CELEX: 62020TJ0165
Šķīrējklauzula
EUCAP Somalia starptautiskais līgumdarbinieks
Misija kopējās ārpolitikas un drošības politikas jomā
Uz noteiktu laiku noslēgta darba līguma izbeigšana pārbaudes laikā
Paziņošana par līguma izbeigšanu ar ierakstītu vēstuli ar paziņojumu par saņemšanu
Nosūtīšana uz nepilnīgu adresi
Termiņa, kas noteikts iekšējai pārsūdzībai pirms vēršanās tiesā, sākums
Piemērojamo tiesību noteikšana
Valsts darba tiesību imperatīvās normas
Pārbaudes laika klauzulas spēkā neesamība
Uzteikuma nepienācīga paziņošana
Kompensācija par uzteikumu
Atalgojuma izmaksa ar atpakaļejošu datumu
Pretprasība

)
Prasītājs JC ar prasību, kas celta, pamatojoties uz LESD 272. pantu, lūdz, pirmkārt, atzīt par spēkā neesošu 2019. gada 4. novembra vēstuli (turpmāk tekstā – “2019. gada 4. novembra vēstule”) un 2019. gada 3. decembra vēstuli (turpmāk tekstā – “2019. gada 3. decembra vēstule”) (turpmāk tekstā kopā sauktas – “uzteikuma paziņošanas akti”), ar kurām
EUCAP Somalia
viņam paziņoja savu lēmumu izbeigt viņa darba līgumu, kā arī vajadzības gadījumā 2020. gada 24. janvāra lēmumu, ar kuru tā ir noraidījusi viņa iekšējo nedisciplināro pārsūdzību (turpmāk tekstā – “2020. gada 24. janvāra lēmums”) par lēmumu izbeigt viņa darba līgumu, kas paziņots ar 2019. gada 3. decembra vēstuli, un, otrkārt, piespriest
EUCAP Somalia
ar atpakaļejošu spēku izmaksāt viņam atalgojumu līdz dienai, kad ir galīgi, pienācīgi un likumīgi izbeigtas to darba līgumattiecības.
I.

Tiesvedības priekšvēsture
EUCAP Somalia
, agrāk –
EUCAP NESTOR
, ir Eiropas Savienības misija Kopējās ārpolitikas un drošības politikas (KĀDP) jomā, kas izveidota ar Padomes Lēmumu 2012/389/KĀDP (2012. gada 16. jūlijs) par Eiropas Savienības [spēju veidošanas misiju Somālijā (
EUCAP Somalia
)] (
OV 2012, L 187, 40. lpp.
), kurš pieņemts saskaņā ar ES līguma V sadaļas 2. nodaļu par KĀDP. Saskaņā ar Lēmuma 2012/389 2. pantu, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes Lēmumu (KĀDP) 2020/663 (2020. gada 18. maijs) (
OV 2020, L 157, 1. lpp.
),
EUCAP Somalia
mērķis ir palīdzēt Somālijai stiprināt spējas jūras drošības jomā, lai tā varētu efektīvāk īstenot jūras tiesības.
Pēc tam, kad
EUCAP Somalia
Cilvēkresursu dienests 2019. gada 25. jūlijā sagatavoja un nosūtīja prasītājam iecelšanas amatā piedāvājumu, prasītājs tika pieņemts darbā par administratīvo un finanšu vadītāju, noslēdzot ar viņu darba līgumu uz noteiktu laiku (turpmāk tekstā – “līgums”), ko
EUCAP Somalia
misijas vadītājs (turpmāk tekstā – “misijas vadītājs”) parakstījis 2019. gada 20. augustā un ko prasītājs parakstījis tā paša gada 21. augustā.
Līguma 17.1. pantā bija noteikts, ka prasītājs uzsāk darbu 2019. gada 8. septembrī; līgumam bija paredzēts divpadsmit mēnešu termiņš, kā arī iespēja to pagarināt, to atjaunojot automātiski. Turklāt līguma 17.2. pantā bija paredzēta pārbaudes laika klauzula, kas formulēta šādi:
“Pārbaudes laiks ir trīs (3) mēneši. Pārbaudes laikā vai pēc tā beigām darbinieku atlaiž, ja viņš nav pierādījis pietiekamu profesionālo kvalifikāciju. Ja darbinieks līguma parakstīšanas brīdī strādāja tajā pašā amatā, pārbaudes laiku nepiemēro.”
Līguma 18.1. pantā bija paredzēts, ka “līgumu [var] izbeigt [darba devējs] vai [darbinieks], [vienu] mēnesi iepriekš iesniedzot rakstveida uzteikumu, kurā norādīts līguma izbeigšanas iemesls. Pirms šāda lēmuma pieņemšanas darbinieks [ir] jāuzklausa misijas vadītāja vietniekam, informējot misijas vadītāju.”
Līguma 21.1. pantā bija noteikts, ka “darbinieks [var] iesniegt darba devējam iekšēju pārsūdzību par aktu, kas negatīvi ietekmē viņa intereses, [viena] mēneša laikā no minētā akta pieņemšanas dienas [..]. Pirms lēmuma pieņemšanas darbinieks [ir] jāuzklausa misijas vadītāja vietniekam, informējot misijas vadītāju.”
Līguma 22.1. pantā bija paredzēts, ka “lietas, kas izriet no līguma vai ir ar to saistītas, [ir] Eiropas Savienības Tiesas jurisdikcijā saskaņā ar [LESD] 272. pantu”. Turklāt līguma 22.2. pantā bija noteikts, ka “pirms prasības celšanas Eiropas Savienības Tiesā ir jābūt izmantotai līguma [21.] pantā paredzētajai iekšējai nedisciplinārajai pārsūdzības procedūrai”.
Posmā pirms nosūtīšanas prasītājs 2019. gada 9. augustā nosūtīja
EUCAP Somalia
sava ārstējošā ārsta 2019. gada 31. jūlija medicīnisko izziņu, kurā bija apliecināts “labs veselības stāvoklis” un viņa spējas “strādāt jebkurā vietā pasaulē”. 2019. gada 10. augustā viņš
EUCAP Somalia
nosūtīja arī dažādas administratīvās veidlapas, kuras bija aizpildījis ar savu roku, no kurām divas attiecās uz, pirmkārt, viņa personīgo kontaktinformāciju un, otrkārt, viņa veselības stāvokli.
It īpaši attiecībā uz veidlapu par viņa veselības stāvokli prasītājs šai veidlapai pievienotajā medicīniskajā anketā pieminēja, ka 2016. gadā viņam veikta nieres transplantācija un ka viņam tiek veikta regulāra medicīniskā uzraudzība reizi ceturksnī. Turklāt viņš norādīja, ka medicīniskais ziņojums par viņu ir ļoti labs un ka viņš lieto piecus medikamentus. Pēc tam viņš apliecināja, ka nav cietis un necieš no nieru slimības un ka viņam ir sekundārais diabēts, kas tiek medicīniski uzraudzīts. Prasītājs apliecināja, ka viņš uz medicīniskās anketas jautājumiem ir atbildējis pilnīgi, patiesi un atbilstoši tam, kas viņam ir zināms. Viņš apņēmās nekavējoties informēt medicīnisko nodaļu par jebkādām iespējamām izmaiņām šādi nosūtītajos medicīniskajos datos.
2019. gada 6. septembrī departamenta “Atbalsts misijai” vadītāja prasītājam nosūtīja e‑pasta vēstuli, informējot viņu par faktiskā nosūtīšanas datuma apturēšanu neparedzētu apstākļu dēļ. Tajā bija precizēts, ka tiks nodrošināta algas izmaksa, kas atbilst darbam, par kuru ir notikusi vienošanās līgumā.
2019. gada 7. septembrī prasītājs viņai atbildēja ar e‑pasta vēstuli, uzsverot, ka medicīniski iemesli neattaisno šo apturēšanu. Prasītājs norādīja, ka tajā pašā dienā ir saņēmis
EUCAP Somalia
ārsta konsultanta paziņojumu ar lūgumu aizpildīt obligāto informāciju, kas nepieciešama viņa nosūtīšanas medicīniskajai sagatavošanai, un ka viņš uz to ir atbildējis. Viņš atgādināja, ka 2019. gada 10. augustā jau bija iesniedzis pienācīgi aizpildītu medicīnisko anketu, kas bija pievienota veidlapai par viņa veselības stāvokli. Viņš precizēja, ka ir sniedzis visu informāciju, ko
EUCAP Somalia
prasīja darbā pieņemšanas procedūras laikā, kas sākās 2019. gada martā.
Ar 2019. gada 15. septembra e‑pasta vēstuli departamenta “Atbalsts misijai” vadītāja informēja prasītāju, ka nevar sniegt viņam sīkākus paskaidrojumus, vienlaikus norādot, ka misijas vadītājs apsver iespēju pārskatīt viņa nosūtīšanu, lai izpildītu savu rūpības pienākumu attiecībā uz
EUCAP Somalia
personālu.
2019. gada 17. septembrī prasītāja advokāte nosūtīja
EUCAP Somalia
e‑pasta vēstuli, kurā lūdza
EUCAP Somalia
apstiprināt, ka tā maksās viņam algu un atbilstošos dienas naudas pabalstus, līdz tiks pieņemts galīgais lēmums par viņa nosūtīšanu.
2019. gada 24. septembrī medicīnas eksperts sniedza atzinumu
EUCAP Somalia
ārstam konsultantam par sanitārajiem apstākļiem un ierobežoto piekļuvi medicīnas resursiem Somālijā, tostarp par medicīnisku kontrindikāciju nosūtīt uz Somālijas teritoriju un it īpaši uz Garovi [
Garowe
] (Somālija) jebkuru personu, kurai piemēro nopietnu farmaceitisku ārstēšanu mūža garumā, tostarp imūnsupresīvas zāles, ikdienas insulīna injekcijas diabēta vai jebkādas citas hroniskas slimības dēļ, kuras dēļ vajadzīgas regulāras ārsta konsultācijas.
2019. gada 25. septembrī misijas vadītāja vietnieks pa e‑pastu nosūtīja prasītājam vēstuli, kurā būtībā precizēja, ka misijas vadītājam, ievērojot [viņam] nosūtīto informāciju par vispārējo medicīnisko situāciju Somālijā un viņa rūpības pienākumu attiecībā uz
EUCAP Somalia
personālu, ir nopietnas bažas par līguma izpildi, ņemot vērā prasītāja fizisko stāvokli, kas aprakstīts viņa aizpildītajās medicīniskajās anketās, un Somālijas ziemeļos pieejamās medicīniskās palīdzības ierobežotību. Viņš aicināja prasītāju tikšanās reizē apspriest plānotās nosūtīšanas, kas varētu radīt reālu un būtisku risku viņa veselībai, nosacījumus.
Tajā pašā dienā prasītājs nosūtīja
EUCAP Somalia
Cilvēkresursu dienestam veidlapu ar saviem bankas datiem, lai būtu iespējams izmaksāt viņam algu, un šajā veidlapā bija norādīta viņa adrese ar mājas numuru.
2019. gada 14. oktobrī tika sarīkota prasītāja, prasītāja advokātes, misijas vadītāja vietnieka, Civilās plānošanas un rīcības centra (turpmāk tekstā – “
CPCC
”) ārsta konsultanta,
CPCC
Juridiskā dienesta un
EUCAP Somalia
juridiskā konsultanta tikšanās, lai iepazīstinātu prasītāju ar situāciju medicīnas infrastruktūrā Somālijā, kā arī ar misijas rūpības pienākumu un izklāstītu iespējamos iemeslus, kuri pamato varbūtēju līguma izbeigšanu. Tikšanās beigās prasītājs tika informēts par to, ka
EUCAP Somalia
ar viņu sazināsies nedēļas laikā.
Ar 2019. gada 4. novembra vēstuli, kas tā paša gada 8. novembrī nosūtīta ierakstītā vēstulē ar paziņojumu par saņemšanu, misijas vadītājs paziņoja prasītājam par lēmumu izbeigt līgumu, nosakot vienu nedēļu ilgu uzteikumu, kura termiņš sākās pirmdien, 2019. gada 18. novembrī. Šī vēstule prasītājam nosūtīta uz adresi, ko viņš bija minējis 2019. gada 10. augustā veidlapā ar personīgo kontaktinformāciju. Šajā adresē nebija norādīts mājas numurs.
2019. gada 19. novembrī prasītājs ar e‑pasta vēstuli vērsās pie misijas vadītāja vietnieka, departamenta “Atbalsts misijai” vadītāja un
EUCAP Somalia
Cilvēkresursu dienesta, lūdzot izsniegt viņam izziņu par nodarbinātību un algas lapas par iepriekšējiem diviem mēnešiem.
2019. gada 26. novembrī prasītājs ar savas advokātes starpniecību norādīja
EUCAP Somalia
juridiskajam konsultantam, ka viņš jau ir pilnībā paziņojis
EUCAP Somalia
savu adresi 2019. gada 25. septembrī nosūtītajā veidlapā ar viņa bankas datiem.
Ar 2019. gada 3. decembra vēstuli, kas tajā pašā dienā tika nosūtīta ierakstītā vēstulē ar paziņojumu par saņemšanu un ko prasītājs saņēma tā paša gada 5. decembrī, misijas vadītājs paziņoja prasītājam
EUCAP Somalia
lēmumu izbeigt līgumu, kas bija formulēts šādi:
“Lai aizsargātu [
EUCAP Somalia
] tiesības un intereses, un gadījumā, ja Jūs vēlētos celt prasību par 2019. gada 8. [n]ovembra vēstules par [līguma] [izbeigšanu] spēkā neesamību, ar šo mēs Jums paziņojam – neskarot pušu tiesības un neatzīstot nekādu juridisku pienākumu – par mūsu lēmumu izbeigt darba attiecības starp
EUCAP Somalia
un Jums, ar vienu nedēļu ilgu uzteikumu, kura termiņš sāksies pirmdien, 2019. gada 9. [d]ecembrī.”
2019. gada 10. decembrī
EUCAP Somalia
juridiskais konsultants atbildēja uz prasītāja advokātes 2019. gada 26. novembra e‑pasta vēstuli. Šajā atbildē bija precizēts, ka saziņā starp misiju un tās darbiniekiem ir nozīme tikai kontaktinformācijai, kas norādīta personas kontaktinformācijas veidlapā. Tādējādi prasītājam tika norādīts, ka
EUCAP Somalia
ir bijis pamats 2019. gada 8. novembrī nosūtīt tā paša gada 4. novembra vēstuli, pamatojoties tikai uz šo kontaktinformāciju, un šajā ziņā vēlāka bankas veidlapa nebija jāņem vērā. Šajā e‑pasta vēstulē
EUCAP Somalia
juridiskais konsultants piebilda, ka, ja prasītājs vēlējies papildināt savu kontaktinformāciju, [kas norādīta] veidlapā ar viņa personīgo kontaktinformāciju, viņam bija jānosūta atpakaļ misijai labotā veidlapa. Tādēļ saskaņā ar to pašu e‑pasta vēstuli minētās kontaktinformācijas nepilnības tika uzskatītas par kļūdu, kurā vainojams prasītājs.
2019. gada 16. decembrī
EUCAP Somalia
Cilvēkresursu dienests nosūtīja prasītājam izziņu par nodarbinātību, kurā, pirmkārt, bija norādīts, ka no 2019. gada 8. septembra līdz 25. novembrim pastāvēja darba līgumattiecības, un, otrkārt, ka līgums nav ticis izpildīts.
2019. gada 23. decembrī prasītājs ar savas advokātes starpniecību apstrīdēja minētajā izziņā norādīto nodarbinātības laikposmu, uzsverot, ka bija saņēmis tikai 2019. gada 3. decembra vēstuli, kurā bija noteikts vienas nedēļas uzteikums, sākot ar tā paša gada 9. decembri. Viņš uzsvēra, ka šī informācija ir svarīga, jo tā ir noderīga, lai Beļģijas bezdarba apdrošināšanai deklarētu precīzu nodarbinātības laikposmu. Viņš arī lūdza izsniegt viņam 2019. gada 4. novembra vēstules, kuru viņš neesot saņēmis, kopiju.
2020. gada 2. janvārī prasītājs ar savas advokātes starpniecību e‑pasta vēstulē, kas cita starpā tika nosūtīta personāla vadītājam, kurš pilda
EUCAP Somalia
misijas vadītāja vietnieka pienākumus, iesniedza pieteikumu saskaņā ar līguma 21. pantu attiecībā uz iekšējo nedisciplināro pārsūdzības procedūru (turpmāk tekstā – “iekšējā pārsūdzība”) par
EUCAP Somalia
lēmumu izbeigt līgumu, par ko tika paziņots ar 2019. gada 3. decembra vēstuli.
Ar 2020. gada 24. janvāra vēstuli, ko prasītājs saņēma tā paša gada 31. janvārī,
EUCAP Somalia
personāla vadītājs noraidīja prasītāja 2020. gada 2. janvāra pieteikumu, it īpaši atsakoties to kvalificēt kā iekšējo pārsūdzību, jo tas neesot iesniegts līguma 21.1. pantā noteiktajā termiņā – viena mēneša laikā no apstrīdētā akta pieņemšanas. Tomēr, atsaucoties uz “rūpēm par labu pārvaldību”, viņš norādīja, ka piekrīt atbildēt uz prasītāja pieteikumu. Tādējādi [personāla vadītājs] paskaidroja, ka viņam šis līgums bija jāizbeidz, ņemot vērā prasītāja fizisko nepiemērotību šim amatam, ievērojot [prasītāja] veselības stāvokli un medicīnas infrastruktūras stāvokli Somālijā.
II.

Lietas dalībnieku prasījumi
Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt 2019. gada 4. novembra vēstuli;
–
atcelt 2019. gada 3. decembra vēstuli;
–
vajadzības gadījumā atcelt 2020. gada 24. janvāra lēmumu;
–
piespriest
EUCAP Somalia
ar atpakaļejošu spēku izmaksāt viņam atalgojumu līdz dienai, kad tiek galīgi, pienācīgi un likumīgi izbeigtas to līgumiskās attiecības;
–
pieskaitīt šīm summām procentus saskaņā ar likmi, ko Eiropas Centrālā banka (ECB) noteikusi galvenajām refinansēšanas operācijām, kam pieskaitīti 3,5 procentu punkti;
–
piespriest
EUCAP Somalia
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
EUCAP Somalia
prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
galvenokārt – pilnībā noraidīt prasību kā nepieņemamu vai katrā ziņā kā acīmredzami juridiski nepamatotu;
–
pakārtoti un kā pretprasību – atzīt līgumu par spēkā neesošu piekrišanas neesamības dēļ;
–
pakārtoti tam un kā pretprasību – līgumu atzīt par izbeigtu nepārvaramas varas dēļ saistībā ar medicīniskiem iemesliem;
–
piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
III.

Juridiskais pamatojums
Pirms analizēt prasību un
EUCAP Somalia
celto pretprasību, ir jāpārbauda Vispārējās tiesas kompetence izlemt šo lietu un noteikt piemērojamās tiesības.
[..]
A.

Par piemērojamām tiesībām
Savos rakstveida dokumentos un atbildē uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumu prasītājs šajā ziņā uzsver, ka gadījumā, ja prasība celta saskaņā ar šķīrējklauzulu, tai piemērojamās tiesības ir līgumā noteiktās vai pušu noteiktās valsts tiesības. Turklāt viņš apgalvo, ka uz viņa prasību, ciktāl tā attiecas uz lēmumu izbeigt darba līgumu, ir jāattiecina piemērojamās materiālās darba tiesības. Šajā ziņā viņš vērš uzmanību uz to, ka
EUCAP Somalia
2020. gada 24. janvāra lēmumā ir atsaukusies uz Beļģijas tiesībām. [Prasītājs] piebilst, ka neiebilst pret šo tiesību piemērošanu apstrīdētajām līgumattiecībām saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 593/2008 (2008. gada 17. jūnijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I) (
OV 2008, L 177, 6. lpp.
; turpmāk tekstā – “Romas I regula”), 3. panta 1. punktu un 8. panta 1. punktu un vismaz šīs regulas 3. panta 2. punktu un 8. panta 4. punktu. Tādējādi prasītājs atsaucas galvenokārt uz līguma noteikumu un Savienības tiesību piemērošanu un papildus – uz Beļģijas tiesībām un it īpaši uz 1978. gada 3. jūlija
loi relative aux contrats de travail
(Likums par darba līgumiem; 1978. gada 22. augusta
Moniteur belge
, 9277. lpp.) (turpmāk tekstā – “Likums par darba līgumiem”). Turklāt prasītājs apliecina, ka Beļģijas tiesību imperatīvajām normām ir jābūt pārākām par līguma noteikumiem, kuri būtu tām pretrunā.
EUCAP Somalia
savukārt apgalvo, ka saskaņā ar līguma 1.1. pantu galvenokārt ir jāpiemēro KĀDP Savienības civilo misiju autonomās tiesības, proti, līgums, Uzvedības un disciplīnas kodekss un standarta operatīvās procedūras. Tā arī atsaucas uz Savienības tiesību piemērošanu un papildus līgumam piemērojamo valsts materiālo tiesību – proti, šajā lietā Beļģijas tiesību, kas ir prasītāja pastāvīgās dzīvesvietas valsts tiesības, – piemērošanu saskaņā ar Romas I regulu un it īpaši šīs regulas 8. panta 4. punktu. Turklāt
EUCAP Somalia
būtībā ir apliecinājusi, ka līguma piemērošanai [regulā] paredzētajā situācijā ir jādod priekšroka, tādējādi Vispārējai tiesai, ja tās kompetence ir balstīta uz LESD 272. pantu, nav pamata atstāt kādu līguma klauzulu neizpildītu pat tad, ja šī klauzula būtu pretrunā līgumam piemērojamo valsts tiesību imperatīvajām normām.
Puses ir apstiprinājušas, ka līgumam piemērojamās valsts materiālās tiesības ir Beļģijas tiesības un ka, lai pārbaudītu
EUCAP Somalia
iespējamo līgumisko atbildību, galvenokārt ir jāpiemēro līguma un tā pielikumu noteikumi, un papildus – Beļģijas tiesības attiecībā uz līgumā neaplūkotiem jautājumiem. Tomēr puses atkārtoti pauda domstarpības par līgumam piemērojamo valsts tiesību imperatīvo normu piemērošanas pārākumu pār [līguma] noteikumiem, kas būtu tām pretrunā.
Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 340. panta 1. punktu Savienības atbildību par līgumsaistību izpildi reglamentē tiesību akti, kurus piemēro attiecīgiem līgumiem.
Lietas, kas rodas līguma izpildes laikā, principā ir jārisina, pamatojoties uz līguma klauzulām (skat. spriedumu, 2015. gada 18. novembris, Synergy Hellas/Komisija,
T‑106/13
,
EU:T:2015:860
,
37.
punkts un tajā minētā judikatūra). Līguma interpretācija, ņemot vērā līgumam piemērojamo valsts tiesību normas, ir pamatota tikai tad, ja pastāv šaubas par līguma saturu vai atsevišķu tā klauzulu nozīmi, vai arī tad, ja pats līgums vien neļauj atrisināt visus lietas aspektus. Tātad prasības pamatotība ir jāizvērtē, ņemot vērā tikai līguma noteikumus, un līgumam piemērojamās tiesības ir jāizmanto tikai tad, ja šie noteikumi neļauj atrisināt lietu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 13. jūlijs, Talanton/Komisija,
T‑65/15
, nav publicēts,
EU:T:2017:491
,
43.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr šis princips nedrīkst izraisīt to, ka līguma noteikumu piemērošana ļautu pusēm ignorēt piemērojamo valsts materiālo tiesību imperatīvās normas, no kurām nevar atkāpties un saskaņā ar kurām ir jāpilda vai saskaņā ar kurām ir tikušas pildītas no līguma izrietošās saistības.
Turklāt, kad Savienības iestādes, struktūras vai organizācijas izpilda līgumu, uz tām turpina attiekties pienākumi, kas tām noteikti ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartu (turpmāk tekstā – “Harta”) un Savienības tiesību vispārējiem principiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, ADR Center/Komisija,
C‑584/17 P
,
EU:C:2020:576
,
86.
punkts). Tādējādi, ja puses līgumā ar šķīrējtiesas klauzulu nolemj piešķirt Savienības tiesai kompetenci ar šo līgumu saistīto lietu izskatīšanā, tad, neatkarīgi no minētajā līgumā noteiktajām piemērojamām tiesībām, šīs tiesas kompetencē būs izskatīt iespējamos Hartas un Savienības tiesību vispārējo principu pārkāpumus (spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, Inclusion Alliance for Europe/Komisija,
C‑378/16 P
,
EU:C:2020:575
,
81.
punkts).
Ja līgumā nekas nav teikts, Savienības tiesai attiecīgā gadījumā ir jānosaka piemērojamās tiesības, izmantojot Romas I regulā paredzētos noteikumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 18. februāris, Calberson GE/Komisija,
T‑164/14
,
EU:T:2016:85
,
25.
punkts).
Šajā ziņā Romas I regulas 3. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts šādi:
“1.   Līgumu reglamentē tie tiesību akti, kurus izvēlas puses. Izvēli vai nu skaidri izdara, vai arī to nepārprotami izsaka līguma noteikumi vai lietas apstākļi. Izdarot izvēli, puses var izraudzīties tiesību aktus, kas piemērojami visam līgumam vai tikai kādai tā daļai.
2.   Puses var jebkurā laikā vienoties līgumam piemērot tiesību aktus, kas nav tie tiesību akti, kuri iepriekš to reglamentēja vai nu atbilstīgi agrākai izvēlei, kas izdarīta saskaņā ar šo pantu, vai atbilstīgi citiem šīs regulas noteikumiem. Jebkuras izmaiņas attiecībā uz piemērojamajiem tiesību aktiem, kuras izdarītas pēc līguma noslēgšanas, neskar tā formālo spēkā esamību saskaņā ar 11. pantu vai negatīvi neiespaido trešo personu tiesības.”
Romas I regulas 8. pants, kas piemērojams individuālajiem darba līgumiem, ir formulēts šādi:
“1.   Individuālos darba līgumus reglamentē tiesību akti, ko puses izvēlējušās atbilstīgi 3. pantam. Tomēr šādas izvēles iznākumā darbiniekam nedrīkst būt liegta aizsardzība, kas tam piešķirta ar noteikumiem, no kuriem nevar atkāpties, savstarpēji vienojoties, atbilstīgi tiesību aktiem, kurus piemērotu saskaņā ar šā panta 2., 3. un 4. punktu, ja nebūtu izdarīta izvēle.
2.   Ciktāl puses nav izdarījušas izvēli attiecībā uz individuālajam darba līgumam piemērojamiem tiesību aktiem, līgumu reglamentē tās valsts tiesību akti, kurā vai – ja tā nav – no kuras darbinieks pastāvīgi veic darbu, pildot līgumu. Ja darbinieks uz laiku ir nodarbināts citā valstī, neuzskata, ka ir mainījusies valsts, kurā darbinieks pastāvīgi veic savu darbu.
3.   Ja piemērojamos tiesību aktus nevar noteikt atbilstīgi 2. punktam, līgumu reglamentē tās valsts tiesību akti, kurā atrodas uzņēmums, kas pieņēma darbinieku.
4.   Ja apstākļi kopumā liecina, ka līgums ir ciešāk saistīts ar citu valsti, kas nav 2. vai 3. punktā norādītā valsts, piemēro šīs citas valsts tiesību aktus.”
Šajā lietā līgumā nav norādītas tam piemērojamās tiesības. Tomēr puses ir vienisprātis, ka par līgumam piemērojamām tiesībām ir izraudzītas Beļģijas tiesības. Tātad saskaņā ar principiem, kas izriet no Romas I regulas 3. panta, uz kuru ir norādīts tās pašas regulas 8. panta 1. punktā, Beļģijas tiesības ir šim līgumam piemērojamās valsts tiesības.
Katrā ziņā, kā pareizi norāda
EUCAP Somalia
– un prasītājs to neapstrīd –, no visiem apstākļiem izriet, ka līgumam ir ciešākas saites ar Beļģiju. Protams, līguma 5.1. pantā paredzētā izpildes vieta bija Garoves pilsēta. Tomēr ir skaidrs, ka līgums netika pildīts faktiskajā nosūtīšanas vietā Somālijā, ka prasītājs nodarbinātības laikposmā palika Beļģijā, ka viņam ir Beļģijas pilsonība un viņš ir Beļģijas pastāvīgais iedzīvotājs, ka darbā pieņemšanas procedūra un līguma parakstīšana notika Beļģijā un – visbeidzot – ka pastāvīgās dzīvesvietas kritērijs, nosakot tiesības, kādas piemērojamas sociālā nodrošinājuma saistībām saskaņā ar līguma 13. pantu, liecina, ka ir izraudzīta Beļģija. Tātad – pieņemot, ka ir jāpiemēro Romas I regulas 8. panta 4. punkts, nevis šīs regulas normas, kuras minētas šī sprieduma 43. punktā, Beļģijas tiesības paliek kā šim līgumam piemērojamās valsts tiesības.
Šādos apstākļos saskaņā ar šī sprieduma 37. punktā minēto judikatūru šī lieta ir jāizskata, galvenokārt – pamatojoties uz līgumu un papildus – pamatojoties uz Beļģijas valsts tiesībām, ja pastāv šaubas par līguma saturu vai atsevišķu tā klauzulu nozīmi, vai arī tad, ja pats līgums vien neļauj atrisināt visus lietas aspektus. Turklāt līguma klauzulu piemērošana nedrīkst ļaut pusēm ignorēt Beļģijas tiesību imperatīvās normas, no kurām nevar atkāpties un saskaņā ar kurām ir jāpilda vai ir tikušas pildītas no līguma izrietošās saistības.
B.

Par prasību
Prasītāja izvirzītie prasījumi ietver, pirmkārt, prasību, lai uzteikuma paziņošanas akti – un vajadzības gadījumā 2020. gada 24. janvāra lēmums – tiktu atzīti par spēkā neesošiem, un, otrkārt, prasību par zaudējumu atlīdzību.
1.

Par prasības pieņemamību
EUCAP Somalia
izvirza divus nepieņemamības pamatus, no kuriem pirmais ir balstīts uz prasības skaidrības un precizitātes trūkumu [un] otrais ir balstīts uz to, ka nav izmantota līgumā paredzētā iekšējā pārsūdzības procedūra.
[..]
a)

Nepieņemamības pamats, kas balstīts uz to, ka nav izmantota iekšējā pārsūdzības procedūra
EUCAP Somalia
apgalvo, ka šī prasība ir nepieņemama, jo prasītājs iepriekš neesot iesniedzis iekšējo pārsūdzību līguma 21.1. pantā paredzētajā viena mēneša termiņā, sākot no 2019. gada 4. novembra vēstules nosūtīšanas 2019. gada 8. novembrī. Tādējādi prasītājs neesot izmantojis līgumisko iekšējo pārsūdzības procedūru, kas paredzēta līguma 22.2. pantā.
Jāatgādina, ka līguma 22.2. pantā ir izvirzīts nosacījums, ka pirms vēršanās Savienības tiesā ir jābūt izmantotai līguma 21.1. pantā paredzētajai iekšējai pārsūdzības procedūrai, kas noteikti ir jāierosina viena mēneša laikā, sākot no dienas, kurā pieņemts akts, kas negatīvi ietekmē prasītāja intereses.
Tātad šīs prasības pieņemamība ir jāizvērtē, ņemot vērā līguma 21.1. pantu kopsakarā ar tā 22. pantu. Vispārējai tiesai saskaņā ar šiem noteikumiem ir jāpārbauda, vai prasītājs ir ievērojis to, ka jāizmanto līgumiskā iekšējā pārsūdzības procedūra. It īpaši ir jānosaka, vai prasītājs ir cēlis šo prasību viena mēneša termiņā, sākot no dienas, kurā pieņemts lēmums, kas negatīvi ietekmē viņa intereses.
Kā norādīts šī sprieduma 39. punktā, kad Savienības administrācija pilda līgumu, uz to turpina attiekties pienākumi, kas tai noteikti ar Hartu.
Šajā ziņā ir jāgarantē, ka visi faktiskie un tiesiskie jautājumi, kuriem ir nozīme attiecībā uz lietu, tiek izvērtēti, garantējot efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, uz ko attiecas Hartas 47. pants (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, Inclusion Alliance for Europe/Komisija,
C‑378/16 P
,
EU:C:2020:575
,
79.
punkts), atbilstoši kuram “ikvienai personai ir tiesības uz [..] lietas izskatīšanu neatkarīgā un objektīvā, tiesību aktos noteiktā tiesā”.
No tā izriet, ka, ja līgumā, kurā ietverta šķīrējklauzula par labu Savienības tiesai, atbilstoši LESD 272. pantam ir iekļauts noteikums, saskaņā ar kuru pirms vēršanās Vispārējā tiesā pusei ir jāizmanto iekšējais tiesību aizsardzības līdzeklis, tad ir jāgarantē, ka šis tiesību aizsardzības līdzeklis var tikt izmantots šajos apstākļos, neliedzot ieinteresētajai personai tās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.
Turklāt saskaņā ar Tiesas judikatūru Savienības tiesību sistēmā pastāv pamatprincips, atbilstoši kuram publisko tiesību iestāžu pieņemts tiesību akts nevar tikt piemērots attiecīgajai personai, pirms šai personai nav bijusi iespēja uzzināt par šo tiesību aktu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1979. gada 25. janvāris, Racke,
98/78
,
EU:C:1979:14
,
15.
punkts).
Tātad norāde uz attiecīgā akta izdošanas dienu, kas paredzēta līguma 21.1. pantā un kas ir viena mēneša termiņa sākums – iekšējās pārsūdzības pienācīgai iesniegšanai līguma nozīmē –, ir jāinterpretē tādējādi, ka tā attiecas uz dienu, kurā prasītājam ir dota iespēja lietderīgi iepazīties ar šī akta saturu.
Lai noteiktu datumu, kurā prasītājs iepazinies ar lēmumu izbeigt līgumu, ir jāatgādina, ka pusei, kura atsaucas uz prasības novēlotību, ir jāpierāda datums, kurā apstrīdētais lēmums ir ticis paziņots, un katrā ziņā datums, kurā ieinteresētā persona ar to ir iepazinusies, ja jautājums ir par individuālu pasākumu (skat. pēc analoģijas spriedumu, 2018. gada 29. novembris, WL/ERCEA,
T‑493/17
, nav publicēts,
EU:T:2018:852
,
59.
punkts). Tātad šajā lietā pienākums to pierādīt ir
EUCAP Somalia
.
Ar 2020. gada 2. janvāra vēstuli prasītājs, pamatojoties uz līguma 21.1. pantu, iesniedza iekšējo pārsūdzību par 2019. gada 3. decembra vēstuli, kas atbilda lēmuma izbeigt līgumu paziņošanai, kas tam faktiski tika darīts zināms tā paša gada 5. decembrī.
Tomēr
EUCAP Somalia
apgalvo, ka prasītājs jau zināja par lēmumu izbeigt līgumu kopš tā paziņošanas, kas veikta, 2019. gada 8. novembrī nosūtot 2019. gada 4. novembra vēstuli uz viņa dzīvesvietu ar ierakstītu vēstuli ar paziņojumu par saņemšanu. Tādējādi saskaņā ar līguma 21.1. un 22.2. pantu prasītājam esot vajadzējis iesniegt iekšējo pārsūdzību par šo lēmumu vēlākais 2019. gada 8. decembrī, un viņa 2020. gada 2. janvāra vēstule nevarot tikt uzskatīta par aktu, ar ko būtu pienācīgi iesniegta iekšējā pārsūdzība.
Šajā ziņā
EUCAP Somalia
norāda, ka no lietas materiāliem izriet vairāki nesaskanīgi elementi saistībā ar pieteikumu par juridisko palīdzību, ko prasītājs ir iesniedzis pirms šīs prasības celšanas un ko Vispārējās tiesas priekšsēdētājs ir noraidījis ar 2020. gada 9. septembra rīkojumu. Šie elementi pierādot, ka viņš ir zinājis par lēmumu izbeigt līgumu jau no 2019. gada novembra un decembra. It īpaši – prasītājs esot saņēmis bezdarbnieka pabalstu jau no 2019. gada 1. decembra pēc pieteikuma, ko viņš bija nosūtījis
EUCAP Somalia
2019. gada 19. novembrī, lai saņemtu izziņu par nodarbinātību. Kā norāda
EUCAP Somalia
, reģistrācijai bezdarba jomā kompetentajās Beļģijas iestādēs principā ir jānotiek astoņu dienu laikā pēc pirmās bezdarba dienas, un šīm iestādēm ir jāiesniedz pierādījumi par lēmumu izbeigt līgumu, kas nozīmē, ka šis lēmums ir bijis zināms.
Turklāt
EUCAP Somalia
apstrīd, ka prasītājs varētu atsaukties uz to, ka viņš nav saņēmis 2019. gada 4. novembra vēstuli tāpēc, ka tā esot nosūtīta uz nepilnīgu adresi. Proti, šī vēstule esot nosūtīta uz adresi, ko prasītājs norādījis veidlapā ar viņa personīgo kontaktinformāciju, – vienīgajā veidlapā, kura esot jāņem vērā pušu sarakstē pa pastu. Tādējādi iespējamā nosūtīšana uz nepilnīgu adresi esot prasītāja neatvainojamas kļūdas sekas, kurā nevarot tikt vainota
EUCAP Somalia
.
Pirmām kārtām, attiecībā uz to, ka prasītājs 2019. gada novembrī, iespējams, ir zinājis 2019. gada 4. novembra vēstules saturu, ir jānorāda, ka, lai gan
EUCAP Somalia
izvēlējās 2019. gada 4. novembra vēstuli nosūtīt ar ierakstītu vēstuli tā paša gada 8. novembrī, tā neiesniedz pierādījumus par šo nosūtīšanu, it īpaši iesniedzot prasītāja pienācīgi parakstītu paziņojumu par ierakstītās vēstules saņemšanu vai iesniedzot paziņojumu par ierašanos pēdējā viņa norādītajā adresē. Tādējādi nevar atzīt, ka 2019. gada 4. novembra vēstule būtu nonākusi pie prasītāja 2019. gada novembrī un ka viņš ar to būtu varējis lietderīgi iepazīties minētajā – lēmuma izbeigt līgumu – dienā.
Turklāt tas, ka prasītājs 2019. gada 23. decembrī apstrīdēja 2019. gada 16. decembra izziņā par nodarbinātību minēto nodarbinātības laikposmu (skat. šī sprieduma 24. punktu), jo līguma beigu diena, kas tajā bija norādīta, proti, 2019. gada 25. novembris, neatbilda uzteikuma beigu dienai, kas norādīta 2019. gada 3. decembra vēstulē, un šajā ziņā ir lūdzis nosūtīt viņam 2019. gada 4. novembra vēstules – uz kuru bija atsauce 2019. gada 3. decembra vēstulē – kopiju apstiprina to, ka 2019. gada decembrī viņam nebija zināms šīs pirmās vēstules saturs.
Protams,
EUCAP Somalia
šo vēstuli nosūtīja uz adresi, ko prasītājs bija minējis veidlapā ar viņa personīgo kontaktinformāciju, un puses nav apstrīdējušas, ka šī adrese bija nepilnīga, jo prasītājs nebija minējis mājas numuru.
Tomēr vispirms no lietas materiāliem izriet, ka pirms apstrīdētās nosūtīšanas prasītājs bija nosūtījis
EUCAP Somalia
pilnīgu adresi, iekļaujot mājas numuru, divās citās veidlapās, no kurām pirmajā veidlapā bija norādīta tiesību pārņēmēja nāves gadījumā identitāte, kas nosūtīta vienlaikus ar veidlapu ar viņa personīgo kontaktinformāciju, un otrajā veidlapā ar viņa bankas datiem, kura nosūtīta ar e‑pasta vēstuli 2019. gada 25. septembrī.
Tādējādi
EUCAP Somalia
būtu varējusi, rīkojoties rūpīgi, dot prasītājam iespēju lietderīgi iepazīties ar 2019. gada 4. novembra vēstules saturu, atrodot viņa pilnīgu adresi, kas bija ietverta viņa sniegtajās ziņās. Tātad īpašajos apstākļos, kādi ir šajā lietā,
EUCAP Somalia
nevarot atsaukties uz to, ka prasītājs tai veidlapā ar personīgo kontaktinformāciju ir nosūtījis adresi, kurā nav minēts mājas numurs.
Turklāt attiecībā uz
EUCAP Somalia
argumentiem, kas balstīti uz prasītāja lietas materiāliem par juridisko palīdzību, no šiem lietas materiāliem tiešām izriet, ka prasītājs ir saņēmis bezdarbnieka pabalstu, ko kompetentās Beļģijas iestādes izmaksājušas par visu decembri. Tomēr dokuments, kas pierāda šo izmaksu, ir datēts ar 2020. gada 16. janvāri. Turklāt, lasot iekšējo pārsūdzību, ko prasītājs iesniedzis 2020. gada 2. janvārī, šķiet, ka minētajā dienā viņš ir norādījis, ka nesaņem šo pabalstu tāpēc, ka viņa administratīvā lieta ir nepilnīga. Tādējādi nevar tikt izslēgts, ka bezdarbnieka pabalsts ir ticis izmaksāts ar atpakaļejošu spēku no dienas, kas ir pēc 2020. gada 2. janvāra, un pamatojoties uz izziņu par nodarbinātību, ko
EUCAP Somalia
nosūtījusi prasītājam 2019. gada 16. decembrī, minot nodarbinātības laikposma beigu datumu, kurš ir identisks uzteikuma beigu datumam, kas minēts 2019. gada 4. novembra vēstulē. Tātad no šīs izmaksāšanas ar atpakaļejošu spēku nevar ar pietiekamu pārliecību secināt, ka prasītājs pirms 2019. gada 16. vai 23. decembra – vai arī pirms 2020. gada 2. janvāra – varēja informēt Beļģijas iestādes par lēmumu izbeigt līgumu, kas paziņots ar 2019. gada 4. novembra vēstuli.
Turklāt tas, ka prasītājs ir paziņojis
EUCAP Somalia
savu pilno kontaktinformāciju 2019. gada 26. novembrī, neļauj uzskatīt, ka viņš minētajā dienā bija iepazinies ar 2019. gada 4. novembra vēstuli. Šis prasītāja atgādinājums
EUCAP Somalia
, lai pārliecinātos, ka jebkāda paziņošana ir veikta vai tiks veikta uz pareizu adresi, var būt izskaidrojams ar informācijas, ko viņš saņēmis 2019. gada 14. oktobra tikšanās reizē, saturu, kas liecina, ka tiek gaidīta
EUCAP Somalia
lēmuma vēlāka paziņošana uz viņa dzīvesvietu. Proti, minētajā tikšanās reizē
EUCAP Somalia
informēja prasītāju, ka no
EUCAP Somalia
puses šī posma mērķis nav nekavējoties pieņemt lēmumu attiecībā uz līgumu, bet tā mērķis drīzāk ir sniegt [prasītājam] iespēju saņemt paskaidrojumus par dzīves apstākļiem darba vietā, saņemt viņa piezīmes un jautājumus un informēt viņu, ka
EUCAP Somalia
nedēļas laikā no jauna sazināsies ar viņu par turpmāko. Tādējādi pats šis paziņojums nevar pierādīt, ka prasītājs zināja par 2019. gada 4. novembra vēstuli tā paša gada 26. novembrī.
Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, ir jāsecina, ka
EUCAP Somalia
nav sniegusi pierādījumus tam, ka prasītājs 2019. gada novembrī būtu lietderīgi iepazinies ar 2019. gada 4. novembra vēstules saturu. Starp citu – no lietas materiāliem izriet, ka prasītājam dota iespēja lietderīgi ar to iepazīties 2020. gada 31. janvārī – dienā, kad
EUCAP Somalia
viņam faktiski paziņoja minēto vēstuli 2020. gada 24. janvāra lēmuma pielikumā.
Otrām kārtām, attiecībā uz dienu, kad prasītājs faktiski ir iepazinies ar 2019. gada 3. decembra vēstules saturu, pusēm nav strīda par to, ka lēmums izbeigt līgumu prasītājam tika paziņots, uz viņa pilnu adresi nosūtot šo vēstuli, kas tā paša gada 5. decembrī tika pienācīgi saņemta un nodota viņa rīcībā.
Tādēļ, tā kā lēmums izbeigt līgumu, kas tika paziņots ar 2019. gada 3. decembra vēstuli, bija individuāls pasākums, kas nelabvēlīgi ietekmēja prasītāju, viņam bija pamats atsaukties uz līguma 21.1. pantu un iesniegt pārsūdzību ar 2020. gada 2. janvāra vēstuli; šī pārsūdzība ir jākvalificē kā iekšējā pārsūdzība par šo lēmumu.
Tā kā šo iekšējo pārsūdzību prasītājs iesniedza mēneša laikā pēc tam, kad bija iepazinies ar 2019. gada 3. decembra vēstuli, kas viņam bija nelabvēlīga, saskaņā ar līguma 21.1. pantu šī pārsūdzība, kas iesniegta saskaņā ar līguma 22.2. pantu, ir pieņemama. Tādēļ ir jānoraida nepieņemamības pamats, ko šajā ziņā izvirzījusi
EUCAP Somalia
.
2.

Par pārkāpumiem, kas ietekmē uzteikuma paziņošanas aktus un 2020. gada 24. janvāra lēmumu
Savā prasībā prasītājs neapstrīd pašu lēmumu izbeigt līgumu vai, citiem vārdiem sakot,
EUCAP Somalia
tiesības izbeigt darba attiecības.
Prasītājs toties prasa, lai uzteikuma paziņošanas akti – un, ciktāl nepieciešams, 2020. gada 24. janvāra lēmums – tiktu atzīti par spēkā neesošiem, jo ar tiem esot pārkāpti vairāki līguma noteikumi, kā arī Savienības tiesības, un attiecīgā gadījumā – piemērojamās valsts tiesības.
a)

Par uzteikuma paziņošanas aktiem
Pamatojot savu prasījumu atzīt par spēkā neesošiem uzteikuma paziņošanas aktus, prasītājs būtībā atsaucas, pirmkārt, uz pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, otrkārt, it īpaši saistībā ar 2019. gada 4. novembra vēstuli – uz šīs vēstules “iedarbības neesamību un spēkā neesamību”, kā arī uz līguma 21. panta pārkāpumu un tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu iekšējās pārsūdzības procedūras gaitā, treškārt, uz līguma 18.1. un 17.2. panta pārkāpumu un, ceturtkārt, uz Likuma par darba līgumiem pārkāpumu gadījumā, ja būtu piemērojamas Beļģijas tiesības.
Vispārējā tiesa secīgi izskatīs pirmos trīs prasītāja iebildumus. Ceturtais iebildums būtībā ir izvirzīts otrā un trešā iebilduma pamatojumam un tiks izskatīts saistībā ar tiem.
[..]
1)

Par lēmuma izbeigt līgumu paziņošanas ar 2019. gada 4. novembra vēstuli spēkā neesamību un iedarbības neesamību un līguma 21. pantā paredzēto tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu
Prasītājs lūdz atzīt par spēkā neesošu 2019. gada 4. novembra vēstuli, jo tā viņam esot paziņota tikai ar lēmumu par iekšējās pārsūdzības noraidīšanu. Šī argumenta pamatojumam, pirmkārt, viņš norāda, ka šī vēstule viņam nav tikusi pienācīgi paziņota un neatbilst Beļģijas tiesībās šajā ziņā izvirzītajiem formālās spēkā esamības nosacījumiem. Otrkārt, viņš norāda, ka
EUCAP Somalia
esot pārkāpusi līguma 21. pantu un tiesības tikt uzklausītam iekšējās pārsūdzības procedūras gaitā.
Attiecībā uz 2019. gada 4. novembra vēstules paziņošanas pienācīgumu prasītājs apgalvo, ka šī vēstule nav pienācīgi nosūtīta, jo tā ar ierakstītu vēstuli tā paša gada 8. novembrī nosūtīta uz nepilnīgu adresi. Viņš piebilst, ka vienkāršs samaksas par ierakstītu vēstuli [bez aploksnes] pierādījums nav pietiekams, lai atzītu to par nosūtīšanas pierādījumu, bet Beļģijas tiesībās autentisks ir pierādījums par vēstules saņemšanu. Turklāt
EUCAP Somalia
veiktā 2019. gada 4. novembra vēstules vēlākā paziņošana 2020. gada janvārī nevarot novērst šīs vēstules sākotnējās nosūtīšanas uz kļūdainu adresi trūkumus un tātad nevarot attaisnot tajā noteiktā uzteikuma piemērošanu ar atpakaļejošu spēku.
Tāpēc 2019. gada 4. novembra vēstule esot uzskatāma par spēkā neesošu, un uz tajā noteikto vienu nedēļu ilgo uzteikumu attiecoties absolūta spēkā neesamība, tādējādi uzteikumam nevarot būt iedarbība dienā, kas paredzēta saskaņā ar Likuma par darba līgumiem 37. panta 1. punkta ceturto daļu. Prasītājs arī precizē, ka šī spēkā neesamība attiecas vienīgi uz paziņošanu par uzteikumu, tomēr tā neietekmē uzteikuma esamību, tādējādi 2019. gada 4. novembra vēstuli nevar vērst pret viņu, apstrīdot viņa prasījumu piešķirt viņam kompensāciju par uzteikumu.
EUCAP Somalia
savukārt uzskata, ka prasītājs par līguma izbeigšanu ir ticis formāli informēts, iespējams, saņemot 2019. gada 4. novembra vēstuli pēc tās nosūtīšanas tā paša gada 8. novembrī. Turklāt tā norāda, ka šī vēstule prasītājam ir darīta zināma ar ierakstītu vēstuli ar paziņojumu par saņemšanu, kas paziņota uz adresi, ko viņš pats bija norādījis 2019. gada 10. augustā aizpildītajā personas kontaktinformācijas veidlapā. Tātad saskaņā ar Beļģijas darba tiesībām un it īpaši Likuma par darba līgumiem 37. panta 1. punktu minētās vēstules paziņošana esot derīga, ja uz šīs vēstules rakstītās adreses nepilnība esot radusies prasītāja neatvainojamas kļūdas dēļ. Katrā ziņā
EUCAP Somalia
apgalvo, ka, nosūtot 2019. gada 3. decembra vēstuli, tā atbilstoši Beļģijas tiesībām ir novērsusi uzteikuma paziņošanas trūkumus.
Šajā lietā līgumā nav noteikumu, kuri būtu paredzēti tiešai trūkumu novēršanai tajā lietas daļā, kas attiecas uz noteikumu par formālo spēkā esamību ievērošanu, kuri piemērojami
EUCAP Somalia
veiktajai lēmuma izbeigt līgumu paziņošanai prasītājam. Tādēļ saskaņā ar šī sprieduma 37. punktā minēto judikatūru ir jāpiemēro Beļģijas tiesību normas, lai pārbaudītu to argumentu pamatotību, kurus prasītājs izvirza saistībā ar šo iebildumu.
Likuma par darba līgumiem 40. panta 2. punkta otrajā daļā, lasot to kopsakarā ar šī likuma 37. panta 1. punktu, it īpaši ir noteikts, ka tad, ja uzteikumu izdara darba devējs, uzteikuma paziņošana var tikt veikta tikai ierakstītā vēstulē pa pastu, kam ir iedarbība trešajā darbdienā pēc nosūtīšanas dienas, vai ar tiesas izpildītāja aktu, pretējā gadījumā [uzteikums] nav spēkā.
Šajā ziņā vispirms tieši darba devējam ir jāpierāda, ka ierakstītā vēstule ir sasniegusi adresātu. Ja uzteikuma paziņošana tiek veikta ierakstītā vēstulē pa pastu, vēstule jānosūta uz precīzu adresi. Ja ierakstītā vēstule nosūtīta uz kļūdainu adresi, tai nevar būt iedarbība. Paziņošanas neefektivitāti nevar novērst, nododot darbiniekam vēstules kopiju. Tādējādi uzteikuma paziņošana, kas ir veikta ierakstītā [vēstulē], nav spēkā, ja adrese, kas norādīta izsniegšanas apstiprinājumā, nav precīza (
cour du travail de Bruxelles
(Briseles Darba un sociālo lietu apelācijas tiesa), spriedums, 2016. gada 7. novembris, Nr. 2015/AB/742). Turklāt tas vien, ka darba devējs ir iesniedzis pierādījumus par ierakstītas vēstules apmaksu, nav pietiekami (šajā nozīmē skat.
cour du travail de Bruxelles
spriedumu, 2016. gada 22. aprīlis, Nr. 2014/AB/765).
Turpinot – uzteikums ir jāpaziņo uz pēdējo adresi, kas darba devējam ir bijusi zināma, citādi tas nav spēkā (
arbeidshof Brussel
(
cour du travail de Bruxelles
), spriedums, 2012. gada 19. oktobris, Nr. 2011/AB/1014). Citiem vārdiem sakot, ja uzteikuma paziņošana ir veikta uz kļūdainu adresi, lai gan darba devējs ir zinājis vai tam ir vajadzējis zināt jauno adresi, tad šī paziņošana nav pienācīga un darba devējam ir pienākums maksāt kompensāciju par uzteikumu (
cour du travail de Gand
(Gentes Darba un sociālo lietu apelācijas tiesa), spriedums, 2011. gada 14. novembris,
J. T. T
. 2012., 1124, 1589). Tomēr darba devējam nevar pārmest, ka tas nebūtu izpildījis pienākumu paziņot uzteikumu uz pareizu adresi, ja uzteikums ir nosūtīts uz nepareizu adresi darbinieka kļūdas vai neuzmanības dēļ (
cour du travail de Liège
(Ljēžas Darba un sociālo lietu apelācijas tiesa), spriedums, 2005. gada 2. marts,
J. T. T
. 2005., 926, 383). Šajā ziņā darbiniekam ir pienākums savlaicīgi informēt darba devēju par adreses maiņu. Tādējādi tika nospriests, ka gadījumā, ja darbinieks nav iesniedzis pierādījumus, ka viņš ir brīdinājis darba devēju par adreses maiņu, tad uz darbinieka veco adresi paziņots uzteikums ir paziņots derīgi, tātad uzteikuma termiņš ir sācies darba devēja noteiktajā dienā (
cour du travail de Liège
, spriedums, 2004. gada 14. janvāris, Nr. 27.452–98). Tomēr nav izslēgts, ka darba devējs var ņemt vērā citus netiešus pierādījumus vai adreses, ko darbinieks norādījis citā saistībā (šajā nozīmē skat.
cour du travail de Liège
, spriedums, 2005. gada 2. marts,
J. T. T
. 2005., 926, 383).
Turklāt Beļģijas tiesībās kļūdas, kuru darba devējs pieļāvis, uzrakstot darbinieka adresi, nosūtīdams vēstuli par darba līguma izbeigšanu, sekas ir šajā vēstulē norādītā uzteikuma absolūta spēkā neesamība, ko darbinieks nevar novērst. Uzteikums šādā gadījumā ir tūlītējs, ja vien tiesa pēc saprātīga termiņa neuzskata, ka puses ir atteikušās no savām tiesībām atsaukties uz tūlītējo uzteikumu (
Cour de cassation
(Kasācijas tiesa), spriedums, 2008. gada 28. janvāris,
R. G
. Nr. S.07.0056.N; skat. arī
cour du travail de Bruxelles
, spriedums, 2016. gada 7. novembris, Nr. 2015/AB/742). Citiem vārdiem sakot, uzteikuma spēkā neesamība neietekmē uzteikuma esamību (
Cour de cassation
, spriedums, 1997. gada 6. janvāris,
J. T. T
. 1997., 119). Darbinieks, kura rīcībā ir spēkā neesošs uzteikums, tiklīdz viņš ir uzzinājis par uzteikuma spēkā neesamību, var it īpaši atsaukties uz uzteikumu un pieprasīt nekavējoties izmaksāt kompensāciju par uzteikumu, vai arī turpināt pildīt līgumu līdz nepienācīgi paziņotā uzteikuma termiņa beigām un pēc šī termiņa beigām atsaukties uz tiesībām uz kompensāciju par uzteikumu (
cour du travail de Liège
, spriedums, 2008. gada 15. janvāris,
J. T. T
. 2008., 1004, 160).
Visbeidzot – kamēr darbinieks nav atsaucies uz uzteikuma spēkā neesamību, lai pieprasītu tūlītēju uzteikumu, darba devējs var viņam paziņot jaunu uzteikumu, kas atbilst likumiskajām prasībām (
cour du travail de Liège
, spriedumi, 2008. gada 15. janvāris,
R. G
. Nr. 8356/2007, un 2013. gada 17. oktobris, Nr. 2012/AL/332). Līdzīgā gadījumā saskaņā ar Likuma par darba līgumiem 37/1. pantu uzteikuma termiņš sākas no pirmdienas, kas ir pēc tās nedēļas, kurā ir paziņots jaunais uzteikums.
Šajā lietā, pirmkārt, šī sprieduma 67.–78. punktā ir konstatēts, pirmām kārtām, ka
EUCAP Somalia
nav iesniegusi pierādījumus par faktiskām 2019. gada 4. novembra vēstules paziņošanas darbībām, it īpaši iesniedzot prasītāja pienācīgi parakstītu paziņojumu par saņemšanu vai iesniedzot paziņojumu par ierašanos pēdējā viņa norādītajā adresē, un, otrām kārtām, ka nevar atzīt, ka šī vēstule būtu ļāvusi prasītājam tā paša gada 8. novembrī lietderīgi iepazīties ar lēmumu izbeigt līgumu un ar šajā nolūkā izdarīto uzteikumu.
Šādos apstākļos saskaņā ar šī sprieduma 105. punktā minēto judikatūru 2019. gada 4. novembra vēstules, kas nosūtīta uz kļūdainu adresi, paziņošana, kā to apliecina nosūtīšanas apstiprinājums, kurā norādīta nepilnīga adrese, nav pienācīga, kas izraisa šajā vēstulē norādītā uzteikuma absolūtu spēkā neesamību, kura nevar tikt novērsta,
EUCAP Somalia
veicot minētās vēstules vēlāku paziņošanu prasītājam 2020. gada 24. janvārī.
Otrkārt, no šī sprieduma 73. punkta arī izriet, ka
EUCAP Somalia
2019. gada 4. novembra vēstuli nosūtīja uz nepilnīgu adresi tādēļ, ka prasītājs veidlapā ar personīgo kontaktinformāciju kļūdas dēļ nebija norādījis mājas numuru.
Saskaņā ar Beļģijas tiesībām, kas minētas šī sprieduma 106. punktā, tas, ka prasītājs kļūdas dēļ nav norādījis [mājas numuru], tiešām varētu atbrīvot
EUCAP Somalia
no atbildības par to, ka tā nav izpildījusi pienākumu paziņot uzteikumu uz prasītāja precīzu adresi. Tomēr, kā konstatēts šī sprieduma 74. punktā, pirms apstrīdētās nosūtīšanas prasītājs bija paziņojis
EUCAP Somalia
savu pilnīgu adresi veidlapā, kurā bija norādīta tiesību pārņēmēja nāves gadījumā identitāte, kas nosūtīta vienlaikus ar veidlapu ar viņa personīgo kontaktinformāciju, kā arī veidlapā ar viņa bankas datiem. Šādos apstākļos
EUCAP Somalia
, kurai bija piekļuve šai informācijai, pārējo prasītāja sniegto ziņu vidū būtu varējusi sameklēt prasītāja pilnīgāku adresi. Tātad prasītāja neuzmanība šajos apstākļos neatbrīvo
EUCAP Somalia
no atbildības par 2019. gada 4. novembra vēstules paziņošanas nepienācīgumu un tāpēc tā nav šķērslis šajā vēstulē izdarītā uzteikuma spēkā neesamībai.
Treškārt, jāuzsver, ka
EUCAP Somalia
2019. gada 3. decembrī prasītājam nosūtīja otru paziņojuma vēstuli, kurā viņš tika informēts par lēmumu izbeigt līgumu, “izdarot vienu nedēļu ilgu uzteikumu, kura termiņš sāksies pirmdien, 2019. gada 9. decembrī”. Prasītājs neapstrīd, ka ir saņēmis un iepazinies ar šīs vēstules saturu, kura nosūtīta ierakstītā vēstulē uz viņa pilnīgu adresi. Tādējādi saskaņā ar šī sprieduma 108. punktā minēto judikatūru ir jāuzskata, ka ar 2019. gada 3. decembra vēstuli dienā, kad prasītājs to saņēma – tā paša gada 5. decembrī –
EUCAP Somalia
laboja kļūdu, ko tā pieļāvusi, paziņodama uzteikumu ar 2019. gada 4. novembra vēstuli.
Attiecībā uz prasītāja argumentu, kas izvirzīts stadijā, kad viņš rakstveidā atbildēja uz Vispārējās tiesas jautājumiem, un ar kuru viņš apstrīd otrā uzteikuma pienācīgumu tā nosacītā rakstura dēļ, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 84. panta 1. punktu tiesvedības laikā nav atļauts izvirzīt jaunus pamatus, izņemot gadījumus, kad tie ir saistīti ar tādiem tiesiskiem vai faktiskiem apstākļiem, kas kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā. Saskaņā ar judikatūru šī tiesību norma ir piemērojama arī iebildumiem un argumentiem (skat. spriedumu, 2021. gada 14. jūlijs, AQ/eu-LISA,
T‑164/19
, nav publicēts,
EU:T:2021:456
,
59.
punkts un tajā minētā judikatūra). Tomēr pamats vai arguments, ar kuru ir paplašināts iepriekš tieši vai netieši pieteikumā par lietas ierosināšanu izklāstīts pamats vai arguments un kuram ir cieša saikne ar to, ir jāatzīst par pieņemamu (skat. spriedumu, 2021. gada 15. decembris, Oltchim/Komisija,
T‑565/19
,
EU:T:2021:904
,
87.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā ir jānorāda, pirmkārt, ka iepriekš minētais arguments nav pamatots ar elementiem, kuri būtu kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā, un, otrkārt, ka tam nav ciešas saiknes ar prasības pieteikumā izklāstītu argumentu. Turklāt, ja šis arguments ir pausts, prasītājam atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu, tad ir jākonstatē, ka tas pārsniedz šī jautājuma apjomu (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 7. februāris, RK/Padome,
T‑11/17
,
EU:T:2019:65
,
54.
punkts). Tātad šis arguments ir jānoraida kā nepieņemams.
No visiem šiem elementiem izriet, ka
EUCAP Somalia
2019. gada 4. novembra vēstuli prasītājam paziņoja nepienācīgi, jo [
EUCAP Somalia
] neievēroja formālās spēkā esamības nosacījumus, kuri šajā ziņā izvirzīti Beļģijas tiesībās, kas izraisa [vēstulē] izdarītā uzteikuma absolūto spēkā neesamību. Savukārt no tā izriet arī, ka
EUCAP Somalia
ir labojusi šo kļūdu no 2019. gada 3. decembra vēstules pienācīgās paziņošanas brīža, kam tādējādi ir pilna iedarbība attiecībā uz prasītāju.
Tādēļ ir jāapmierina prasītāja iebildums par lēmuma izbeigt līgumu paziņošanas ar 2019. gada 4. novembra vēstuli spēkā neesamību un iedarbības neesamību, ar ko pamatots pirmais no prasītāja prasījumiem; par viņa argumentu par līguma 21. panta pārkāpumu un viņa līgumisko tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu nav jālemj. Proti, šis arguments bija izvirzīts, pamatojot pirmo prasījumu, kurš ir apmierināts. Turklāt ar šo iespējamo pārkāpumu nav saistīta neviena prasība par kompensāciju.
2)

Par līguma 17.2. un 18.1. panta pārkāpumu
Pirmkārt, pēc prasītāja domām, tā kā viņam faktiski netika sniegta iespēja strādāt, nevar uzskatīt, ka viņš ir neatbilstoši veicis darbu, un nevar secināt, ka viņš nebūtu pierādījis šim amatam pietiekamu profesionālo kvalifikāciju līguma 17.2. panta izpratnē. Tādējādi
EUCAP Somalia
esot vajadzējis piemērot nevis līguma 17.2. pantu, bet gan tā 18.1. pantu, kurā vienai vai otrai pusei ir paredzētas tiesības jebkurā brīdī izbeigt līgumu, ievērojot mēnesi ilgu uzteikumu. Nolemjot piemērot nedēļu ilgu uzteikumu,
EUCAP Somalia
vienlaikus neesot ievērojusi līguma 17.2. panta – kurā nav paredzēts obligāts uzteikums – un tā 18.1. panta – kurā ir paredzēts vienu mēnesi ilgs uzteikums – noteikumus.
Otrkārt, prasītājs uzsver, ka Beļģijas tiesībās kopš 2014. gada 1. janvāra ir aizliegts darba līgumos atkāpties no pārbaudes laika klauzulu apturēšanas, pretējā gadījumā tās nav spēkā. Piemērojot to šajā gadījumā, šis princips izraisītu līguma 17.2. panta spēkā neesamību, uz kuru
EUCAP Somalia
ir pamatojusies, lai izbeigtu līgumu. Tādējādi pārbaudes laika klauzulai, kas paredzēta līguma 17.2. pantā, esot jāatņem iedarbība un vajadzējis piemērot vienīgi līguma 18.1. pantu, kurā paredzēts mēnesi ilgs uzteikums. Turklāt prasītājs atgādina, ka saskaņā ar Beļģijas tiesībām 2019. gada 4. novembra vēstules paziņošanas iespējamais nepienācīgums izraisot tajā noteiktā vienu nedēļu ilgā uzteikuma spēkā neesamību. Prasītājs apgalvo, ka līdzīgā gadījumā šīs tiesības nozīmē tūlītēju līguma pārtraukšanu, izmaksājot kompensāciju par uzteikumu.
Tātad lēmums izbeigt līgumu, kas paziņots ar 2019. gada 4. novembra un 3. decembra vēstulēm, neesot spēkā, jo ar to esot pārkāptas gan līguma klauzulas, gan Beļģijas tiesību normas.
Savukārt
EUCAP Somalia
atgādina, ka brīdī, kad tika pieņemts lēmums izbeigt līgumu, ritēja prasītāja trīs mēnešus ilgais pārbaudes laiks – no 2019. gada 8. septembra līdz 8. decembrim. Tādēļ līguma 17.2. pants esot lēmuma izbeigt līgumu vienīgais līgumiskais pamats.
Šajā ziņā vispirms, lai gan
EUCAP Somalia
atzīst, ka Beļģijas darba tiesībās nav ietvertas citas tiesību normas par pārbaudes laiku, tā tomēr uzskata, ka Vispārējai tiesai, tā kā tās kompetence ir balstīta uz LESD 272. pantu, neesot pamata atstāt līguma klauzulu nepiemērotu, pat ja šī klauzula izrādās pretrunā līgumam piemērojamām valsts tiesībām, jo tās un prasītāja brīvi noslēgto klauzulu piemērošanai esot jādod priekšroka. Tādējādi esot jāpiemēro līguma 17.2. pants, neraugoties uz to, ka par līgumam piemērojamām tiesībām ir izraudzītas Beļģijas tiesības.
Turpinot –
EUCAP Somalia
uzskata, ka nav pieļāvusi nekādu kļūdu, uzskatīdama, ka, pamatojoties uz šo pantu, medicīnisku kontrindikāciju dēļ prasītājs fiziski nespējot labi izpildīt līgumu.
Visbeidzot – tā uzsver, ka tomēr papildus ir piemērojusi Beļģijas tiesības un šajā ziņā ir noteikusi vienu nedēļu ilgu uzteikuma termiņu saskaņā ar Likuma par darba līgumiem 37. panta 2. punktu un 40. panta 2. punktu, lai gan līguma 17.2. pantā tai šāds pienākums nebija noteikts.
EUCAP Somalia
ir arī precizējusi, ka mehānisms, kas ieviests līguma 17.2. pantā, ciktāl tajā ir paredzēta iespēja vienpusēji izbeigt līgumu pirmajos trijos līgumattiecību mēnešos, tuvinās Beļģijas tiesībām, kurās ir atļauta uz noteiktu laiku noslēgta darba līguma vienpusēja pārtraukšana līguma termiņa, par kādu notikusi vienošanās, pirmajā pusē ne vēlāk kā pirmajos sešos mēnešos.
Šajā lietā attiecībā uz Beļģijas tiesībām, kas piemērojamas līgumam (skat. šī sprieduma 45. punktu), pirmkārt, ar 2013. gada 26. decembra
loi concernant l’introduction d’un statut unique entre ouvriers et employés en ce qui concerne les délais de préavis et le jour de carence ainsi que de mesures d’accompagnement
(Likums par vienota statusa ieviešanu starp strādniekiem un darbiniekiem attiecībā uz uzteikuma termiņiem un darbnespējas dienu, kā arī papildu pasākumiem;
Moniteur belge
, 2013. gada 31. decembris, 104147. lpp.), sākot ar 2014. gada 1. janvāri ir atceltas tiesības darba līgumos paredzēt pārbaudes laika klauzulu. Šī atcelšana nozīmē, ka jebkura pretēja klauzula nav spēkā, pamatojoties uz Likuma par darba līgumiem 6. pantu, kurā paredzēts, ka jebkurš noteikums, kas ir pretrunā likuma normām un tā izpildes lēmumu normām nav spēkā, ciktāl tā mērķis ir ierobežot darbinieku tiesības vai padarīt smagākus viņu pienākumus. Otrkārt, ar to gan darba devējam, gan darbiniekam ir ieviesta iespēja uz noteiktu laiku noslēgtā darba līgumā paredzētā termiņa pirmajā pusē un līdz pirmajiem sešiem mēnešiem izbeigt līgumu, ievērojot jaunus uzteikuma termiņus, kas paredzēti Likuma par darba līgumiem 37/2. panta 1. punktā.
Tātad šīm Beļģijas likumu normām, ar kurām ir organizēta un nodrošināta darbinieku aizsardzība, ir imperatīvs raksturs.
Treškārt, puses patiešām ir brīvi vienojušās par trīs mēnešus ilgu pārbaudes laiku no 2019. gada 8. septembra līdz 8. decembrim un par 17.2. panta noteikumiem, šajā nolūkā paredzot pārbaudes laika klauzulu.
Tomēr jānorāda, ka pārbaudes laika klauzulā, par ko puses brīvi vienojušās, nav paredzēts uzteikums gadījumā, ja līgums tiek izbeigts aplūkojamā pārbaudes laikā, tādējādi ierobežojot prasītāja tiesības un paplašinot viņa pienākumus, tādā veidā tiek pārkāpts Likuma par darba līgumiem 6. un 37/2. pants.
Kā izriet no šī sprieduma 45. punkta, ar minēto pārbaudes laika klauzulu nevar ignorēt līgumam piemērojamo Beļģijas materiālo darba tiesību imperatīvās normas – pretējā gadījumā [šī klauzula] nav spēkā.
Tādēļ, kā būtībā lūdz prasītājs, lai atrisinātu šo lietu, ir jāatzīst par spēkā neesošu pārbaudes laika klauzula, ko puses paredzējušas līguma 17.2. pantā, un jāatstāj tā nepiemērota.
Tādējādi saskaņā ar Likuma par darba līgumiem 40. panta 2. punktu, lasot to kopsakarā ar minētā likuma 37. panta 1. punktu, 37/1. pantu un 37/2. pantu, šajā gadījumā
EUCAP Somalia
tiešām ir jāievēro vienu nedēļu ilgs uzteikuma termiņš, jo prasītājs ietilpst to darbinieku kategorijā, kuru stāžs ir mazāks par trim mēnešiem.
Tomēr, interpretējot Likuma par darba līgumiem 6., 37/2. un 40. pantu kopsakarā, var secināt, ka uz noteiktu laiku noslēgta darba līguma partneri var paredzēt klauzulu, saskaņā ar kuru šī līguma izbeigšanai joprojām ir izvirzīts nosacījums par atkāpi ietverošu uzteikumu, kas ir ilgāks par to, kāds paredzēts saskaņā ar šī likuma 37/2. pantu, jo šāda klauzula palielinātu darbinieka tiesības un padarītu vieglākus viņa pienākumus.
Tā ir šajā lietā. Proti, jāatgādina, ka līguma 18.1. pantā, kura teksts ir ietverts šī sprieduma 5. punktā, bija paredzēta iespēja vienpusēji pārtraukt līgumu, ievērojot vienu mēnesi ilgu uzteikuma termiņu.
Tādēļ jāsecina, ka
EUCAP Somalia
būtu vajadzējis piemērot līguma 18.1. pantā noteikto uzteikumu, jo šis uzteikums aizsargā prasītāju vairāk nekā vienas nedēļas uzteikums, kas paredzēts saskaņā ar Likuma par darba līgumiem normām.
Tātad ir jāapmierina prasītāja iebildums par līguma 17.2. un 18.1. panta pārkāpumu un par prasītāja šajā ziņā izvirzītajiem papildu argumentiem nav jālemj.
Saistībā ar šī pārkāpuma sekām attiecībā uz 2019. gada 3. decembra vēstuli ir jāatgādina, ka
EUCAP Somalia
ir pienācīgi paziņojusi lēmumu izbeigt līgumu, nosūtot 2019. gada 3. decembra vēstuli, ko prasītājs saņēma tā paša gada 5. decembrī (skat. šī sprieduma 113. punktu). Tādējādi lēmums izbeigt līgumu 2019. gada 5. decembrī ir kļuvis pienācīgs, derīgs un saistošs prasītājam, un tas ir kļuvis galīgs piemērojamā uzteikuma beigās. Turklāt no Likuma par darba līgumiem 40. panta 2. punkta būtībā izriet, ka saskaņā ar Beļģijas tiesībām, ja par uzteikumu ir derīgi paziņots ar rakstveida paziņojumu, kurā minēts uzteikuma termiņš, bet šis termiņš nav pietiekams, tad uzteikums nav spēkā neesošs. Tātad līgumiskā uzteikuma neievērošana izraisa to, ka tiek piemērots vienu mēnesi ilgs uzteikuma termiņš, kas līgumiski paredzēts līguma 18.1. pantā, tā vietā, lai piemērotu vienu nedēļu ilgo likumisko uzteikumu, kas noteikts šajā vēstulē.
[..]
IV.

Secinājumi par lietu kopumā
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, pirmkārt, ir jāapmierina prasītāja iebildumi par lēmuma izbeigt līgumu paziņošanas ar 2019. gada 4. novembra vēstuli spēkā neesamību un iedarbības neesamību un par līguma 17.2. un 18.1. panta pārkāpumu. Tātad ir jāsecina, ka prasītājam ir tiesības uz atalgojumu par laikposmu no 2019. gada 26. novembra līdz 8. decembrim un uz kompensāciju par uzteikumu, pamatojoties uz to. Tādēļ prasība tiek apmierināta attiecībā uz pirmo un ceturto prasījumu un pārējā daļā tiek noraidīta. Otrkārt,
EUCAP Somalia
pretprasība, kas iesniegta pakārtoti, tiek noraidīta.
V.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā
EUCAP Somalia
nolēmums galvenokārt ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar prasītāja prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (septītā palāta)
nospriež:

1)
2019. gada 4. novembra vēstulē ietvertā uzteikuma paziņošana nav spēkā.

2)
Līguma, kas 2019. gada 21. augustā noslēgts starp
EUCAP Somalia
un JC, izbeigšana ir pienācīga, derīga un saistoša JC 2019. gada 5. decembrī, un iegūst galīgu spēku vienu mēnesi ilgā uzteikuma beigās, sākot ar 2019. gada 9. decembri, saskaņā ar šī līguma 18.1. pantu.

3)
EUCAP Somalia
izmaksā JC, pirmkārt, summu, kas atbilst viņa atalgojumam, kāds noteikts minētā līguma 12.2. pantā – izņemot līguma 15. pantā paredzēto dienas naudu – par laikposmu no 2019. gada 26. novembra līdz 8. decembrim ieskaitot, un, otrkārt, summu, kas atbilst kompensācijai par uzteikumu par vienu mēnesi un ir vienāda ar šo atalgojumu, par laikposmu no 2019. gada 9. decembra līdz 2020. gada 9. janvārim, pieskaitot šīm summām likumiskos procentus saskaņā ar Beļģijas tiesībām.

4)
Prasību pārējā daļā noraidīt.

5)
EUCAP Somalia
pretprasību noraidīt.

6)
EUCAP Somalia
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

Da Silva Passos
Truchot
Sampol Pucurull
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2022. gada 13. jūlijā.
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.
(
)	Ir ietverti tikai tie šī sprieduma punkti, kuru publicēšanu Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu.