užrašai išties buvo baigti rengti, kalbant apie 32 užrašus, susijusius su surengtomis apklausomis, prieš priimant 2017 m. rugsėjo 6 d. Sprendimą Intel / Komisija (
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
), reaguojant į 2017 m. rugsėjo 15 d.
Google
prašymą.
Kadangi trečiųjų asmenų per apklausas padarytų pareiškimų protokolai nebuvo surašyti laiku, Komisija, kaip bylas nagrinėjantis pareigūnas paaiškino 2018 m. balandžio 30 d. atsakyme, kai
Google
susisiekė su juo dėl jos prašymų leisti susipažinti su bylos medžiaga nagrinėjimo, stengėsi parengti išsamesnius užrašus, jei įmanoma, paminėdama bylai reikšmingus dokumentus, kurie jau buvo atskleisti
Google
, arba kuo tiksliau išdėstydama juose dalyvavusių asmenų atsiminimus, jei tokių dokumentų nebuvo įmanoma nustatyti.
Kaip teigia
Google
, nepaneigiama, kad kai kurie iš jai išsiųstų užrašų buvo parengti ne iš karto arba ne netrukus po aptariamo susitikimo, o kai kuriais atvejais – praėjus keleriems metams. Būtent tuo remiantis reikia daryti išvadą, kad nemažai užrašų, susijusių su susitikimais su trečiaisiais asmenimis, buvo pateikta pavėluotai.
Dėl to, ar šie užrašai buvo neišsamūs, reikia pažymėti, jog,
Google
nuomone, tik 3 iš Komisijos pateiktų 35 dokumentų atitiko Reglamento Nr. 1/2003 19 straipsnio 1 dalies reikalavimus apklausai, per kurią siekiama surinkti informaciją, susijusią su tyrimo dalyku. Šie užrašai susiję su 2015 m. sausio 26 d. surengta sektoriaus įmonės apklausa, 2015 m. gegužės 28 d. surengta įmonės, kurios pavadinimas nebuvo atskleistas
Google
, apklausa ir 2017 m. rugsėjo 18 d. surengta ADA apklausa.
Kalbant apie kitus 32 dokumentus, pritariant
Google
, reikia daryti išvadą, kad šie užrašai yra pernelyg neišsamūs, kad juos būtų galima laikyti apklausos, surengtos siekiant surinkti informaciją, susijusią su tyrimo dalyku pagal Reglamento Nr. 1/2003 19 straipsnio 1 dalies reikalavimus, protokolu. Visų pirma, tiek, kiek iš šių užrašų galima nustatyti bendrą per šias apklausas vykusių diskusijų turinį, jie patys yra pernelyg neapibrėžti ar nepakankamai išsamūs, kiek tai susiję su tiksliu šių diskusijų turiniu ir informacijos, kurią šie tretieji asmenys pateikė per šias apklausas, pobūdžiu.
Taigi, atsižvelgiant į jau minėtą pavėluotą šių užrašų pobūdį, reikia konstatuoti, kad, kaip teigia
Google
, 2018 m. vasario mėn. pateikti 32 ginčijami užrašai yra pernelyg glausti. Vadinasi, apklausų, kurias Komisija surengė su trečiaisiais asmenimis, siekdama surinkti informaciją, susijusią su tyrimo dalyku, turinio atkūrimo
a posteriori
arba paskesnių nuorodų į ankstesnius ar vėlesnius tyrimo bylos dokumentus, kiek jos susijusios su šiomis apklausomis, negali pakakti, kad būtų galima kompensuoti tinkamo užfiksavimo stoką.
Iš to, kas nurodyta pirmiau, darytina išvada, kad nemažai Komisijos 2018 m. vasario 28 d. pateiktų užrašų yra pavėluoti ir pernelyg neišsamūs, kad galėtų būti laikomi apklausos, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1/2003 19 straipsnio 1 dalį, protokolu.
Ateityje būtų naudinga ir tinkama, jei kiekvienos Komisijos surengtos trečiojo asmens apklausos, skirtos surinkti informaciją, susijusią su tyrimo dalyku, protokolas būtų parengtas arba patvirtintas tuo metu, kai ši apklausa rengiama, arba netrukus po jos, kad jis būtų kuo greičiau pridėtas prie bylos medžiagos, kad asmuo, kuriam prieštaraujama dėl pažeidimo, galėtų atėjus laikui susipažinti su šiuo protokolu teisės į gynybą įgyvendinimo tikslais.
Trečia, kalbant apie pasekmes, kurių sukelia procedūriniai pažeidimai, susiję su trečiųjų asmenų apklausų, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1/2003 19 straipsnio 1 dalį, protokolais, reikia nustatyti, ar, atsižvelgiant į šios bylos faktines ir teisines aplinkybes,
Google
pakankamai įrodė, kad būtų galėjusi geriau užtikrinti savo gynybą, jei šių pažeidimų nebūtų buvę padaryta. Jei tai nebūtų įrodyta, nebūtų galima nustatyti jokio jos teisės į gynybą pažeidimo.
Tai būtų įrodyta, jeigu neatskleistų įrodymų turinys negali ir negalėtų būti nustatytas. Tokiu atveju iš įmonės negali būti reikalaujama įvykdyti neįmanomą pareigą įrodyti dokumento turinį, be kita ko, kad yra neatskleistų kaltę patvirtinančių ar paneigiančių įrodymų. Taigi įmonė gali tik paminėti paprastą galimybę, kad neatskleista informacija galėjo būti naudinga (šiuo klausimu žr. 2011 m. spalio 25 d. Sprendimo Solvay / Komisija,
C‑110/10 P
,
EU:C:2011:687
,
–
punktus).
Vis dėlto kai įrodymų, su kuriais galimybė susipažinti buvo ribojama, turinys yra arba gali būti nustatomas
a posteriori
, įmonė negali būti atleista nuo pareigos pateikti įrodymų, kad ji neturėjo galimybės susipažinti su kaltę patvirtinančiais ar paneigiančiais įrodymais ir paaiškinti, kokias išvadas reikia iš to daryti, atsižvelgiant į jos teisę į gynybą. Tai taikoma, kai įmonė gali bent pateikti patikimų nuorodų į jai neatskleistų dokumentų autorius, taip pat į šių dokumentų pobūdį bei turinį (šiuo klausimu žr. generalinės advokatės J. Kokott išvados byloje Solvay / Komisija,
C‑110/10 P
,
EU:C:2011:257
,
punktą).
Jei yra kaltę patvirtinančių neatskleistų įrodymų, atitinkama įmonė turi įrodyti, kad procedūros rezultatas galėjo būti kitoks, jei jai būtų buvę atskleisti šie kaltę patvirtinantys įrodymai (šiuo klausimu žr. 2004 m. sausio 7 d. Sprendimo Aalborg Portland ir kt. / Komisija,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
,
ir
punktus ir 2011 m. liepos 12 d. Sprendimo Toshiba / Komisija,
T‑113/07
,
EU:T:2011:343
,
punktą).
Kalbant apie kaltę paneigiančius įrodymus, pažymėtina, jog atitinkama įmonė turi įrodyti, kad ji būtų galėjusi panaudoti šiuos įrodymus savo gynybai taip, kad jeigu būtų galėjusi jais remtis per administracinę procedūrą, ji būtų galėjusi pateikti informacijos, kuri nesutampa su Komisijos tuo etapu padarytomis išvadomis, todėl būtų galėjusi padaryti kokią nors įtaką Komisijos sprendime pateiktiems vertinimams. Darytina išvada, kad atitinkama įmonė turi įrodyti ne tik tai, kad neturėjo galimybės susipažinti su tam tikrais kaltę paneigiančiais įrodymais, bet ir tai, kad ji juos būtų galėjusi panaudoti savo gynybai (2017 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Intel / Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
ir
punktai).
Šioje byloje reikia konstatuoti, jog
Google
neįrodė, kad, jei nebūtų buvę padaryti pirmiau nurodyti procedūriniai pažeidimai, susiję su pavėluotu ir neišsamiu pateiktų ginčijamų užrašų pobūdžiu, ji būtų galėjusi geriau užtikrinti savo gynybą.
Šiuo klausimu
Google
tik bendrai tvirtina, kad tikslus bendravimo su apklaustais trečiaisiais asmenimis turinio užfiksavimas būtų pateikęs jai paaiškinimų ir konteksto duomenų apie tyrimo byloje esančius dokumentus, kuriais rėmėsi Komisija.
Pirma, dėl galimybės
a posteriori
nustatyti, ar nebuvo atskleisti įrodymai, reikia priminti, kad net ir nesant apklausų protokolų Komisija vis dėlto stengėsi atkurti jų turinį, kad
Google
galėtų pasinaudoti savo teise į gynybą.
Taigi reikia pažymėti, kad, 2018 m. vasario 28 d. pateikdama pastabas atsakyme į
Google
prašymą, Komisija nurodė, kad nei pranešime apie prieštaravimus, nei pirmajame rašte, kuriame išdėstytos faktinės aplinkybės, nesirėmė nė vienu iš užrašų, pateiktų kaip kaltę patvirtinantys įrodymai, ir kad pateikė
Google
visus kaltę galimai paneigiančius įrodymus, pateiktus per kiekvieną iš tokių susitikimų, kurie galėjo būti naudingi šios įmonės gynybai.
Išnagrinėjus ginčijamą sprendimą ir Bendrojo Teismo turimą bylos medžiagą negalima daryti išvados, kad kokia nors šios bylos medžiaga galėtų leisti suabejoti šiuo klausimu Komisijos duotais garantijomis.
Antra, reikia konstatuoti, kad, kalbant apie 26 iš 32 dokumentų, kurie,
Google
teigimu, yra neišsamūs, nurodoma, kad per šias apklausas vykusių diskusijų turinys visiškai pakartotas konkrečiuose prie tyrimo bylos pridėtuose dokumentuose, su kuriais
Google
, atsakydama į Bendrojo Teismo klausimą, pripažino turėjusi galimybę susipažinti. 24 iš šių 26 dokumentų taip pat nurodyta, kad iš atitinkamo trečiojo asmens Komisija gavo dokumento turinio pripažinimą, o tai patvirtina nuorodų į byloje esančius dokumentus reikšmingumą ir išsamumą. Kalbant apie du dokumentus, dėl kurių turinio nebuvo įmanoma gauti atitinkamų trečiųjų asmenų pripažinimo, pažymėtina, kad yra pateiktas to paaiškinimas: pirmojo iš šių trečiųjų asmenų jau nebėra, o antrasis neatsakė į kartotinius Komisijos prašymus patvirtinti.
Tokiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad, nepaisant procedūrinių pažeidimų, susijusių su apklausų protokolais,
Google
galėjo iš Komisijos gauti informaciją apie per šias apklausas vykusių pokalbių turinį, visų pirma apie ta proga pateiktos informacijos tais klausimais, kurie buvo aptariami, pobūdį.
Atsižvelgiant į Komisijos pateiktą informaciją ir tai, ką buvo galima iš jos spręsti siekiant įvertinti šių apklausų turinį,
Google
nepateikė jokio išsamaus argumento, kuris leistų suprasti, kaip ji būtų galėjusi geriau užtikrinti savo gynybą, taip pat kalbant apie dviejų trečdalių asmenų, kurių pritarimo atitinkamų užrašų turiniui nebuvo įmanoma gauti, apklausas.
Trečia, dėl šešių likusių dokumentų, kuriuose apibendrintai išdėstytas susitikimų turinys ir nepateikta nuoroda į jokį tyrimo bylos dokumentą, kuris galėtų papildyti šį turinį, reikia pažymėti tai, kas nurodyta toliau.
Vertinant pagal chronologiją, pirmasis dokumentas susijęs su 2015 m. liepos 2 d. surengta sektoriaus įmonės apklausa. Per šią apklausą ši įmonė galėjo pristatyti Komisijai savo požiūrį į mobiliąsias platformas, įskaitant
Android
, ir į konkurencinę aplinką, kurioje buvo vystomos jos programėlės ir paslaugos.
Nors tame dokumente nepateikta jokios nuorodos į bylos dokumentus, vis dėlto
Google
galėjo įvertinti jį atsižvelgdama į informaciją, pateiktą dėl kitų dviejų tos pačios įmonės apklausų, surengtų 2014 m. gruodžio 10 d. ir 2016 m. sausio 12 d. ta pačia tema.
Google
nusiųstuose šių apklausų užrašuose, kurių turinį patvirtino atitinkamos įmonės, nurodomi į tyrimo bylą įtraukti dokumentai, kuriuose pakartotas per šias apklausas vykusių pokalbių turinys, t. y. pokalbių, vykusių ir prieš minėtas apklausas, ir po jų. Taigi
Google
buvo žinoma šios įmonės pozicija atliekant tyrimą.
Tokiomis aplinkybėmis
Google
vis dėlto nepateikė jokio išsamaus argumento, kuris leistų suprasti, kaip ji būtų galėjusi geriau užtikrinti savo gynybą šioje byloje.
Antrasis dokumentas susijęs su 2015 m. liepos 15 d. surengta saugumo paslaugų teikėjo, kurio pavadinimas
Google
nebuvo atskleistas, apklausa. Ši apklausa, kaip pažymi Komisija savo užrašų dokumente, kurį patvirtino nagrinėjama įmonė, buvo proga aptarti
Android
OS rinkos dinamiką. Vis dėlto, kaip matyti iš šio dokumento turinio, per šią apklausą išreikštas susirūpinimas daugiausia buvo susijęs su saugumo sprendimais, t. y. bylos medžiagos aspektu, kuris ginčijamame sprendime nenagrinėjamas, o ne su ginčijamais apribojimais, kurie buvo nagrinėjami analizuojant įvairius Komisijos analizuotus piktnaudžiavimo atvejus.
Be to, trečiajame užrašų dokumente buvo aprašyta 2015 m. spalio 28 d. surengta mokėjimo paslaugų teikėjo apklausa. Per šią apklausą šis paslaugų teikėjas pateikė Komisijai savo poziciją dėl mobiliųjų įrenginių ir jų programėlių rinkos dinamikos, kiek tai susiję su mobiliojo mokėjimo sistemomis. Šis bylos medžiagos aspektas taip pat nenagrinėjamas ginčijamame sprendime.
Bet kuriuo atveju, be to, kad šios apklausos ir ginčijamame sprendime nurodyti piktnaudžiavimo atvejai neturi jokio akivaizdaus tarpusavio ryšio, reikėtų pažymėti, kad
Google
nepateikė jokio išsamaus argumento, kuris leistų suprasti, kaip ji būtų galėjusi geriau užtikrinti savo gynybą šioje byloje, jei nebūtų buvę padaryta procedūrinių pažeidimų, susijusių su šių dviejų susitikimų, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1/2003 19 straipsnio 1 dalį, protokolais.
Ketvirtasis ir penktasis užrašų dokumentai buvo susiję su dviem BEUC apklausomis 2017 m. vasario 1 d. ir gruodžio 20 d. Šių susitikimų tikslas, kiek tai susiję su BEUC, buvo gauti informaciją iš Komisijos apie tyrimo eigą. Taigi pats šių susitikimų tikslas ir jų santrauka, kurią BEUC patvirtino, leidžia atmesti bet kokią prielaidą, kad Komisija neatskleidė įrodymų.
Šeštasis, paskutinis užrašų dokumentas susijęs su ADA, subjekto, įstojusio į administracinę procedūrą palaikyti
Google
, pareiškimais per 2017 m. rugsėjo 27 d. surengtą apklausą. Nors šis dokumentas surašytas abstrakčiai, iš jo aišku, kad ADA nematė jokios priežasties reikalauti, kad
Google
pakeistų savo elgesį. Be to, ADA atstovas tame dokumente patvirtino, kad pokalbis buvo susijęs su informacija, kurią ADA jau buvo perdavusi Komisijai. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad
Google
neteigia nesusipažinusi su visa tyrimo bylos medžiaga, kurią ADA pateikė per administracinę procedūrą. Šios aplinkybės, kaip ir ADA, įstojusios į šią bylą palaikyti
Google
reikalavimų, dalyvavimas ir tai, kad ji šiuo klausimu nepateikė jokių pastabų, leidžia Bendrajam Teismui atmesti prielaidą, kad Komisija neatskleidė įrodymų.
Šiuo klausimu
Google
ieškinyje pateikti argumentai, jog buvo tikėtina, kad per įvairius Komisijos pokalbius su programėlių kūrėjais jie būtų pateikę kaltę paneigiančius parodymus, kurie neužfiksuoti pateiktuose užrašų dokumentuose, neįtikina. Kadangi ADA įstojo į šią bylą palaikyti
Google
reikalavimų, ir ADA bei
Google
buvo suteikta daug galimybių pasitikslinti, apie kokius galimus pareiškimus Komisija neinformavo, reikia konstatuoti, kad tokia prielaida nepasitvirtino.
Iš to, kas nurodyta pirmiau, darytina išvada, kad, atsižvelgiant į ginčijamame sprendime nurodytus aspektus ir į informaciją, kurią Komisija pateikė
Google
per administracinę procedūrą, negalima konstatuoti, kad užrašų, susijusių su trečiųjų asmenų apklausomis, neišsamus ir daugeliu atveju pavėluotas pobūdis atėmė iš
Google
galimybę susipažinti su kaltę patvirtinančiais arba paneigiančiais įrodymais, kurie būtų galėję padėti jai užsitikrinti savo gynybą.
Taigi konkrečiomis šios bylos aplinkybėmis
Google
teisė į gynybą negalėjo būti pažeista dėl procedūrinių pažeidimų, pasireiškusių Komisijos surengtų trečiųjų asmenų apklausų nuodugniu neužfiksavimu.
Tokia išvada neleidžia suabejoti ir Komisijos kai kuriems asmenims suteiktas anonimiškumas. Reikėtų nepamiršti, kad pagal Reglamento Nr. 1/2003 27 straipsnį teisė susipažinti su bylos medžiaga neturi apimti konfidencialios informacijos, kuri, atsižvelgiant į bylos aplinkybes, gali apimti apklaustų įmonės atstovų asmens duomenis ir pačių įmonių pavadinimus, siekiant užkirsti kelią galimiems atsakomiesiems veiksmams. Šioje byloje nagrinėjamu atveju iš bylos medžiagos negalima spręsti, kad Komisijos suteiktas anonimiškumas, aptartas su bylą nagrinėjančiu pareigūnu, nebuvo tinkamo dviejų susikertančių interesų (apklaustos įmonės (jos pačios arba jos atstovų) intereso išlikti anonimiška ir
Google
intereso gauti pakankamai informacijos apie vykusius pokalbius) įvertinimo rezultatas.
Be to, argumentai dėl to, kad Komisija nesilaikė gero administravimo principo, vidaus procedūrų vadovo ir 2011 m. spalio 20 d. pranešimo, turi būti atmesti kaip neveiksmingi. Kadangi Bendrasis Teismas šiame sprendime jau konstatavo, kad dėl procedūrinio pažeidimo, susijusio su aptariamų užrašų turiniu, šioje byloje
Google
teisė į gynybą nebuvo pažeista, papildomo procedūrinio pažeidimo konstatavimas, net jei jis būtų įrodytas, susijęs su šių užrašų parengimu ir jų pateikimu
Google
, neturėtų reikšmės klausimui, ar, nesant tokio procedūrinio pažeidimo,
Google
būtų galėjusi geriau užtikrinti savo gynybą.
Vadinasi, antrąją dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
2.

Dėl ieškinio penktojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su atsisakymu surengti žodinį išklausymą dėl ACE testo
a)

Šalių argumentai
Google
teigia, kad, užuot siuntusi jai raštus, kuriuose išdėstytos faktinės aplinkybės, Komisija turėjo priimti vieną ar daugiau papildomų pranešimų apie prieštaravimus, ir vėl suteikti
Google
teisę būti išklausytai. Šis išklausymas turėjo būti susijęs su esminiais bylos aspektais dėl portfeliu grindžiamų SPP ir AEC testo. Šiuo klausimu negalima pripažinti, kad po to, kai gavo pranešimą apie prieštaravimus,
Google
atsisakė būti išklausyta ar kad raštuose, kuriuose buvo išdėstytos faktinės aplinkybės, buvo tik patikslintas pranešime apie prieštaravimus pateiktas pirminis vertinimas.
Komisija teigia, kad
Google
atsisakė teisės būti išklausyta po pranešimo apie prieštaravimus ir kad, kadangi raštuose, kuriuose išdėstytos faktinės aplinkybės, nebuvo pateikta naujų prieštaravimų, ji neprivalėjo pateikti jokio papildomo pranešimo apie prieštaravimus. Raštai, kuriuose išdėstytos faktinės aplinkybės, buvo susiję su elgesiu, dėl kurio
Google
jau buvo suteikta galimybė pateikti pastabas. Taigi Komisija neprivalėjo dar kartą suteikti
Google
teisės būti išklausytai.
b)

Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia pažymėti, kad atsakydama į Bendrojo Teismo per teismo posėdį pateiktą klausimą
Google
aiškiai pripažino (tai užfiksuota posėdžio protokole), kad bet koks jos teisės į gynybą pažeidimas pagal ieškinio penktojo pagrindo pirmą dalį galėtų lemti tik sprendimo dalies, susijusios su piktnaudžiavimu dėl portfeliu grindžiamų SPP, panaikinimą.
Ieškinio penktojo pagrindo pirma dalis yra jo trečiojo pagrindo, kuriame
Google
ginčija ginčijamo sprendimo motyvų, susijusių su piktnaudžiaujamuoju portfeliu grindžiamų SPP pobūdžiu, pagrįstumą, procedūrinis aspektas. Taigi
Google
teigia, kad per administracinę procedūrą Komisija pažeidė jos teisę į gynybą, nes nesuteikė jai galimybės laiku pareikšti savo nuomonės žodžiu dėl esminių portfeliu grindžiamų SPP konkurencijos analizės aspektų, visų pirma AEC kriterijaus.
Reikia pažymėti, kad teisės į gynybą užtikrinimo principas yra bendrasis Sąjungos teisės principas, kurį reikia taikyti, kai administracija ketina priimti aktą asmens nenaudai (2019 m. sausio 16 d. Sprendimo Komisija /United Parcel Service,
C‑265/17 P
,
EU:C:2019:23
,
punktas).
Šis principas, be kita ko, įtvirtintas 2004 m. balandžio 7 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 773/2004 dėl bylų nagrinėjimo Komisijoje pagal [SESV 101 ir 102] straipsnius tvarkos (
OL L 123, 2004, p. 18
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 3 t., p. 81) 10 straipsnyje. Pagal šį straipsnį reikalaujama, kad Komisija, pirma, raštu informuotų atitinkamą įmonę apie jai pareikštus prieštaravimus ir, antra, suteiktų šiai įmonei galimybę raštu pateikti nuomonę dėl šių prieštaravimų.
Reglamento Nr. 773/2004 12 straipsnyje taip pat nurodyta, kad įmonė, kuriai skirtas pranešimas apie prieštaravimus, gali prašyti Komisijos surengti žodinį išklausymą, kad ši įmonė galėtų išdėstyti savo argumentus žodžiu.
Šioje byloje 2016 m. gruodžio 23 d. atsakyme į pranešimą apie prieštaravimus
Google
nurodė, kad atsisako teisės į žodinį išklausymą („We therefore declined our right to such a Hearing“). Šiame atsakyme
Google
iš esmės nurodė neturėjusi pakankamai laiko tinkamai ir per ribotą laiką pasirengti išklausymui Komisijoje.
Konkrečiau kalbant,
Google
pabrėžė, kad dėl to, jog likus mažiau nei trims savaitėms iki galutinės datos (2016 m. gruodžio 23 d.) atsakymui į pranešimą apie prieštaravimus pateikti buvo gauta beveik 60 tyrimo bylos dokumentų, o likus vienai dienai iki galutinės datos – du dokumentai, iš kurių vienas buvo ypač svarbus dėl išankstinio konkuruojančios bendrosios paieškos paslaugos įdiegimo
Android
įrenginiuose, ji neturėjo galimybės laiku nuspręsti, ar reikėtų pasinaudoti teise būti išklausytai.
Google
teigimu, teisės būti išklausytai atsisakymas buvo dar reikalingesnis, nes bylas nagrinėjantis pareigūnas
Google
nurodė, kad ji būtų išklausyta 2017 m. sausio mėn. pabaigoje, taigi
Google
ir jos advokatui būtų likęs vos vienas mėnuo pasirengti šiam išklausymui, be to, tuo laikotarpiu jie buvo labai užsiėmę.
Vadinasi, nepaisant
Google
nurodytų sunkumų šiomis aplinkybėmis ir šiuo tyrimo etapu nuspręsti dėl to, ar būtų tikslinga surengti išklausymą,
Google
negali prieštarauti Komisijai, kad ši nesurengė išklausymo po to, kai buvo pateiktas pranešimas apie prieštaravimus.
Taigi kyla klausimas, ar 2016 m. gruodžio 23 d. atsakyme į pranešimą apie prieštaravimus atsisakiusi savo teisės būti išklausyta,
Google
galėjo remtis būtinybe paisyti jos teisės į gynybą, kad galėtų užsitikrinti išklausymą Komisijoje 2018 m. gegužės mėn., t. y. po šešiolikos mėnesių.
Atsižvelgiant į materialines nuostatas, susijusias su teisės į gynybą įgyvendinimu, matyti, kad įmonė, remdamasi Reglamento Nr. 773/2004 12 straipsniu, gali įgyti teisę būti išklausyta iš naujo tuo atveju, jei Komisija priimtų papildomą pranešimą apie prieštaravimus.
Iš Reglamento Nr. 773/2004 11 straipsnio iš tikrųjų matyti, kad savo sprendimuose Komisija gali remtis tik tais prieštaravimais, dėl kurių atitinkama įmonė turėjo galimybę pateikti pastabas. Taigi pateikus naują prieštaravimą suinteresuotajai įmonei reikia suteikti naują galimybę pateikti rašytines pastabas ir paprašyti surengti žodinį išklausymą, kad ji galėtų išplėtoti savo argumentus.
Vis dėlto nagrinėjamu atveju per laikotarpį nuo atsakymo į 2016 m. gruodžio 23 d. pranešimą apie prieštaravimus iki ginčijamo sprendimo priėmimo 2018 m. liepos 18 d. Komisija nepriėmė papildomo pranešimo apie prieštaravimus. Be įvairių priemonių, kurių Komisija ėmėsi gavusi atsakymą į pranešimą apie prieštaravimus, kad
Google
galėtų susipažinti su bylos medžiaga ir, be kita ko, vėliau gautais įrodymais, Komisija veikiau nusprendė siųsti
Google
raštus, kuriuose išdėstytos faktinės aplinkybės.
2017 m. rugpjūčio 31 d. ir 2018 m. balandžio 11 d. Komisija išsiuntė
Google
du raštus, kuriuose išdėstytos faktinės aplinkybės, dėl kurių
Google
turėjo galimybę pateikti rašytines pastabas atitinkamai 2017 m. spalio 23 d. ir 2018 m. gegužės 7 d. Komisijos teigimu, per šią procedūrą nebuvo galima jokia
Google
teisė į naują jos išklausymą ir tuo buvo grindžiamas 2018 m. gegužės 18 d. bylas nagrinėjančio pareigūno atsisakymas patenkinti šiuo tikslu 2018 m. gegužės 7 d.
Google
pateiktą prašymą.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pranešimas apie prieštaravimus yra parengiamasis procesinis aktas, palyginti su sprendimu, kuriuo užbaigiama administracinė procedūra. Vadinasi, kol bus priimtas galutinis sprendimas, Komisija, atsižvelgdama visų pirma į šalių rašytines ir žodines pastabas, gali arba atsisakyti kai kurių ar net visų anksčiau jiems pateiktų prieštaravimų ir iš dalies pakeisti savo požiūrį jų naudai, arba, atvirkščiai, nuspręsti pateikti naujų prieštaravimų, su sąlyga, kad suteiks suinteresuotosioms įmonėms galimybę pateikti šiuo klausimu savo nuomonę (žr. 2012 m. birželio 27 d. Sprendimo Microsoft / Komisija,
T‑167/08
,
EU:T:2012:323
,
punktą).
Papildomą pranešimą apie prieštaravimus suinteresuotosioms šalims būtina pateikti tik tuo atveju, kai dėl patikrinimų rezultatų Komisija mano esant būtina įmonėms pareikšti prieštaravimus dėl naujų veiksmų arba gerokai pakeisti ginčijamų pažeidimų įrodymus, o ne tada, kai Komisija įvykdo savo pareigą atsisakyti prieštaravimų, kurie, išnagrinėjus atsakymus į pranešimą apie prieštaravimus, pasirodė esantys nepagrįsti (2012 m. birželio 27 d. Sprendimo Microsoft / Komisija,
T‑167/08
,
EU:T:2012:323
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Kita vertus, remiantis 2011 m. spalio 20 d. Komisijos pranešimo dėl bylų, susijusių su SESV 101 ir 102 straipsniais, nagrinėjimo geriausios patirties (
OL C 308, 2011, p. 6
) 111 punktu, kuriuo galima remtis prieš Komisiją, paprasto pranešimo apie prieštaravimus priėmimas pateisinamas tik tuo atveju, jei Komisija nori remtis naujais įrodymais, patvirtinančiais pranešime apie prieštaravimus jau patvirtintus prieštaravimus. Siekdama laikytis rungimosi principo, Komisija turi informuoti įmonę, kurios veiksmai yra tyrimo dalykas, apie šiuos naujus įrodymus ir per Komisijos nustatytą terminą gauti šios įmonės rašytines pastabas. Šio Komisijos pranešimo 111 punkte nieko nenurodyta dėl galimybės pateikti dar ir žodines pastabas.
Taigi Bendrasis Teismas turi patikrinti, ar Komisijos sprendimas naudoti raštus, kuriuose išdėstytos faktinės aplinkybės, ir paskesnis bylas nagrinėjančio pareigūno sprendimas atmesti
Google
prašymą surengti išklausymą tam, kad ji galėtų žodžiu pateikti pastabas dėl Komisijos nurodytų naujų įrodymų, nepažeidžia šios įmonės teisės į gynybą per nubaudimo procedūrą, per kurią siekiama nubausti už piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi.
Nors šioje byloje nagrinėjamu atveju raštuose, kuriuose išdėstytos faktinės aplinkybės, formaliai nepateikiama jokio naujo prieštaravimo, palyginti su tais, kurie buvo nurodyti pranešime apie prieštaravimus, nes piktnaudžiavimo atvejai, kuriuos Komisija nurodė pranešime apie prieštaravimus, išlieka tie patys, vis dėlto reikia konstatuoti, kad iš tikrųjų raštais, kuriuose išdėstytos faktinės aplinkybės, iš esmės papildomas prieštaravimo, susijusio su portfeliu grindžiamų SPP piktnaudžiaujamuoju pobūdžiu, turinys ir taikymo sritis, kuri nebuvo pakankamai pagrįsta pateikiant pranešimą apie prieštaravimus, vadinasi, jais reikšmingai pakeičiami ginčijamų pažeidimų įrodymai.
Tai visų pirma pasakytina apie AEC testą, kuriam šioje byloje teko svarbus vaidmuo Komisijai vertinant, ar portfeliu grindžiamos SPP galėjo turėti tokių pat produktyvių konkurentų išstūmimo poveikį (šiuo klausimu žr. 2017 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Intel / Komisija,
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
,
punktą).
Nors pranešimo apie prieštaravimus 718–722 punktuose tik glaustai išanalizuota konkurento galimybė pasiekti
Google
mokėjimus pagal portfeliu grindžiamas SPP,
Google
galėjo išsamiai susipažinti su AEC testu ir šioje byloje Komisijos taikytais motyvais tik iki rašto, kuriame išdėstytos faktinės aplinkybės, pateikimo, o paskutinis iš jų buvo išsiųstas likus trims mėnesiams iki ginčijamo sprendimo priėmimo. Kiekybinė konkurentų gebėjimo pasiekti
Google
mokėjimus pagal portfeliu grindžiamas SPP analizė, pateikta pranešime apie prieštaravimus, galėtų būti suprantama tik atsižvelgiant į pirmąjį ir antrąjį raštus, kuriuose išdėstytos faktinės aplinkybės.
Pirmame rašte, kuriame išdėstytos faktinės aplinkybės, priimtas praėjus aštuoniems mėnesiams nuo pranešimo apie prieštaravimus pateikimo, patvirtinama kiekybinė analizė, iš esmės pakeičiant poziciją, kurios iš pradžių laikytasi pranešime apie prieštaravimus.
Tame pranešime apie prieštaravimus visa Komisijos analizė buvo grindžiama dviem aspektais, t. y. tuo, kad konkurentas negalėjo gauti daugiau nei 5 % mobiliųjų įrenginių paieškos užklausų, atsižvelgiant į 2012–2015 m.
Google
užfiksuotų paieškos užklausų procentinę dalį ir numanomą pareigą pagal MPPS nenustatyti konkuruojančio paieškos variklio kaip numatytojo trečiojo asmens naršyklėje.
Pirmajame rašte, kuriame išdėstytos faktinės aplinkybės, Komisija santykinai įvertino MPPS nustatytą įpareigojimą nustatyti
Google
paieškos paslaugas kaip numatytąsias trečiojo asmens naršyklėse. Komisija taip pat pirmą kartą suformulavo ginčijamo sprendimo 1234 konstatuojamojoje dalyje nurodytą prielaidą, kad bent toks pat produktyvus kaip
Google
konkurentas negalėtų varžytis dėl daugiau kaip 12 % bendrosios paieškos užklausų mobiliuosiuose įrenginiuose. Remdamasi šia nauja prielaida, Komisija nusprendė, kad su
Google
Search
konkuruojanti programėlė galėtų gauti ne daugiau kaip [0–10] % naudotojų paieškos užklausų, atliktų per
Google
Search
.
Pirmajame rašte, kuriame išdėstytos faktinės aplinkybės, dar esmingiau pakeičiama pozicija, kurios iš pradžių laikytasi pranešime apie prieštaravimus, nes Komisija, kiek tai susiję su konkurento pajėgumu pasiekti
Google
mokėjimus, bet jų neviršyti, gauna rezultatą, kuris turi daug daugiau niuansų, palyginti su tuo, kurį ji iš pradžių numatė.
Nors, kaip nurodyta pranešime apie prieštaravimus, Komisija pažymėjo, kad konkurentas bet kuriuo atveju turėtų pasidalyti visomis iš reklamos gautomis pajamomis tam, kad pasiektų
Google
mokėjimus, o ne tam, kad juos viršytų, pirmajame rašte, kuriame išdėstytos faktinės aplinkybės, Komisija nurodė, kad konkurentas, jei jo paslauga būtų nustatyta kaip numatytoji trečiojo asmens naršyklėje, galėtų pasiekti labiausiai paplitusius
Google
mokėjimus ar net juos viršyti, neprivalėdamas dalytis visomis savo pajamomis.
Antrajame rašte, kuriame išdėstytos faktinės aplinkybės, priimtame praėjus aštuoniems mėnesiams nuo pirmojo rašto, kuriame išdėstytos faktinės aplinkybės, ir likus trims mėnesiams iki ginčijamo sprendimo priėmimo, taip pat buvo reikšmingai pakoreguota pirmajame rašte, kuriame išdėstytos faktinės aplinkybės ir, juo labiau, pranešime apie prieštaravimus pateikta analizė.
Pirma, gavusi iš
Google
informacijos apie esamus pranešimo apie prieštaravimus aspektus, Komisija atmetė galimybę, kad konkurentas gali norėti dalytis pajamomis iš reklamos, gautomis už paieškos užklausas, pateiktas iš paieškos variklio pradžios tinklalapio, motyvuodamas tuo, kad pati
Google
tokiomis pajamomis nesidalijo.
Antra, Komisija į AEC kriterijų įtraukė du naujus kintamuosius, t. y. tai, kad konkurentas negalėjo iš anksto įdiegti bendrosios paieškos programėlės visuose į OĮG arba MRTO portfelį įeinančiuose mobiliuosiuose įrenginiuose, ir konkurento pareigą kompensuoti OĮG ir MRTO nuostolius, patirtus dėl pajamų, susijusių su jau apyvartoje esančiais mobiliaisiais įrenginiais, kuriuos apėmė portfeliu grindžiamos SP. Šie du aspektai atrodo lemiami, nes jie leidžia Komisijai santykinai įvertinti konkurento gebėjimą pasiekti
Google
mokėjimus tuo atveju, jei konkuruojančios paieškos paslaugos taip pat nustatytos kaip numatytosios trečiojo asmens naršyklėje.
Trečia, Komisija pridėjo tam tikrus finansinius duomenis, susijusius su
Google
, kuriuos ji gavo ne iš
Google
, o iš OĮG. Tai pasakytina apie vadinamąsias „veiklos“ išlaidas, kurios sudaro [10–20] % ir kurias Komisija pirmą kartą mini antrajame rašte, kuriame išdėstytos faktinės aplinkybės, ir ekstrapoliuoja jas konkurentui, kuris hipotetiškai yra bent toks pat produktyvus kaip
Google
. Vis dėlto
Google
vis dar ginčija šiuos duomenis Bendrajame Teisme, nesutikdama tiek dėl jų dydžio, tiek dėl atliekant AEC testą taikytinos atitinkamų išlaidų kategorijos.
Šiuo klausimu Komisija negali teigti, kad savo pastabose, atsakydama į pirmąjį raštą, kuriame išdėstytos faktinės aplinkybės,
Google
pritarė atsižvelgimui į tokius duomenis. Dėl Komisijos argumentų, susijusių su įrenginiais, o ne portfeliu grindžiamų SPP,
Google
tik nurodo, kad pajamų, kuriomis dalytasi, procentinės dalys išreikštos tik bendra verte, o šios procentinės dalys sumažintos iki [10–20] %, tačiau nenurodo tokio sumažinimo pobūdžio. Bet kuriuo atveju Komisija, kuriai tenka pareiga įrodyti išstūmimo iš rinkos poveikį, dėl kurio prieštaraujama, visiškai nesistengė palyginti minėtų duomenų su tais, kuriuos pati
Google
galėjo pateikti tiesiogiai.
Be to, priešingai, nei atsiliepime į ieškinį teigia Komisija, vieno OĮG pareiškimai ir jo pateiktuose dokumentuose esantys duomenys buvo naudojami ne tik atliekant su įrenginiais susietų SPP analizę. Šiais duomenimis remtasi papildant Komisijos analizę dėl portfeliu grindžiamų SPP, ir tai tampa aišku tiesiog perskaičius antrąjį raštą, kuriame išdėstytos faktinės aplinkybės.
Iš to, kas nurodyta pirmiau, darytina išvada, jog dėl to, kad duomenis, kuriais ketino remtis atlikdama AEC testą, Komisija pateikė tik antrajame rašte, kuriame išdėstytos faktinės aplinkybės, reikia pripažinti, kad taip ji iš esmės pakeitė prieštaravimo, susijusio su portfeliu grindžiamomis SPP, turinį.
Pranešimas apie prieštaravimus negali būti laikomas pakankamai pagrįstu šiuo esminiu portfeliu grindžiamų SPP konkurencinės analizės klausimu, kad
Google
išklausymas, kurį būtų reikėję surengti 2017 m. pradžioje, turėtų prasmę. Pranešimas apie prieštaravimus galėjo būti pakankamai pagrįstas, kad Google galėtų susipažinti su pagrindiniais ir lemiamais Komisijos ketinto taikyti AEC testo aspektais, tik po to, kai 2018 m. balandžio mėn., t. y. likus trims mėnesiams iki ginčijamo sprendimo priėmimo, buvo išsiųstas antrasis raštas, kuriame išdėstytos faktinės aplinkybės. Be to, šiomis ypatingomis aplinkybėmis Komisija, kuriai tikrai netrūko laiko, turėjo priimti papildomą pranešimą apie prieštaravimus.
Taigi Komisija, užuot pateikusi papildomą pranešimą apie prieštaravimus, išsiuntė du raštus, kuriuose išdėstytos faktinės aplinkybės, ir neleido surengti žodinio išklausymo dėl pastabų, pateiktų atsakant į šiuos du raštus, kuriuose išdėstytos faktinės aplinkybės; taip ji apėjo
Google
teisę žodžiu išdėstyti savo argumentus dėl šių pastabų ir pažeidė šios įmonės teisę į gynybą.
Atsižvelgiant į svarbą surengti išklausymą per nubaudimo procedūrą, per kurią siekiama nubausti už piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi, dėl to išklausymo nesurengimo ši procedūra neišvengiamai yra neteisėta, neatsižvelgiant į tai, ar
Google
įrodė, kad šis išklausymo nesurengimas galėjo turėti įtakos procedūros eigai ir ginčijamo sprendimo turiniui jos nenaudai (šiuo klausimu žr. 2017 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Feralpi / Komisija,
C‑85/15 P
,
EU:C:2017:709
,
–
punktus).
Be to, bet kuriuo atveju reikia konstatuoti, kad, atsižvelgiant į AEC testo pobūdį ir svarbą, kurią Komisija suteikė šiam testui, kad įvertintų portfeliu grindžiamų SPP galimybę daryti išstūmimo iš rinkos poveikį tokiems pat produktyviems konkurentams,
Google
būtų buvę paprasčiau žodžiu pateikti pastabas dėl šio testo koncepcijos; ekonomikos ekspertų įmonės parengtą to testo alternatyvią versiją, kurią taikant gaunamas kitoks rezultatas,
Google
pridėjo prie ieškinio.
Šia išvada negali priversti suabejoti aplinkybė, kad Komisija leido
Google
pateikti rašytines pastabas dėl pirmojo ir antrojo rašto, kuriuose išdėstytos faktinės aplinkybės. Nors rungimosi principas buvo įvykdytas raštu, Komisija visiškai nesiekė leisti
Google
pateikti savo pastabas žodžiu, kaip to būtų reikalaujama tuo atveju, jei būtų priimtas papildomas pranešimas apie prieštaravimus.
Tokio žodinio pokalbio svarbą galima pavaizduoti, pavyzdžiui, sąnaudų, kuriomis turi būti remiamasi atliekant AEC testą, klausimu. Šiuo klausimu Komisija
Google
priskirtas išlaidas nustatė iš OĮG perduotų dokumentų, kurie nebuvo patvirtinti pagrindinei suinteresuotai šaliai pateikus prašymą pateikti informaciją. Komisija iš esmės nukrypo nuo savo Gairių dėl piktnaudžiavimo išstūmimo poveikiu, pagal kurias, „kai įmanoma, Komisija naudos pačios dominuojančios įmonės duomenis apie sąnaudas“.
Taigi surengus išklausymą
Google
būtų galėjusi pateikti Komisijai paaiškinimų, kurie būtų leidę anksčiau išsiaiškinti kai kuriuos neaiškumus, susijusius su AEC testo rengimu, ir tiesiogiai aptarti juos su Komisija. Jei būtų surengusi žodinį išklausymą, Komisija būtų turėjusi išsamiai diskutuoti su
Google
, kad tikslingai apibrėžtų prieštaringus faktinius ir teisinius aspektus. Išklausymo svarbą juo labiau rodo ši byla, nes šiame ieškinyje
Google
pateikti prieštaravimai verčia Bendrąjį Teismą dėl jų pagrįstumo pripažinti trečiąjį ieškinio pagrindą pagrįstu.
Taigi, atsižvelgiant į sunkumus, susijusius su AEC testo parengimu, jei
Google
būtų buvusi išklausyta, ji būtų galėjusi geriau užtikrinti savo gynybą ir įtikinti Komisiją, kad reikia iš naujo įvertinti kelis jos analizės aspektus.
Be to, suteikus
Google
galimybę žodžiu išdėstyti savo argumentus po to, kai Komisija iš esmės pakeitė įrodymus, kuriais remdamasi ji nustatė piktnaudžiaujamąjį portfeliu grindžiamų SPP pobūdį, Komisija būtų galėjusi patobulinti savo analizę.
Taigi ieškinio penktojo pagrindo pirmą dalį reikia pripažinti pagrįsta ir tuo remiantis panaikinti ginčijamo sprendimo dalį, kurioje portfeliu grindžiamos SPP buvo pripažintos piktnaudžiavimu.
G.

Dėl pirmų penkių pagrindų nagrinėjimo pasekmių ir dėl šeštojo pagrindo
Google
pažymi, kad ginčijamu sprendimu paskirta didžiausia kada nors Europoje konkurencijos institucijos skirta bauda, t. y. 4342865000 EUR.
Kad ir kokia būtų ši suma, nubaudimo ir atgrasomasis Komisijos skirtų baudų už SESV 102 straipsnio pažeidimą tikslas įpareigoja Bendrąjį Teismą, kaip nešališką ir nepriklausomą teismą, užtikrinti Pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnyje įtvirtintos teisės į veiksmingą teisminę gynybą veiksmingumą, kai jis priima sprendimą dėl ieškinio, pareikšto dėl administracinės institucijos, kuri taip pat atlieka tyrimo funkcijas, skirtos sankcijos.
Šiame ieškinyje
Google
prašo panaikinti visą ginčijamą sprendimą arba, nepatenkinus šio reikalavimo, panaikinti arba sumažinti baudą remiantis Bendrajam Teismui suteikta neribota jurisdikcija.
Išnagrinėjus pirmuosius penkis ieškinio pagrindus, reikia įvertinti pirmiau išdėstytų išvadų pasekmes sprendimui. Kadangi šios pasekmės turi įtakos baudai, taip pat reikia patikslinti, kiek Bendrasis Teismas, įgyvendindamas savo neribotą jurisdikciją, vertindamas atsižvelgs į šeštajame ieškinio pagrinde nurodytus argumentus, susijusius su įvairiais aspektais, į kuriuos atsižvelgta apskaičiuojant baudą.
1.

Pirmųjų penkių pagrindų ryšys su šeštuoju pagrindu, kiek tai susiję su bauda
Šeštajame pagrinde, kuris suskirstytas į tris dalis,
Google
nurodo, kad net jei, priešingai nei teigiama pirmuosiuose penkiuose pagrinduose, Bendrasis Teismas patvirtintų ginčijamo sprendimo vertinimus dėl SESV 102 straipsnio pažeidimo buvimo, dėl trijų klaidų baudą reikia panaikinti arba iš esmės sumažinti. Taigi dėl šių klaidų bauda turėtų būti panaikinta arba, nepatenkinus šio reikalavimo, Bendrasis Teismas, pasinaudodamas savo neribota jurisdikcija, turėtų iš esmės sumažinti jos dydį.
Šiomis aplinkybėmis
Google
teigia, pirma, kad ji nepadarė pažeidimo nei tyčia, nei dėl aplaidumo, antra, kad ginčijamu sprendimu pažeidžiamas proporcingumo principas, ir, trečia, kad jame yra didelių skaičiavimo klaidų Komisijai taikant jos gaires. Šiuo klausimu
Google
teigia, kad Komisija klaidingai apskaičiavo reikšmingą pardavimų vertę, pritaikė neteisingą koeficientą už sunkumą, pridėjo nepagrįstą papildomą sumą ir neatsižvelgė į įvairias lengvinančias aplinkybes, įskaitant ribotą tam tikrų veiksmų trukmę.
Komisija ginčija šiuos argumentus. Jos teigimu, ginčijamame sprendime bauda nustatyta pagal gaires ir ši suma atitinka vieno ir tęstinio pažeidimo sunkumą ir trukmę.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad, nors šeštajame pagrinde pateikti argumentai grindžiami prielaida, kad Bendrasis Teismas patvirtins Komisijos analizę, kuri ginčijama pirmuose penkiuose pagrinduose, vis dėlto šiuose argumentuose yra keletas priekaištų, kuriuos Bendrasis Teismas, savarankiškai naudodamasis savo neribota jurisdikcija, gali išnagrinėti šioje byloje.
Dėl šios priežasties, jeigu tai yra reikšminga ir tinkama, į šiuos priekaištus bus atsakyta atliekant toliau išdėstytą nagrinėjimą.
2.

Išvados dėl pažeidimo išnagrinėjus penkis pirmus pagrindus
Išnagrinėjus pirmąjį, antrąjį ir ketvirtąjį pagrindus dėl esminių aspektų ir iš penktojo pagrindo antros dalies dėl procesinių aspektų matyti, jog Komisija įrodė, kad pirmasis ir antrasis vieno ir tęstinio pažeidimo epizodai, kurie ginčijamame sprendime kvalifikuoti kaip atskiri pirmasis, antrasis ir trečiasis piktnaudžiavimo atvejai, yra piktnaudžiavimas. Vis dėlto, išnagrinėjus trečiąjį pagrindą ir penktojo pagrindo pirmą dalį matyti, jog nusprendusi, kad trečiasis šio pažeidimo epizodas, kuris ginčijamame sprendime kvalifikuotas kaip ketvirtas atskiras piktnaudžiavimas, yra piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi, kaip tai suprantama pagal SESV 102 straipsnį, Komisija pažeidė teisę į gynybą ir ginčijamame sprendime padarė keletą vertinimo klaidų.
Vadinasi, reikia panaikinti ginčijamo sprendimo 1, 3 ir 4 straipsnius, bet tik tiek, kiek 1 straipsnyje konstatuota, kad Google padarė vieną ir tęstinį SESV 102 straipsnio pažeidimą, kurį sudarė keturi atskiri piktnaudžiavimo atvejai, iš kurių ketvirtasis pasireiškė pajamų dalijimusi su OĮG ir MRTO pagal tam tikras SPP, priklausiusiu nuo išimtinio
Google Search
išankstinio įdiegimo įrenginiuose, įtrauktuose į iš anksto apibrėžtą portfelį, ir tiek, kiek šis ketvirtasis piktnaudžiavimo atvejis nurodytas 3 ir 4 straipsniuose. Tai taip pat reiškia, kad reikėtų pakeisti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį, kiek jame paskirta bauda už bendrovių
Google
ir
Alphabet
dalyvavimą darant vieną ir tęstinį SESV 102 straipsnio pažeidimą, kuris apėmė ketvirtąjį piktnaudžiavimo atvejį.
Šioje byloje Komisija neįvykdė pareigos išnagrinėti, ar ketvirtajam piktnaudžiavimo atvejui, susijusiam su portfeliu grindžiamomis SPP (vieno ir tęstinio pažeidimo trečiasis aspektas), buvo būdingas bent tokių pat produktyvių konkurentų išstūmimo iš rinkos poveikis. Taigi Bendrajam Teismui išlieka abejonių dėl nagrinėjamų mokėjimų galimybės riboti konkurenciją ir visų pirma sukelti nurodomą išstūmimo poveikį.
Vis dėlto, neatsižvelgiant į jų kvalifikavimo pagal SESV 102 straipsnį pagrįstumą, reikia priminti, kad ginčijamame sprendime į portfeliu grindžiamas SPP, kaip, beje, ir į su įrenginiais susietas SPP, buvo teisingai atsižvelgta kaip į faktines aplinkybes vertinant vieno ir tęstinio pažeidimo pirmojo ir antrojo aspektų (jie ginčijamame sprendime atskirai apibūdinti kaip pirmasis, antrasis ir trečiasis piktnaudžiavimo atvejai), kurių piktnaudžiaujamas pobūdis buvo patvirtintas nagrinėjant antrąjį ir ketvirtąjį ieškinio pagrindus, sukeliamą išstūmimo poveikį.
Galiausiai reikėtų pažymėti, kad, nepaisant to, kaip portfeliu grindžiamos SPP kvalifikuojamos pagal konkurencijos teisę, dėl bendro savo veiksmų poveikio
Google
, kiek tai susiję su
Google Search
, turėjo galimybę vykdyti išimtinį išankstinį diegimą, kuris bent iki 2016 m. apėmė daugiau nei pusę EEE parduodamų įrenginių su išvestine
Android
OS (ginčijamo sprendimo 822 konstatuojamoji dalis ir 908 išnaša).
Be to, reikia priminti, jog MPPS buvo numatyta, kad GMS įrenginiai turėjo atitikti CDD techninius suderinamumo standartus, kurie, be kita ko, buvo taikomi OĮG, visiems jų įrenginiams su išvestine
Android
OS pagal SNĮ, kurias buvo būtina sudaryti norint sudaryti MPPS. Šis ryšys tarp CDD ir MPPS leido
Google
paprasčiau įgyvendinti jos puoselėjamą visuotinę strategiją. Taigi Komisija, vertindama MPPS poveikį bendrosios paieškos paslaugų rinkose, pagrįstai atsižvelgė į CDD.
Šie aspektai, kaip faktinės aplinkybės, svarbios vertinant elgesio, dėl kurio prieštaraujama
Google
, piktnaudžiaujamąjį pobūdį, įrodo, kad tarp, viena vertus, vieno ir tęstinio pažeidimo pirmojo aspekto ir SPP, kurias
Google
sudarinėjo visą pažeidimo laikotarpį, ir, kita vertus, tarp vieno ir tęstinio pažeidimo pirmojo ir antrojo aspektų yra ryšys.
Be to, išnagrinėjus pirmąjį, antrąjį ir ketvirtąjį ieškinio pagrindus matyti, kad pirmasis ir antrasis ginčijami apribojimai buvo bendros strategijos dalis. Remdamasi šia išvada, Komisija pagrįstai nusprendė, kad ieškovių elgesys, kurį sudarė, pirma, specialių
Android
OS naudojimo sąlygų nustatymas ir, antra, tam tikrų programėlių ir paslaugų naudojimas, turi būti kvalifikuojamas kaip vienas ir tęstinis SESV 102 straipsnio pažeidimas (ginčijamo sprendimo 2 konstatuojamoji dalis ir 1 straipsnis).
Nustatyti piktnaudžiavimo atvejai buvo dalis bendros strategijos, kuria siekta numatyti mobiliojo interneto plėtrą ir kartu išsaugoti pačios
Google
verslo modelį, pagrįstą pajamomis, gaunamomis iš esmės iš bendrosios paieškos paslaugos naudojimo.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad
Google
neprieštarauja ginčijamame sprendime pateiktiems vertinimams, pagal kuriuos jos verslo modelis grindžiamas, viena vertus, su internetu susijusių prekių ir paslaugų, kurios naudotojams dažniausiai siūlomos nemokamai, ir, kita vertus, internetinės reklamos paslaugų, iš kurių ji gauna didžiąją dalį savo pajamų, tarpusavio sąveika. Pavyzdžiui,
Google
pajamos iš esmės susijusios su jos bendrosios internetinės paieškos paslaugų auditorija, kuri leidžia jai parduoti internetinės reklamos paslaugas, iš kurių ji gauna atlygį (ginčijamo sprendimo 153 konstatuojamoji dalis).
Taigi pagal šią
Google
įgyvendinamą bendrą strategiją jos dominuojančios padėties, kurią ji užėmė per visą pažeidimo laikotarpį, išsaugojimas nacionalinėse bendrosios paieškos paslaugų rinkose turėjo lemiamą reikšmę, ir prie to prisidėjo pirmasis ir antrasis ginčijami ribojimai. Kaip matyti išnagrinėjus ketvirtąjį ieškinio pagrindą, to paties tikslo buvo siekiama išstumiant iš rinkos konkuruojančias OS, kurios galėjo leisti iš anksto įdiegti arba netgi išimtinai įdiegti su
Google
Search
konkuruojančias bendrosios paieškos paslaugas.
Galiausiai reikia atsižvelgti į tai, kad bendros strategijos įgyvendinimo poveikis buvo priskiriamas faktinei situacijai, kuriai esant
Google
Search
de facto
, dėl
Google
sudarytų SPP, neatsižvelgiant į jų kvalifikavimą pagal konkurencijos teisę, gavo naudos iš išimtinio išankstinio įdiegimo, kuris bent iki 2016 m. apėmė daugiau kaip pusę visų EEE parduotų įrenginių, veikiančių su išvestine
Android
OS (ginčijamo sprendimo 822 konstatuojamoji dalis ir 908 išnaša).
Apskritai kaip faktine aplinkybe, į kurią atsižvelgtina vertinant visas bylai reikšmingas aplinkybes, reikėtų pasiremti tuo, kad
Google
per visą pažeidimo laikotarpį turėjo sutartį su
Apple
, pagal kurią Google paieškos variklis galėjo būti nustatytas kaip numatytasis visuose šios OĮG
iPhone
telefonuose (žr. ginčijamo sprendimo 118 ir 119 konstatuojamąsias dalis). Taigi
Apple
ekosistemos, kuri egzistavo kartu su
Android
ekosistema, buvimas pasaulinėje išmaniųjų mobiliojo ryšio įrenginių rinkoje nekėlė didelės konkurencinės grėsmės
Google
, kiek tai susiję su pajamomis, gautomis iš reklamos, susijusios su bendrosios paieškos paslaugomis (pavyzdžiui, žr. ginčijamo sprendimo 515 konstatuojamąją dalį).
Be to,
Google
piktnaudžiavimas, be kita ko, atėmė iš konkurentų galimybę nekliudomiems siūlyti bendrosios paieškos paslaugos
Google Search
alternatyvas jų pageidaujantiems naudotojams (ginčijamo sprendimo 862 ir 1213 konstatuojamosios dalys). Taigi apskritai tokia praktika pakenkė vartotojų interesui turėti daugiau nei vieną informacijos gavimo šaltinį internete. Kalbant konkrečiau, ši praktika taip pat apribojo paieškos paslaugų plėtrą šiuose vartotojų segmentuose, kuriuose buvo ypatingai vertinama, be kita ko, privataus gyvenimo apsauga ar kalbiniai ypatumai EEE. Tokie interesai ne tik atitiko konkuravimą nuopelnais, nes skatino inovacijas vartotojų naudai, bet ir buvo būtini siekiant užtikrinti pliuralizmą demokratinėje visuomenėje.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad nors ginčijamo sprendimo 1, 3 ir 4 straipsniai turi būti iš dalies panaikinti, o ginčijamo sprendimo 2 straipsnis pakeistas, tiek, kiek Komisija neįrodė, kad portfeliu grindžiamos SPP buvo piktnaudžiaujamojo pobūdžio, vieno ir tęstinio pažeidimo, priskiriamo bendrai strategijai, prie kurios prisidėjo pirmasis ir antrasis vieno ir tęstinio pažeidimo epizodai, konstatavimas nėra neteisėtas. Taigi Bendrasis Teismas, atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, ir į visas reikšmingas bylos aplinkybes, naudodamasis neribota jurisdikcija turi pats nustatyti tinkamą baudos dydį, kaip to prašo
Google
savo papildomame prašyme pakeisti sprendimą.
Ginčijamo sprendimo dalinio panaikinimo pasekmės, kiek tai susiję su baudos dydžio nustatymu, buvo konkrečiai paminėtos ir išsamiai aptartos su šalimis per teismo posėdį.
Bendrajam Teismui iš pradžių atrodo svarbu pažymėti, jog dėl to, kad naudodamasis savo neribota jurisdikcija jis atlieka kriterijų, reikšmingų nustatant baudos dydį, nepriklausomą vertinimą, nebūtina automatiškai nustatyti šio dalinio panaikinimo pasekmių baudos dydžiui, kiek tai susiję su vieno pažeidimo ir jo sudedamųjų dalių kvalifikavimu. Vis dėlto Bendrasis Teismas atsižvelgs į visas ginčijamame sprendime nustatytas faktines aplinkybes ir pagrįstai padarytas išvadas, kurios gali turėti poveikį baudos dydžio tinkamumui.
3.

Dėl baudos dydžio pakeitimo
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ir į šiuo klausimu pateiktą prašymą, remiantis pagal SESV 261 straipsnį ir Reglamento Nr. 1/2003 31 straipsnį Bendrajam Teismui suteikta neribota jurisdikcija reikia nuspręsti dėl baudos dydžio.
Be teisėtumo kontrolės, leidžiančios tik atmesti ieškinį dėl panaikinimo arba panaikinti ginčijamą aktą, ši neribota jurisdikcija suteikia Bendrajam Teismui teisę pakeisti ginčijamą aktą net jo nepanaikinus, siekiant, pavyzdžiui, pakeisti baudos dydį, ją sumažinti arba padidinti (šiuo klausimu žr. 2007 m. vasario 8 d. Sprendimo Groupe Danone / Komisija,
C‑3/06 P
,
EU:C:2007:88
,
ir
punktus ir 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo Prym ir Prym Consumer / Komisija,
C‑534/07 P
,
EU:C:2009:505
,
punktą). Tokiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas prireikus gali pateikti kitokį vertinimą nei tas, kurį Komisija pateikė ginčijamame sprendime, kiek tai susiję su
Google
skirta bauda.
Tai darydamas Bendrasis Teismas neprivalo taikyti Komisijos baudų apskaičiavimo gairių (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Trafilerie Meridionali / Komisija,
C‑519/15 P
,
EU:C:2016:682
,
–
punktus), nors šiomis orientacinėmis taisyklėmis gali būti vadovaujamasi (šiuo klausimu žr. 2016 m. sausio 21 d. Sprendimo Galp Energía España ir kt. / Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Vykdydamas pareigą nurodyti motyvus, Bendrasis Teismas taip pat turi išsamiai apibūdinti veiksnius, į kuriuos atsižvelgė, priimdamas sprendimą dėl baudos dydžio nustatymo (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Trafilerie Meridionali / Komisija,
C‑519/15 P
,
EU:C:2016:682
,
punktą).
Šiuo atveju, siekdamas nustatyti baudos, skirtos nubausti
Google
už dalyvavimą darant vieną ir tęstinį pažeidimą, dydį, atsižvelgiant į ginčijamo sprendimo 1 straipsnio dalinį panaikinimą išnagrinėjus penkis pirmus ieškinio pagrindus, Bendrasis Teismas turi atsižvelgti į toliau nurodytas aplinkybes.
a)

Tyčia ar dėl aplaidumo padarytas pažeidimas
Pirmiausia svarbu nustatyti ar, pažeidimas padarytas tyčia, ar dėl aplaidumo. Šis atskyrimas, numatytas Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje, iš tiesų gali turėti įtakos baudos dydžiui.
Šalys savo pozicijas šiuo klausimu pateikia šeštojo pagrindo pirmoje dalyje.
Šiuo klausimu
Google
teigia, kad skiriant baudą neatsižvelgta į jos tyčios ar aplaidumo nebuvimą. Ginčijamame sprendime nepateikiama jokių tyčios įrodymų, nes ginčijami veiksmai buvo vykdomi prieš
Google
neva įgyjant dominuojančią padėtį. Taip pat, atsižvelgiant, be kita ko, į jos veiksmus iki ginčijamo sprendimo ir jį priimant,
Google
negalėjo „žinoti“, kad jos atviras, nemokamas ir iš esmės konkurencijai naudingas komercinis modelis yra antikonkurencinis. Nėra duomenų, kada Komisija pakeitė savo vertinimą.
Komisija savo ruožtu teigia neprivalanti įrodyti ketinimo išstumti konkurentus, kad konstatuotų, jog pažeidimas buvo padarytas tyčia. Pakanka, kad
Google
negalėjo „nežinoti apie antikonkurencinį savo elgesio pobūdį“. Šiuo atveju pažeidimu iš tiesų buvo „siekiama sustiprinti“
Google
dominuojančią padėtį bendrosios paieškos paslaugų rinkose (ginčijamo sprendimo 858–860, 972–977 ir 1140 konstatuojamosios dalys). Be to, pažeidimas buvo padarytas bent jau dėl aplaidumo, nes
Google
žinojo apie „esmines faktines aplinkybes“, pateisinančias ginčijamame sprendime padarytas išvadas dėl dominuojančios padėties ir piktnaudžiavimų.
Reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies a punktą Komisija savo sprendime gali skirti baudą, jeigu įmonė tyčia ar dėl aplaidumo pažeidžia SESV 102 straipsnio nuostatas.
Dėl sąlygos, susijusios su tyčiniu ar dėl aplaidumo padarytu pažeidimu, iš jurisprudencijos matyti, kad pažeidimas padarytas tyčia, kai atitinkama įmonė veikia tam tikru būdu ir įgyvendina šiuos veiksmus puikiai žinodama apie jų antikonkurencinį poveikį rinkoje, ir nereikalaujama įrodyti, ar ji žinojo, kad taip elgdamasi ji pažeidžia konkurencijos taisykles (šiuo klausimu žr. 1983 m. lapkričio 8 d. Sprendimo IAZ International Belgium ir kt. / Komisija,
96/82–102/82, 104/82, 105/82, 108/82 ir 110/82
,
EU:C:1983:310
,
punktą).
Pirma, nėra jokių abejonių, kad, kaip teisingai pažymėjo Komisija,
Google
vykdė nagrinėjamus veiksmus sąmoningai, t. y. puikiai žinodama apie poveikį, kurį šie veiksmai turės atitinkamose rinkose.
Google
negalėjo pagrįstai nežinoti, kad užėmė dominuojančią padėtį arba turėjo didelę įtaką
Android
parduotuvių ir bendrosios paieškos paslaugų rinkose. Be to, šiame ieškinyje
Google
neginčija, kad pažeidimo laikotarpiu užėmė dominuojančią padėtį bendrosios paieškos paslaugų rinkose.
Be savo padėties atitinkamose rinkose,
Google
sąmoningai vykdė „morkos ir lazdos“ strategiją, kuri taip pavadinta pačios
Google
vidaus pristatyme ir kurią Komisija tuo remdamasi taip įvardijo ginčijamame sprendime (1343 konstatuojamoji dalis). Nurodytas tikslas buvo, pasitelkiant MPPS, SNĮ ir SPP, neatsižvelgiant į tai, kad ginčijamame sprendime nepakankamai įrodytas portfeliu grindžiamų SPP piktnaudžiaujamasis pobūdis, neleisti naudoti nepatvirtintų alternatyvių
Android
versijų ir skatinti naudotis tik
Google
paslaugomis, siekiant aiškaus tikslo apsaugoti ir sustiprinti
Google
padėtį bendrosios paieškos paslaugų rinkose (ginčijamo sprendimo 1343, 1350 ir 1351 konstatuojamosios dalys). Poveikio, suteikusio Komisijai pagrindą įsikišti ir priimti ginčijamą sprendimą, akivaizdumą papildomai patvirtina tai, kad jis atsirado dėl sutartinių nuostatų, įtrauktų į aptariamas sutartis, kurias sumanė ir parengė
Google
. Ginčijamame sprendime pateikti
Google
atstovų pareiškimai patvirtina šį aiškinimą, nes viename iš jų aiškiai nurodyta, kad buvo siekiama neleisti, kad į
Android
versijas būtų įtrauktos su
Google
konkuruojančios paieškos paslaugos (ginčijamo sprendimo 1344 ir 1347 konstatuojamosios dalys).
Visų pirma, kaip matyti iš ieškinio ketvirtojo pagrindo nagrinėjimo,
Google
ketinimas neleisti plėtoti
Android
pirminio programos teksto, atimant iš alternatyvių
Android
atmainų kūrėjų galimybes rinkoje, nekelia abejonių. Troškimas trukdyti kurti alternatyvias
Android
atmainas yra įtrauktas į įvairius SNĮ siekiamus tikslus, net jei
Google
teigia, kad buvo priversta tai daryti, kad užtikrintų
Android
išlikimą. Be to, iš ginčijamame sprendime nurodytų vidaus e. laiškų matyti, kad ši strategija, kuria buvo siekiama neleisti plėtoti alternatyvių
Android
atmainų, buvo sąmoningai įgyvendinama nuo pat pradžių, siekiant sukliudyti
Google
partneriams ir konkurentams kurti savarankiškas
Android
versijas (ginčijamo sprendimo 159 ir 160 konstatuojamosios dalys).
Antra,
Google
negali teigti nežinojusi apie aptariamų sutarčių antikonkurencinį poveikį vien dėl to, kad jos buvo įgyvendintos prieš
Google
įgyjant kokią nors dominuojančią padėtį. Pirma, neatsižvelgiant į jos padėtį atitinkamose rinkose, reikia pažymėti, kad
Google
sąmoningai siekė nagrinėjamų sutarčių poveikio. Antra, ji negalėjo nežinoti jų antikonkurencinio pobūdžio tuo metu, kai reikšmingai padidėjo jos įtaka rinkoje. Vadinasi, būtent nuo to laiko, kai
Google
ėmė dominuoti, ji galėjo būti baudžiama už tyčinį SESV 102 straipsnio pažeidimą, kaip Komisija tai padarė ginčijamame sprendime.
Be to, vien išvada, kad
Google
, jos pačios nuomone, siekė kitų konkurencijai neva naudingų tikslų, susijusių su
Android
platformos plėtra ir apsauga, negali paneigti to, kad nagrinėjamomis sutartimis
Google
taip pat siekė „morkos ir lazdos“ strategijos, kad išsaugotų ir sustiprintų savo padėtį, be kita ko, bendrosios paieškos paslaugų rinkose, ir apribotų savo konkurentų buvimą šiose rinkose ar net užkirstų kelią bet kokios konkurencijos vystymuisi.
Taigi
Google
negali teigti, kad ji ginčijamus veiksmus įgyvendino nesąmoningai ar kad ji nesiekė poveikio, kurį galėjo sukelti šios sutartys, ir kuriuo remdamasi Komisija turėjo pagrindą priimti ginčijamą sprendimą.
Šios išvados negali paneigti
Google
argumentai dėl neaiškumų, susijusių su nagrinėjamų veiksmų kvalifikavimu kaip piktnaudžiavimo, atsižvelgiant į jurisprudenciją ir sprendimų praktiką iki ginčijamo sprendimo priėmimo. Atliekant tokią analizę iš tiesų reikėtų patikrinti, ar
Google
galėjo žinoti, kad jos elgesys pažeidžia SESV 102 straipsnį, o tai, kaip matyti iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos, neturi reikšmės. Kai pažeidimas padaromas tyčia, yra svarbūs tik įrodymai, kad veiksmai buvo įgyvendinami puikiai žinant antikonkurencinį jų poveikį, kuris atsirastų rinkoje.
Taigi, kaip, be kita ko, teisingai nusprendė Komisija,
Google
padarė pažeidimą tyčia. Bendrasis Teismas atsižvelgs į šią aplinkybę nustatydamas baudos dydį.
b)

Atsižvelgimas į pažeidimo sunkumą ir trukmę
Antra, naudodamasis neribota jurisdikcija, Bendrasis Teismas turi nustatyti baudos dydį atsižvelgdamas į visas bylos aplinkybes. Atliekant šį vertinimą pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalį, reikia atsižvelgti į padaryto pažeidimo sunkumą ir trukmę, laikantis pirmiausia motyvavimo, proporcingumo, sankcijų individualizavimo ir vienodo požiūrio principų (šiuo klausimu žr. 2016 m. sausio 21 d. Sprendimo Galp Energía España ir kt. / Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
1)

Atsižvelgimas į pardavimų vertę kaip į pradinius duomenis
Pirmiausia dėl su pažeidimu susijusių
Google
pardavimų vertės, kuri leidžia Komisijai nustatyti bazinį skirtinos baudos dydį pagal savo gaires, Bendrasis Teismas pažymi, kad nors pagal suformuotą jurisprudenciją baudos nustatymas nėra tikslus aritmetinis veiksmas (2011 m. spalio 5 d. Sprendimo Romana Tabacchi / Komisija,
T‑11/06
,
EU:T:2011:560
,
punktas ir 2015 m. liepos 15 d. Sprendimo SLM ir Ori Martin / Komisija,
T‑389/10 ir T‑419/10
,
EU:T:2015:513
,
punktas), tikėtina, kad nagrinėjamu atveju tokios vertės naudojimas gali būti geras atskaitos taškas vertinant baudos dydį.
Iš tikrųjų atrodo tinkama nustatyti baudos dydį remiantis metodika, pagal kurią, kaip ir pagal tą, kurią taikė Komisija, pirma nustatomas bazinis baudos dydis, kuris tada gali būti patikslintas atsižvelgiant į konkrečias bylos aplinkybes. Šiuo klausimu su pažeidimu siejama pardavimų vertė šioje byloje nagrinėjamu atveju atspindi pažeidimo ekonominį poveikį ir jį darant dalyvavusios įmonės dydį.
Šiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas nagrinės argumentus, pateiktus dėl sumos, į kurią atsižvelgė Komisija, pagal ieškinio šeštojo pagrindo trečią dalį.
Pirma,
Google
prieštarauja Komisijai, kad ši atsižvelgė į pardavimų vertę 2017 metais, t. y. paskutiniais visais dalyvavimo darant pažeidimą metais, nors ji vietoj to turėjo atsižvelgti į vidutinę pardavimų vertę per visą pažeidimo laikotarpį. Toks atsižvelgimas pateisinamas eksponentiniu
Google
pajamų augimu 2011–2017 m. dėl perėjimo nuo skaitmeninių prie išmaniųjų telefonų ir su tuo susijusio dažnesnio interneto naudojimo mobiliuosiuose įrenginiuose.
Komisija laikosi priešingos pozicijos, t. y. kad
Google
turėjo įrodyti, jog 2017 m. pardavimai neatspindėjo pažeidimo ekonominio turinio ir
Google
dydžio bei įtakos rinkoje. Šiuo tikslu nepakanka vien konstatuoti, kad 2011–2017 m. jos pajamos augo.
Reikia priminti, kad atsižvelgimu į pardavimų vertę apskaičiuojant bazinį baudos dydį siekiama atspindėti pažeidimo, už kurį baudžiama, ekonominį turinį ir mastą. Vis dėlto ne visada reikia remtis paskutiniais dalyvavimo darant pažeidimą metais kaip referenciniu laikotarpiu pardavimo vertei apskaičiuoti, ypač kai įmonės pardavimai per paskutinius dalyvavimo darant pažeidimą metus neatspindi pažeidimo ekonominio masto (šiuo klausimu žr. 2014 m. liepos 11 d. Sprendimo Esso ir kt. / Komisija,
T‑540/08
,
EU:T:2014:630
,
punktą).
Vis dėlto vien to, kad
Google
pajamos nuo 2011 m. iki 2017 m. labai išaugo, nepakanka, kad būtų galima konstatuoti, jog 2017 m.
Google
gautos pajamos neatspindi ekonominio turinio, pažeidimo masto,
Google
dydžio ir jos įtakos rinkoje. Priešingai, veiksmų, už kuriuos Komisija nubaudė, vienašališkumas, leidęs
Google
2011–2017 m. sustiprinti savo dominuojančią padėtį ir įtaką rinkoje, sutrukdyti konkurentų plėtrai ar net išstumti juos iš rinkos ar sukliudyti potencialiems konkurentams, pateisina atsižvelgimą į pajamas, gautas 2017 m., kai
Google
ekonominiu požiūriu galėjo naudotis visais nuo 2011 m. įgyvendintų veiksmų rezultatais.
Taigi Bendrasis Teismas, įgyvendindamas savo neribotą jurisdikciją, mano, kad tikslinga atsižvelgti į pardavimų, kuriuos
Google
įvykdė per paskutinius visus jos dalyvavimo darant pažeidimą metus, vertę.
Antra,
Google
prieštarauja Komisijai, kad ši į atitinkamą pardavimų vertę įtraukė su pažeidimu visiškai nesusijusias pajamas. Tai būtų taikoma pajamoms, kurias
Google
gauna naudotojams spustelėjus ant reklaminių nuorodų po bendrosios paieškos užklausų, atliktų ne per iš anksto įdiegtas
Google
programėles, o per
Google
pradžios tinklalapį. Portfeliu grindžiamos SPP neapėmė šių pajamų, o
Google
galėjo atskirti šias pajamas nuo pajamų, gaunamų iš užklausų, pateikiamų naudojant jos programėles.
Priešingai, Komisija pabrėžia, kad svarbu atsižvelgti į tokias pajamas, nes jos susijusios su pažeidimu.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad pardavimų vertė, kuria remtasi apskaičiuojant bazinį baudos dydį, turi būti tiesiogiai ar bent netiesiogiai susijusi su pažeidimu, už kurį nubausta, antraip nustatant sankciją už jį būtų iškraipytas šio pažeidimo ekonominis turinys ir mastas.
Nagrinėjamu atveju
Google
pajamos, gautos kai naudotojai spusteli ant reklaminių nuorodų po paieškos užklausų, pateiktų ne per iš anksto įdiegtas
Google
programėles, bet per
Google
pradžios tinklalapį, turi bent netiesioginį ryšį su pažeidimu. Kaip teisingai matyti iš ginčijamo sprendimo, veiksmai, už kuriuos Komisija skyrė sankcijas, leido
Google
išlaikyti ir sustiprinti savo dominuojančią padėtį ir įtaką visose nacionalinėse bendrosios paieškos paslaugų rinkose, neatsižvelgiant į tai, ar šios paieškos atliekamos per iš anksto įdiegtą programėlę, ar per
Google
pradžios tinklalapį (ginčijamo sprendimo 1439 konstatuojamoji dalis).
Apsunkindama naudojimąsi konkuruojančiomis paieškos paslaugomis ir prieigą prie jų bei priviliodama tokių paslaugų naudotojus,
Google
netiesiogiai įgijo galimybę gauti nemažai pajamų ir iš pradžios tinklalapio. Tai, kad portfeliu grindžiamose SPP į tokias pajamas nebuvo atsižvelgiama, šiuo klausimu nėra svarbu.
Taigi Bendrasis Teismas mano, kad nustatant pardavimų vertę, kuria remtasi apskaičiuojant bazinį baudos dydį, reikia atsižvelgti į pajamas, gautas pateikiant bendrosios paieškos užklausas
Google
pradžios tinklalapyje.
Trečia,
Google
prieštarauja Komisijai, kad ši, nustatydama pardavimų vertę, atsižvelgė ne į
Google
, o į trečiųjų asmenų gautas pajamas. Tas pats pasakytina ir apie srauto įsigijimo išlaidas, t. y.
Google
mokėjimus už jos reklaminių nuorodų patalpinimą trečiųjų asmenų interneto svetainėse.
Komisija teigia priešingai, kad srauto įsigijimo išlaidos yra
Google
pajamų iš kontekstinės reklamos sudedamoji dalis, o šios išlaidos yra kainos, taikomos reklamos užsakovams už
Google
paslaugas, sudedamoji dalis.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies antros pastraipos formuluotėje nurodyta bendra atitinkamos įmonės apyvarta be jokių atskaitymų (2012 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Almamet / Komisija,
T‑410/09
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2012:676
,
punktas).
Nagrinėjamu atveju, kaip teisingai ginčijamame sprendime pažymi Komisija, nors srauto įsigijimo išlaidos tikrai yra
Google
patirtos išlaidos, nes jos yra
Google
savanoriškos išlaidos, kad jos nuorodos būtų rodomos trečiųjų asmenų interneto svetainėse, šios išlaidos iš esmės yra perkeliamos į sąskaitas reklamos užsakovams, todėl jos yra
Google
pajamų sudedamoji dalis (ginčijamo sprendimo 1442 konstatuojamoji dalis).
Vadinasi, priešingai nei teigia
Google
, iš pardavimų vertės negalima išskaičiuoti duomenų srauto įsigijimo išlaidų. Šios išlaidos neturi įtakos
Google
gautų pajamų bendrai sumai ir tinkamai atspindi pažeidimo, už kurį nubausta, ekonominį turinį ir mastą.
Taigi Bendrasis Teismas nusprendžia, kad nustatant baudos dydį turi būti atsižvelgta į tokią pačią pardavimo vertę, kuria Komisija rėmėsi ginčijamame sprendime.
2)

Atsižvelgimas į sunkumą
Dėl pažeidimo sunkumo vertinimo, be kita ko, buvo nuspręsta, kad jis turi būti vertinamas individualiai ir kad reikia atsižvelgti į visus veiksnius, į kuriuos atsižvelgiama vertinant jo sunkumą, pavyzdžiui, antikonkurencinio elgesio atvejų skaičių ir intensyvumą (šiuo klausimu žr. 2018 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo Infineon Technologies / Komisija,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Nagrinėjamu atveju, naudodamasis neribota jurisdikcija, Bendrasis Teismas visų pirma mano, kad pirmiausia reikia atsižvelgti į toliau nurodytus veiksnius, kuriuos Komisija taip pat nurodo savo gairėse, t. y. pažeidimo pobūdį,
Google
padėtį atitinkamose rinkose, šio pažeidimo geografinę aprėptį ir tai, ar pažeidimas buvo įgyvendintas, ar ne.
Kiek tai susiję su pažeidimo pobūdžiu, iš pirmiau pateiktos analizės matyti, kad Komisija teisiškai pakankamai apibūdino kelis
Google
piktnaudžiavimo atvejus, turėjusius išstūmimo iš rinkos poveikį, kuriais buvo kliudoma konkurencijai, išstumiant jos konkurentus iš rinkos vartotojų nenaudai. Šie veiksmai susiję su MPPS išankstinio įdiegimo sąlygomis ir SNĮ nulemtu išstūmimo iš rinkos poveikiu, ir turi būti analizuojami atsižvelgiant į reikšmingas faktines aplinkybes, kurios klostėsi pažeidimo laikotarpiu.
Kalbant apie
Google
padėtį atitinkamose rinkose ir jos pažeidimo geografinę aprėptį, neginčijama, kad per visą pažeidimo laikotarpį
Google
užėmė dominuojančią padėtį nacionalinėse bendrosios paieškos paslaugų rinkose EEE. Šiose rinkose buvo taikoma visuotinė
Google
strategija, kuria siekiama išlaikyti įtaką rinkoje bendrosios paieškos užklausų, atliekamų iš AK, ir bendrosios paieškos užklausų, atliekamų iš išmaniojo mobiliojo įrenginio, srityje. Tokiai išvadai neturėtų poveikio tai, jei būtų atsižvelgta ne tik į bendrosios paieškos paslaugos užklausas, pateiktas iš
Android
įrenginio, bet ir į bendrosios paieškos paslaugos užklausas, pateiktas iš
iPhone
.
Kiek tai susiję su pažeidimo įgyvendinimu ar neįgyvendinimu, Bendrasis Teismas mano, jog tam, kad būtų įvykdyti proporcingumo ir bausmių individualizavimo principai, šiuo klausimu ypač svarbu įvertinti
Google
antikonkurencinio elgesio atvejų skaičių ir intensyvumą.
Tokį vertinimą lengviau atlikti atidžiai ištyrus konkretų poveikį, kaip Komisija tai padarė šioje byloje, siekdama įvertinti visuotinės
Google
strategijos ir jai įgyvendinti naudotų skirtingų priemonių poveikį konkuravimui nuopelnais.
Bendrasis Teismas šiuo klausimu pažymi, kad nors Komisija ginčijamame sprendime iš pradžių konstatavo tik tai, kad „pažeidimo paveiktos atitinkamos rinkos [turėjo] didelę ekonominę reikšmę“, o tai reiškė, kad „bet koks antikonkurencinis elgesys šiose rinkose [galėjo] turėti didelį poveikį“ (1449 konstatuojamoji dalis), vis dėlto ji pasirūpino patikslinti, kad šis vertinimas grindžiamas išvadomis, kurias ji padarė remdamasi ginčijamame sprendime atlikta kiekvieno nagrinėjamo elgesio atvejo konkurenciją ribojančio poveikio analize (1455 konstatuojamoji dalis).
Bendrojo Teismo vertinimas šiuo klausimu išplaukia iš pirmiau pateiktos atitinkamų ieškinio pagrindų analizės, susijusios su pirmuoju ir antruoju ginčijamais apribojimais. Atliekant šią analizę atsižvelgta ne tik į ginčijamame sprendime Komisijos konstatuotą išstūmimo iš rinkos poveikį, bet ir į įvairius šalių argumentus, susijusius su
Android
OS ir jos „ekosistemos“ plėtojimo ir palaikymo svarba, kurią reikia laikyti įrodyta, kaip matyti, be kita ko, iš šio sprendimo 889 ir 890 punktų.
Šiuo klausimu, apsvarstęs visus šiuos veiksnius, Bendrasis Teismas mano, jog svarbu nurodyti, kad, jo nuomone, fiksuoto 11 % nuo Komisijos nustatytos pardavimų vertės koeficiento už pažeidimo sunkumą (ginčijamo sprendimo 1447 konstatuojamoji dalis) taikymas pakankamai neatspindi pažeidimo įgyvendinimo turinio ir ypač jo intensyvumo atitinkamu laikotarpiu, visų pirma, kaip bus išnagrinėta toliau, kiek tai susiję su
Google
antikonkurenciniu elgesiu 2012–2014 m.
3)

Atsižvelgimas į sunkumą
Vertinant pažeidimo trukmę, reikia atsižvelgti į toliau nurodytas aplinkybes, kurių, beje,
Google
šiame ieškinyje neginčija.
Pirma,
Google
LLC nuo 2011 m. sausio 1 d. iki 2018 m. liepos 18 d., t. y. iki ginčijamo sprendimo priėmimo dienos, nepertraukiamai dalyvavo toliau nurodytuose dviejuose vieno ir tęstinio pažeidimo epizoduose:
Google Search
programėlės susiejimo su
Play Store
ir sąlygos nustatymo, kad norint gauti
Play Store
ir programėlės
Google Search
licencijas turi būti sudaryta SNĮ.
Antra,
Google
LLC nuo 2012 m. rugpjūčio 1 d. iki 2018 m. liepos 18 d., t. y. iki ginčijamo sprendimo priėmimo dienos, nepertraukiamai dalyvavo trečiajame vieno ir tęstinio pažeidimo, t. y.
Google
Chrome
susiejimo su
Play Store
ir
Google
Search
programėle epizode.
Vis dėlto, skirtingai nei Komisija, kuri, atsižvelgdama į
Google
dalyvavimo darant pažeidimą trukmę, taikė vieną bendrą daugiklį (ginčijamo sprendimo 1461 konstatuojamoji dalis), nes pardavimų vertė, į kurią atsižvelgta, buvo padauginta iš šio trukmės koeficiento, Bendrasis Teismas mano, kad šiuo atveju tikslingiau atsižvelgti ir į kitus parametrus, siekiant geriau atspindėti tam tikrus pažeidimo eigos per tam tikrą laiką ypatumus, ypač atsižvelgiant į kintantį jo intensyvumą.
4)

Bendras vertinimas atsižvelgiant į intensyvumą
Vertindamas baudos dydį pagal pažeidimo sunkumą ir trukmę, Bendrasis Teismas mano, kad būtų gerai taikyti kitokią techniką nei Komisijos naudota aritmetinė linijinė technika, kurią Komisija nustatė laikydamasi bendros gairėse patvirtintos metodikos. Taip būtų galima, laikantis proporcingumo ir bausmių individualizavimo principų, geriau užtikrinti, kad bus deramai atsižvelgta į šios bylos ypatumus, kartu neigiamai nepaveikiant poreikio pasiekti pakankamą atgrasomąjį poveikį.
Pirma, šioje byloje reikia atsižvelgti į pirmųjų piktnaudžiavimo atvejų tarpusavio papildomumą. Kaip matyti iš šiuo klausimu atliktos analizės,
Google
piktnaudžiavimas pagal jos bendrą strategiją sustiprėjo nuo to momento, kai tiek
Google
Search
programėlei, tiek
Chrome
naršyklei imtos taikyti MPPS išankstinio įdiegimo sąlygos. Taip
Google
užsitikrino didelį konkurencinį pranašumą dviejuose pagrindiniuose interneto užklausų įėjimo taškuose, ir
Google
konkurentams buvo labai sunku kompensuoti šį konkurencinį pranašumą.
Antra, Bendrajam Teismui, regis, taip pat būtina atsižvelgti į antikonkurencinių veiksmų intensyvumą laikui bėgant ir į kitas su ginčijamame sprendime nurodytu elgesiu susijusias faktines aplinkybes, pavyzdžiui, į SP. Šiuo tikslu galima išskirti kelis laikotarpius:
–
pradinis žvalgymo laikotarpis nuo 2011 m. sausio 1 d. iki 2012 m. rugpjūčio 1 d., per kurį pradėta įgyvendinti
Google
visuotinė strategija, kuria ji siekė užtikrinti perėjimą prie mobiliojo interneto;
–
antrasis laikotarpis nuo 2012 m. rugpjūčio 1 d. iki 2014 m. kovo 31 d., kai baigėsi portfeliu grindžiamų SPP galiojimo laikotarpis, kuriuo pažeidimo intensyvumas buvo didžiausias, nes jo poveikis apėmė ribojamuosius MPPS (abiejų rūšių susietiems pardavimams) ir SNĮ aspektus, kai dėl išimtinumo, suteikto pagal portfeliu grindžiamas SPP, sumažėjo teorinės galimybės kartu įdiegti programėles GMS įrenginiuose;
–
trečiasis laikotarpis nuo 2014 m. kovo 31 d. iki ginčijamo sprendimo priėmimo dienos, kai galima manyti, kad konkurentai turėjo didesnę laisvę pagal su įrenginiais susietas SPP, nei pagal portfeliu grindžiamas SPP, tačiau kartu reikia atsižvelgti ir į TPPS plėtrą, dėl kurios sustiprėjo SPP sukeltas išstūmimo poveikis.
Dėl tokio padalijimo Bendrasis Teismas, nustatydamas baudos dydį, turi atsižvelgti į toliau nurodytas aplinkybes.
Visų pirma, kaip
Google
teigia ieškinio šeštojo pagrindo antroje dalyje, tikrai reikia atsižvelgti į tai, jog ji nuo 2014 m. kovo 31 d. savanoriškai nutraukė portfeliu grindžiamas SPP, kad pakeistų jas su įrenginiais susietomis SPP, ir kad dėl to neišvengiamai sumažėjo išstūmimo poveikis, sukeltas dėl išimtinio
Google
Search
ir
Chrome
įdiegimo kai kuriuose EEE parduodamuose GMS įrenginiuose.
Dviejų fiksuotų ir bendrų daugiklių – vieno už sunkumą ir kito už trukmę – taikymas neleidžia atsižvelgti į šią aplinkybę, kaip, beje, neleidžia atsižvelgti ir į tai, kad
Chrome
buvo įtraukta į MPPS išankstinio įdiegimo sąlygas tik nuo 2012 m.
Be to, taip pat reikia pažymėti, kad nagrinėjamų veiksmų poveikis antruoju laikotarpiu buvo ypač reikšmingas, ir į tai taip pat reikia atsižvelgti, nes šis poveikis pasireiškė kritiniu momentu tiek
Google
, tiek jos konkurentams, t. y. mobiliojo interneto plėtojimo etapu.
Tuo laikotarpiu, kuris buvo labai svarbus internetinės paieškos paslaugų, teikiamų naudojant išmaniuosius mobiliuosius įrenginius, plėtrai,
Google
piktnaudžiavimas kenkė jos konkurentams, kuriems buvo ypač svarbu būti matomiems net ir nedideliame skaičiuje įrenginių. Šią nuomonę per teismo posėdį įtikinamai išdėstė įvairūs įstoję į bylą
Google
konkurentai.
Taigi nustatydamas baudos dydį Bendrasis Teismas, vertindamas kintantį
Google
dalyvavimo darant šį pažeidimą intensyvumą, atsižvelgs ir į atitinkamą vieno ir tęstinio pažeidimo epizodų trukmę, ir į įvairių laikotarpių skirtumus, kurie jau konstatuoti šiame sprendime.
c)

Lengvinančios arba sunkinančios aplinkybės
Bendrasis Teismas mano, kad šios bylos faktinės aplinkybės nesuteikia pagrindo
Google
pripažinti lengvinančių aplinkybių ar, priešingai, atsižvelgti į sunkinančias aplinkybes.
Kalbant apie argumentus, šiuo klausimu pateiktus ieškinio šeštojo pagrindo trečioje dalyje, reikia pažymėti, kad
Google
negali reikalauti sumažinti baudos, nes ji esą padarė pažeidimą dėl aplaidumo. Kaip ginčijamame sprendime teisingai nustatė Komisija ir kaip matyti iš pirmesnių punktų,
Google
padarė pažeidimą tyčia, sąmoningai siekdama tokio poveikio, kurį galėjo sukelti nagrinėjamos sutartys.
Be to,
Google
negali reikalauti sumažinti baudos mainais už neva aktyvų bendradarbiavimą per administracinę procedūrą.
Google
tikrai savanoriškai pasiūlė įsipareigojimus, kuriais siekiama išspręsti Komisijai susirūpinimą keliančius konkurencijos klausimus. Vis dėlto vien toks pasiūlymas savaime negali viršyti
Google
teisinių pareigų bendradarbiauti per administracinę procedūrą ir vien dėl šios priežasties negali pateisinti baudos sumažinimo dėl aktyvaus jos bendradarbiavimo.
Be to, Bendrasis Teismas nemano, kad būtina svarstyti kitas faktines aplinkybes, kurios galėtų turėti įtakos baudos sumažinimui ar padidinimui.
d)

Baudos dydis ir Alphabet solidarioji atsakomybė
Remiantis pirmiau išdėstytais argumentais, ypač tuo, kad ilgą laiką buvo sąmoningai įgyvendinama bendra strategija, kurios buvimu neleidžia suabejoti Komisijos padarytos klaidos, susijusios su ginčijamame sprendime nagrinėta trečiąja elgesio rūšimi, ir kurios poveikis pažeidimo laikotarpiu buvo skirtingo intensyvumo, Bendrasis Teismas konstatuoja, kad nustačius
Google LLC
4125000000 EUR baudą vietoj 4342865000 EUR baudos, būtų teisingai įvertintas pažeidimo sunkumas ir trukmė, ypač atsižvelgiant į bausmės individualizavimo principą.
Be to,
Alphabet Inc
., kaip patronuojančioji bendrovė, turi būti pripažinta bendrai ir solidariai atsakinga už
Google
LLC neteisėtą elgesį nuo 2015 m. spalio 2 d. iki 2018 m. liepos 18 d. dėl ginčijamame sprendime nurodytų priežasčių, kurios šiame ieškinyje neginčijamos (ginčijamo sprendimo 1388 ir 1389 konstatuojamosios dalys). Kadangi šioje byloje
Alphabet Inc
. kontroliavo
Google
LLC 1013 iš 2748 vieno ir tęstinio pažeidimo dienų,
Alphabet Inc
. turi būti solidariai skirta 1520605895 EUR bauda.
e)

Sankcijos tinkamumas
Bendrasis Teismas mano, kad 4125000000 EUR bauda yra tinkama, atsižvelgiant į pažeidimo reikšmę. Kalbant apie šiuo klausimu
Google
nurodytus argumentus ieškinio šeštojo pagrindo antroje dalyje, pirmiausia reikia pažymėti, kad, priešingai nei teigia
Google
, Komisija, įgyvendindama įgaliojimus skirti baudas, neprivalėjo taikyti sumažinimo, kad būtų atsižvelgta į galimą nagrinėjamų veiksmų naujumą. Tą patį Bendrasis Teismas konstatuoja įgyvendindamas savo neribotą jurisdikciją.
Komisija iš tikrųjų pirmą kartą atliko
Android
platformos konkurencinę analizę. Vis dėlto vertinimai, susiję su rinkomis,
Google
užimama dominuojančia padėtimi jose ir ginčijamame sprendime Komisijos nurodytais piktnaudžiavimo atvejais, grindžiami konkurencijos teisėje nusistovėjusiomis analizėmis. Ginčijamame sprendime Komisija teisingai pažymi nubaudusi už kelias sutartis, kurių analizė atskleidžia klasikines ekonominės veiklos vykdytojų tarpusavyje taikomų susietų pardavimų arba išimtinumo situacijas (ginčijamo sprendimo 1432 konstatuojamoji dalis).
Taigi, priešingai, nei teigia
Google
, šios bylos negalima prilyginti bylai, kurioje buvo priimtas 1991 m. liepos 3 d. Sprendimas AKZO / Komisija (
C‑62/86
,
EU:C:1991:286
), kuriame Teisingumo Teismas atsižvelgė į beprecedentę sankciją už „grobuoniškas“ kainas ir sumažino baudos dydį, nors tai nebuvo vienintelis aspektas, į kurį šiuo tikslu buvo atsižvelgta.
1992 m. gruodžio 23 d. Komisijos sprendimas 93/82/EEB dėl [SESV 101] straipsnio (IV/32.448 ir IV/32.450 –
Cewal, Cowac, Ukwal
) ir [SESV 102] straipsnio (IV/32.448 ir IV/32.450 –
Cewal
) (
OL L 34, 1993, p. 20
), kuriuo remiasi
Google
, turi būti aiškinamas taip pat. Tiesa, ginčijamo sprendimo 116 konstatuojamojoje dalyje Komisija atsižvelgė į tai, kad aptariamos įmonės galėjo nežinoti apie savo pareigas pagal konkurencijos teisę arba galėjo nepakankamai įvertinti pažeidimo, už kurį nubausta, sunkumą, ir tai galėjo turėti įtakos baudos dydžio nustatymui.
Vis dėlto nagrinėjamu atveju reikia pažymėti, kad, pirma,
Google
dydžio įmonė, turinti didelę įtaką ginčijamame sprendime nurodytose rinkose, negali nežinoti savo pareigų pagal konkurencijos teisę. Antra, iš
Google
vidaus dokumentų ir pareiškimų, kuriais remiasi Komisija, aiškiai matyti, kad
Google
puikiai žinojo ginčijamame sprendime nurodytų veiksmų poveikį (ginčijamo sprendimo 1343–1347 konstatuojamosios dalys).
Šioje byloje Bendrasis Teismas taip pat mano, kad įvairios nagrinėjamų veiksmų apraiškos jau buvo nagrinėtos ankstesnėje Komisijos sprendimų praktikoje, kurią jau yra peržiūrėję Sąjungos teismai, nesvarbu, ar tai būtų 2007 m. rugsėjo 17 d. Sprendimas Microsoft / Komisija (
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
), ar 2017 m. rugsėjo 6 d. Sprendimas Intel / Komisija, (
C‑413/14 P
,
EU:C:2017:632
), kuriuose abiejuose buvo patikslinti analizės kriterijai, naudotini vertinant šiuos skirtingus veiksmus. Taigi negalima teigti, kad paskirta bauda yra neproporcinga, nes ja neatsižvelgiama į galimą nagrinėjamų veiksmų naujumą.
Antra,
Google
teigia, kad jos elgesys buvo riboto sunkumo ir turėjo teigiamą poveikį konkurencijai. Todėl,
Google
nuomone, paskirta bauda turėjo atitikti jos elgesio sunkumą ir ne daugiau.
Šiuo klausimu galima teigti, kad Bendrasis Teismas, naudodamasis neribota jurisdikcija ir nustatydamas pažeidimo sunkumą, visiškai atsižvelgė į visas su juo susijusias aplinkybes, įskaitant šalių pateiktus argumentus dėl
Android
OS ir jos „ekosistemos“ plėtros ir palaikymo, kad būtų užtikrintas baudos suderinamumas su proporcingumo principu.
f)

Pakankamai atgrasantis sankcijos pobūdis atsižvelgiant į įmonės dydį
Bendrasis Teismas pritaria Komisijos nuomonei (ginčijamo sprendimo 1479 konstatuojamoji dalis), kad šioje byloje nereikia padidinti baudos specialiai tam, kad būtų užtikrintas jos atgrasomasis poveikis.
Nustatydamas baudos dydį, Bendrasis Teismas deramai atsižvelgia į būtinybę skirti
Google
atgrasomąjį poveikį turinčią baudą.
g)

Atitiktis 10 % bendros apyvartos viršutinei ribai
Baudos, kurią Bendrasis Teismas skiria įgyvendindamas neribotą jurisdikciją, suteiktą jam pagal Reglamento Nr. 1/2003 31 straipsnį, dydis neviršija šio reglamento 23 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje numatytos sumos, t. y. 10 % visos
Alphabet Inc
. apyvartos praėjusiais finansiniais metais.
Tai pasakytina ir apie 2017 finansinius metus, t. y. finansinius metus, po kurių Komisija paskyrė baudą (ginčijamo sprendimo 1481 konstatuojamoji dalis), ir apie 2021 finansinius metus, t. y. paskutinius galimus finansinius metus, nes nuo 2017 m. ši apyvarta pastoviai didėjo.
h)

Išvada dėl pakeitimo
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad ginčijamo sprendimo 2 straipsnis turi būti pakeistas taip, kad už ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nurodytą vieną ir tęstinį pažeidimą, už kurį
Alphabet Inc
. yra solidariai atsakinga už laikotarpį nuo 2015 m. spalio 2 d. iki ginčijamo sprendimo priėmimo dienos, atsižvelgiant į šio straipsnio dalinį panaikinimą,
Google
LLC turi būti paskirta 4125000000 EUR bauda.
Atsižvelgiant į aplinkybes, į kurias Bendrasis Teismas atsižvelgė įgyvendindamas savo neribotą jurisdikciją, neatrodo būtina priimti sprendimo dėl
Google
argumentų, susijusių su papildoma suma, prilygstančia 11 % atitinkamų 2017 m. pardavimų vertės (žr. ginčijamo sprendimo 1467 ir 1468 konstatuojamąsias dalis), pagrįstumo, nes Bendrasis Teismas, įgyvendindamas savo neribotą jurisdikciją, neatsižvelgė į šį parametrą.
IV.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 134 straipsnio 2 dalį, jeigu byloje yra kelios pralaimėjusios šalys, Bendrasis Teismas sprendžia, kaip turi būti paskirstytos bylinėjimosi išlaidos. Šiuo atveju reikia nuspręsti, kad įstojusios į bylą šalys pačios padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Pagal Procedūros reglamento 138 straipsnio 3 dalį Bendrasis Teismas gali nuspręsti, kad į bylą įstojusi šalis, kuri nenurodyta šio straipsnio 1 ir 2 dalyse, padengia savo bylinėjimosi išlaidas. Šioje byloje reikia nuspręsti, kad ADA, CCIA,
Gigaset
, HMD,
Opera
, BEUC, VDZ, BDZV,
Seznam
,
FairSearch
ir
Qwant
pačios padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (šeštoji išplėstinė kolegija)
nusprendžia:

1.
Panaikinti 2018 m. liepos 18 d. Europos Komisijos sprendimo C(2018) 4761
final
byloje pagal Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 102 straipsnį ir EEE susitarimo 54 straipsnį (byla AT.40099 –
Google
Android
) 1, 3 ir 4 straipsnius, tiek, kiek jie susiję su vieno ir tęstinio pažeidimo ketvirtuoju epizodu, pasireiškusiu tuo, kad sutarčių dėl pajamų pasidalijimo su tam tikrais originalios įrangos gamintojais ir mobiliojo ryšio operatoriais sudarymas priklausė nuo išimtinio
Google
Search
išankstinio įdiegimo į iš anksto apibrėžtą portfelį įtrauktuose įrenginiuose
.

2.
Už rezoliucinės dalies 1 punkte nurodytą
Google
LLC padarytą vieną pažeidimą Sprendimo C(2018) 4761
final
2 straipsniu jai skirtos baudos dydį pakeisti ir skirti 4125000000 EUR dydžio baudą; 1520605895 EUR dydžio tos baudos dalį turi sumokėti
Alphabet, Inc
.,
kuri yra solidariai atsakinga už tą pažeidimą
.

3.
Atmesti likusią ieškinio dalį.

4.
Google
ir
Alphabet
padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

5.
Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

6.
Application Developers Alliance
,
BDZV – Bundesverband Digitalpublisher und Zeitungsverleger eV
,
Bureau européen des unions des consommateurs
(BEUC),
Computer & Communications Industry Association
,
FairSearch AISBL
,
Gigaset Communications GmbH
,
HMD global Oy
,
Opera Norway AS
,
Qwant, Seznam.cz, a.s
.
ir
Verband Deutscher Zeitschriftenverleger eV
padengia savo bylinėjimosi išlaidas
.

Marcoulli
Frimodt Nielsen
Schwarcz
Iliopoulos
Norkus
Paskelbta 2022 m. rugsėjo 14 d. viešame teismo posėdyje Liuksemburge.
Parašai
Turinys

I. Ginčo aplinkybės

A. Bylos aplinkybės

B. Procedūra Komisijoje

C. Ginčijamas sprendimas

II. Procesas ir šalių reikalavimai

A. Prašymai leisti įstoti į bylą

B. Procesas, pagrindiniai prašymai dėl konfidencialumo ir pasirengimas bylos nagrinėjimui

C. Šalių reikalavimai

III. Dėl teisės

A. Pirminės pastabos

1. Dėl elgesio, už kurį nubausta, komercinių aplinkybių

a) Komercinis modelis, kuriuo grindžiama paieška naudojant Google Search

b) Veiksmai, kurių imtasi pereinant prie mobiliojo interneto

c) Vienas pažeidimas, apimantis kelis aspektus

2. Dėl teisminės kontrolės tvarkos

a) Išsami visų svarbių aspektų kontrolė

b) Neribota jurisdikcija, kiek tai susiję su bauda

3. Dėl įrodymų pateikimo ir įvairių šiuo klausimu ginčijamų aspektų

B. Dėl ieškinio pirmojo pagrindo, grindžiamo klaidingu rinkos apibrėžimo ir dominuojančios padėties buvimo vertinimu

1. Aplinkybės

a) Atitinkamos rinkos, dominuojančios padėties ir konkurencinių suvaržymų sąvokos, ypač esant „ekosistemai“

b) Atskiros, bet tarpusavyje susijusios rinkos

2. Dėl pirmos dalies, susijusios su dominavimu išmaniųjų mobiliųjų įrenginių OS licencijavimo srityje

a) Dėl pirmos dalies priimtinumo

b) Dėl pirmos dalies pagrįstumo

1) Dėl nelicencijuojamų OS daromo konkurencinio spaudimo

i) Dėl Apple konkurencinio spaudimo įrodymų

– Šalių argumentai

– Bendrojo Teismo vertinimas

ii) Dėl atsižvelgimo į 2002 m. spalio 22 d. Sprendimą Schneider Electric / Komisija (T‑310/01, EU:T:2002:254) ir suderinamumo su ankstesne sprendimų priėmimo praktika

– Šalių argumentai

– Bendrojo Teismo vertinimas

iii) Dėl SSNDQ testo

– Šalių argumentai

– Bendrojo Teismo vertinimas

iv) Dėl naudotojų lojalumo OS

– Šalių argumentai

– Bendrojo Teismo vertinimas

v) Dėl naudotojų jautrumo OS kokybei

– Šalių argumentai

– Bendrojo Teismo vertinimas

vi) Dėl perėjimo prie kitos OS išlaidų

– Šalių argumentai

– Bendrojo Teismo vertinimas

vii) Dėl Apple kainų politikos poveikio

– Šalių argumentai

– Bendrojo Teismo vertinimas

viii) Dėl programėlių kūrėjų elgesio

– Šalių argumentai

– Bendrojo Teismo vertinimas

2) Dėl AOSP licencijos konkurencinio spaudimo

i) Šalių argumentai

ii) Bendrojo Teismo vertinimas

3. Dėl antrosios dalies, susijusios su Android programėlių parduotuvių dominavimu

a) Šalių argumentai

b) Bendrojo Teismo vertinimas

4. Dėl trečios dalies, susijusios su dominavimo konstatavimo naudotojams teikiamų paieškos paslaugų srityje ir piktnaudžiavimo teorijos, susijusios su OĮG licencijuojamomis paieškos programėlėmis, tarpusavio nesuderinamumu

a) Šalių argumentai

b) Bendrojo Teismo vertinimas

5. Dėl santykinės ekosistemų konkurencijos svarbos šioje byloje

C. Dėl ieškinio antrojo pagrindo, grindžiamo pirmaisiais piktnaudžiavimo atvejais, susijusiais su klaidingu MPPS išankstinio įdiegimo sąlygų piktnaudžiaujamojo pobūdžio vertinimu

1. Aplinkybės

a) Piktnaudžiavimo, išstūmimo iš rinkos poveikio ir susietų pardavimų sąvokos, ypač atsižvelgiant į 2007 m. rugsėjo 17 d. Sprendimą Microsoft / Komisija (T‑201/04, EU:T:2007:289)

b) Ginčijamas sprendimas

1) Dėl pirmų trijų sąlygų, nurodytų 2007 m. rugsėjo 17 d. Sprendime Microsoft / Komisija (T‑201/04, EU:T:2007:289)

2) Dėl „konkurencijos ribojimo“ sąlygos

i) Google Search-Play Store rinkinys

ii) Chrome-Play Store ir Google Search rinkinys

3) Dėl sąlygos, susijusios su objektyvių pateisinimų nebuvimu

c) Pirmųjų piktnaudžiavimo atvejų tarpusavio papildomumas

2. Dėl pirmosios dalies, susijusios su „konkurencijos ribojimu“

a) Išankstinis įdiegimas ir „siekis išlaikyti status quo“

1) Ginčijamas sprendimas

2) Šalių argumentų santrauka

3) Bendrojo Teismo vertinimas

i) Pirminės pastabos

– Siūlomo atskyrimo praktinės reikšmės nebuvimas

– Kiekybinė išankstinio įdiegimo sąlygų svarba

ii) Dėl tam tikrų ginčijamame sprendime pateiktų teiginių ir informacijos

– Google įrodymai

– Trečiųjų įmonių įrodymai

– Yandex analizė

– Microsoft ir Verizon sutartis

iii) Dėl ginčijamame sprendime pateiktų tam tikrų palyginimų

– FairSearch tyrimas

– Microsoft ir Netmarketshare pateikti duomenys

– Google pajamų iš Android ir iOS įrenginių palyginimas

iv) Dėl tam tikrų su Chrome susijusių aspektų

– Google pajamų palyginimas pasitelkiant Safari ir Chrome

– Opera apklausa

b) OĮG galimybė iš anksto įdiegti konkuruojančias bendrosios paieškos paslaugas arba nustatyti jas kaip numatytąsias

1) Ginčijamas sprendimas

2) Šalių argumentų santrauka

3) Bendrojo Teismo vertinimas

i) Pirminės pastabos

ii) Dėl išankstinio konkuruojančių programėlių įdiegimo

– Dėl programėlės Google Search ir jos konkurentų

– Chrome naršyklė ir jos konkurentai

– Dėl kitų programėlių

iii) Dėl galimos prieštaros tarp argumentų dėl SPP ir teiginio, kad išankstinis konkuruojančių programėlių įdiegimas nekelia susidomėjimo

iv) Dėl OĮG suinteresuotumo iš anksto įdiegti konkuruojančias programėles

– Dėl galimų pajamų

– Dėl sandorio išlaidų

– Dėl naudotojų patirties

– Dėl atminties įtaiso talpos

– Išvada

c) Kitos priemonės nei išankstinis įdiegimas, leidžiančios pasiekti naudotojus

1) Šalių argumentai

2) Bendrojo Teismo vertinimas

i) Dėl konkurentų programėlių atsisiuntimo

ii) Dėl prieigos prie konkuruojančių paieškos paslaugų per naršyklę

iii) Dėl konkurencinio pranašumo ir antikonkurencinio išstūmimo iš rinkos supainiojimo

iv) Išvada

d) Ryšio tarp naudojimo dalių ir išankstinio įdiegimo neįrodymas

1) Šalių argumentai

2) Bendrojo Teismo vertinimas

e) Neatsižvelgimas į ekonomines ir teisines aplinkybes

1) Šalių argumentai

2) Bendrojo Teismo vertinimas

3. Dėl antros dalies, susijusios su objektyviais pateisinimais

a) Šalių argumentai

b) Bendrojo Teismo vertinimas

D. Dėl ieškinio trečiojo pagrindo, grindžiamo tuo, kad viena išankstinio įdiegimo sąlyga, įtraukta į portfeliu grindžiamas SPP, buvo klaidingai įvertinta kaip piktnaudžiaujamojo pobūdžio

1. Aplinkybės

a) Ginčijamas sprendimas

1) Dėl portfeliu grindžiamų SPP pobūdžio

2) Dėl portfeliu grindžiamų SPP galimybės riboti konkurenciją

3) Dėl objektyvių pateisinimų buvimo

b) Dėl portfeliu grindžiamų SPP ir su įrenginiais susietų SPP atskyrimo

c) Dėl pajamų pasidalijimo pagal portfeliu grindžiamas SPP

d) Dėl įrodymų, kad mokėjimas už išimtinumą yra piktnaudžiavimas

2. Dėl pirmos dalies, susijusios su SPP, siejamų su portfeliu, pobūdžiu

a) Šalių argumentai

b) Bendrojo Teismo vertinimas

3. Dėl antrosios dalies, grindžiamos motyvavimo stoka

4. Dėl trečios dalies, susijusios su konkurencijos ribojimo konstatavimu

a) Dėl portfeliu grindžiamų SPP aprėpties ir įtakos

1) Ginčijamas sprendimas

2) Šalių argumentai

3) Bendrojo Teismo vertinimas

b) Dėl portfeliu grindžiamų SPP kompensavimo

1) Ginčijamas sprendimas

2) Šalių argumentai

3) Bendrojo Teismo vertinimas

i) Dėl hipotetiškai tokio pat produktyvaus konkurento patiriamų išlaidų

ii) Dėl pajamų, kuriomis galėtų pasidalyti hipotetiškai toks pat produktyvus konkurentas

iii) Dėl paieškos užklausų dalies, dėl kurios galėjo varžytis hipotetiškai bent toks pat produktyvus konkurentas

iv) Dėl hipotetiškai bent tokio pat produktyvaus konkurento programėlės išankstinio įdiegimo apimties

v) Dėl AEC testo taikymo laiko atžvilgiu

vi) Išvada dėl AEC testo teisingumo

5. Išvada dėl motyvų, kad portfeliu grindžiamos SPP yra piktnaudžiavimas, pagrįstumo

E. Dėl ieškinio ketvirtojo pagrindo, grindžiamo tuo, kad
Play Store
ir
Google Search
licencijų suteikimo sąlyga laikytis neskaidymo įpareigojimų buvo piktnaudžiavimas

1. Įžanginės pastabos dėl ginčijamame sprendime nustatyto antrojo piktnaudžiavimo masto

2. Dėl pirmosios dalies, susijusios su konkurencijos ribojimu

a) Ginčijamas sprendimas

b) Šalių argumentai

1) Google argumentai

2) Komisijos argumentai

c) Bendrojo Teismo vertinimas

1) Dėl veiksmų buvimo

2) Dėl antikonkurencinio veiksmų pobūdžio

i) Dėl siekiamų tikslų antikonkurencinio pobūdžio

ii) Dėl konkurencijos ribojimo

– Dėl nesuderinamų atmainų keliamos galimos grėsmės

– Dėl faktinio nesuderinamų Android atmainų išstūmimo iš rinkos ir antikonkurencinio šio išstūmimo poveikio

3. Dėl antros ieškinio pagrindo dalies, susijusios su objektyvių pateisinimų buvimu

a) Ginčijamas sprendimas

b) Šalių argumentai

1) Google argumentai

2) Komisijos argumentai

c) Bendrojo Teismo vertinimas

1) Dėl būtinybės apsaugoti suderinamumą „Android ekosistemoje“ ir užkirsti kelią „suskaidymui“

2) Dėl būtinybės apsaugoti Google reputaciją

3) Dėl būtinybės pašalinti savaimingumo efektą

4) Dėl elgesio iki dominuojančios padėties įgijimo ir neklaidinimo

5) Dėl atsižvelgimo į teigiamą neskaidymo įsipareigojimų poveikį konkurencijai

4. Išvada dėl ketvirtojo pagrindo vertinimo

F. Dėl ieškinio penktojo pagrindo, grindžiamo teisės į gynybą pažeidimu

1. Dėl penktojo pagrindo antros dalies, grindžiamos teisės susipažinti su byla pažeidimu

a) Šalių argumentai

b) Bendrojo Teismo vertinimas

2. Dėl ieškinio penktojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su atsisakymu surengti žodinį išklausymą dėl ACE testo

a) Šalių argumentai

b) Bendrojo Teismo vertinimas

G. Dėl pirmų penkių pagrindų nagrinėjimo pasekmių ir dėl šeštojo pagrindo

1. Pirmųjų penkių pagrindų ryšys su šeštuoju pagrindu, kiek tai susiję su bauda

2. Išvados dėl pažeidimo išnagrinėjus penkis pirmus pagrindus

3. Dėl baudos dydžio pakeitimo

a) Tyčia ar dėl aplaidumo padarytas pažeidimas

b) Atsižvelgimas į pažeidimo sunkumą ir trukmę

1) Atsižvelgimas į pardavimų vertę kaip į pradinius duomenis

2) Atsižvelgimas į sunkumą

3) Atsižvelgimas į sunkumą

4) Bendras vertinimas atsižvelgiant į intensyvumą

c) Lengvinančios arba sunkinančios aplinkybės

d) Baudos dydis ir Alphabet solidarioji atsakomybė

e) Sankcijos tinkamumas

f) Pakankamai atgrasantis sankcijos pobūdis atsižvelgiant į įmonės dydį

g) Atitiktis 10 % bendros apyvartos viršutinei ribai

h) Išvada dėl pakeitimo

IV. Dėl bylinėjimosi išlaidų
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.