CELEX: 62017CJ0225
Apelācija
Kopējā ārpolitika un drošības politika
Ierobežojuši pasākumi pret Irānas Islāma Republiku
Līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšana
Eiropas Savienības Vispārējās tiesas veikta iekļaušanas sarakstā atcelšana
Kritēriju iekļaušanai to personu un vienību sarakstā, kuru līdzekļi tiek iesaldēti, grozījumi
Atkārtota iekļaušana
Pierādījumi saistībā datumu pirms sākotnējās iekļaušanas sarakstā
Pirms sākotnējās iekļaušanas sarakstā zināmie fakti
Res judicata spēks
Apjoms
Tiesiskā drošība
Tiesiskās paļāvības aizsardzība
Princips ne bis in idem
Efektīva tiesību aizsardzība

Ar savu apelācijas sūdzību
Islamic Republic of Iran Shipping Lines
(turpmāk tekstā – “
IRISL
”),
Hafize Darya Shipping Lines
(
HDSL
),
Khazar Shipping Lines
,
IRISL Europe GmbH
,
Qeshm Marine Services & Engineering Co
. (iepriekš –
IRISL Marine Services un Engineering Co
.),
Irano Misr Shipping Co
.,
Safiran Payam Darya Shipping Lines
,
Marine Information Technology Development Co
. (iepriekš –
Shipping Computer Services Co
.),
Rahbaran Omid Darya Ship Management Co
. (zināma arī kā
Soroush Sarzamin Asatir
),
Hoopad Darya Shipping Agency
(iepriekš –
South Way Shipping Agency Co. Ltd
) un
Valfajr 8th Shipping Line Co
. lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2017. gada 17. februāra spriedumu Islamic Republic of Iran Shipping Lines u.c./Padome (
T‑14/14 un T‑87/14
,
EU:T:2017:102
, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā noraidīja to prasījumus:
–
lietā T‑14/14: atcelt Padomes Lēmumu 2013/497/KĀDP (2013. gada 10. oktobris), ar kuru groza Lēmumu 2010/413/KĀDP, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu (
OV 2013, L 272, 46. lpp.
), un Padomes Regulu (ES) Nr. 971/2013 (2013. gada 10. oktobris), ar ko groza Regulu (ES) Nr. 267/2012 par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu (
OV 2013, L 272, 1. lpp.
), ciktāl šie akti skar apelācijas sūdzības iesniedzējas (turpmāk tekstā – “2013. gada oktobra apstrīdētie akti”),
–
lietā T‑87/14: pirmkārt, atzīt Lēmuma 2013/497 un Regulas Nr. 971/2013 nepiemērojamību, un, otrkārt, atcelt Padomes Lēmumu 2013/685/KĀDP (2013. gada 26. novembris), ar kuru groza Lēmumu 2010/413/KĀDP, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu (
OV 2013, L 316, 46. lpp.
), un Padomes Īstenošanas regulu (ES) Nr. 1203/2013 (2013. gada 26. novembris), ar kuru īsteno Regulu (ES) Nr. 267/2012, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu (
OV 2013, L 316, 1. lpp.
), ciktāl šie akti skar apelācijas sūdzības iesniedzējas (turpmāk tekstā – “2013. gada novembra apstrīdētie akti”).
Tiesvedības priekšvēsture
2006. gada 23. decembrī Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padome (turpmāk tekstā – “Drošības padome”) pieņēma Rezolūciju 1737 (2006), ar ko atbilstoši tās 7. punktam tika aizliegts Irānas Islāma Republikai eksportēt preces un tehnoloģijas, kas saistītas ar tās darbībām, kuras rada kodolieroču izplatīšanas vai kodolieroču piegādes sistēmu izstrādes risku.
2007. gada 24. martā Drošības padome pieņēma Rezolūciju 1747 (2007), kuras 5. punktā ir aizliegts Irānas Islāma Republikai tieši vai netieši no tās teritorijas gan ar tās pilsoņu starpniecību, gan arī izmantojot kuģus, kuri kuģo ar tās karogu, vai arī lidaparātus, piegādāt, pārdot vai nodot jebkurus ieročus un ar tiem saistītos materiālus.
Drošības padome 2010. gada 9. jūnijā pieņēma Rezolūciju 1929 (2010), ar ko tika paplašināta to ierobežojošo pasākumu darbības joma, kuri noteikti tās iepriekšējās rezolūcijās un ieviesti papildu ierobežojošie pasākumi pret Irānas Islāma Republiku.
Eiropadome 2010. gada 17. jūnijā atzinīgi novērtēja Rezolūcijas 1929 (2010) pieņemšanu un aicināja Eiropas Savienības Padomi veikt pasākumus šajā rezolūcijā noteikto pasākumu īstenošanai, kā arī papildu pasākumus, lai sekmētu to, ka sarunās kliedē visas arvien vēl pastāvošās bažas saistībā ar aizdomīgu tehnoloģiju izstrādi no Irānas Islāma Republikas puses, ar ko tā atbalsta savu kodolprogrammu un raķešu programmu (turpmāk tekstā – “2010. gada 17. jūnija deklarācija”). Šiem pasākumiem tostarp bija jāattiecas uz tirdzniecības nozari, finanšu nozari, transporta nozari, tai skaitā
IRISL
un tās meitasuzņēmumiem, un svarīgākajiem naftas un gāzes rūpniecības sektoriem. Bija paredzēts arī attiecināt līdzekļu iesaldēšanu it īpaši uz Islāma revolucionāro gvardu korpusa [
IRGC
] dalībniekiem.
2010. gada 26. jūlijā tika pieņemts Padomes Lēmums 2010/413/KĀDP, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu un atceļ Kopējo nostāju 2007/140/KĀDP (
OV 2010, L 195, 39. lpp.
, un labojums
OV 2010, L 197, 19. lpp.
), kura 4., 5., 7. un 8. apsvērumā ir noteikts:
“(4)
[Drošības padome] 2010. gada 9. jūnijā pieņēma [Rezolūciju] 1929 (2010) [..].
(5)
Eiropadome 2010. gada 17. jūnijā [..] aicināja Padomi pieņemt pasākumus [Drošības padomes Rezolūcijā] 1929 (2010) noteikto pasākumu īstenošanai, kā arī papildu pasākumus [..].
[..]
(7)
Ar [Rezolūciju] 1929 (2010) finansiāli un ceļošanas ierobežojumi, kas noteikti [Rezolūcijā] 1737 (2006), ir attiecināti uz papildu personām un struktūrām, tostarp uz personām un struktūrām, kas pieder
IRGC
, kā arī [
IRISL
] struktūrām.
(8)
Atbilstīgi Eiropadomes [2010. gada 17. jūnija] deklarācijai ierobežojumi – ieceļošanas aizliegums un līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšana – būtu jāattiecina uz jaunām personām un struktūrām papildus tām, kuras sarakstā jau ir iekļāvušas Drošības padome [..].”
Šī lēmuma 20. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir noteikts pienākums iesaldēt visus to “[..] personu un struktūru, kuras ir iesaistītas vai tieši saistītas ar atbalsta sniegšanu Irānas aizdomīgu kodoldarbību izplatīšanā vai kodolieroču piegādes sistēmas izstrādē, [..] vai personu, kuras ir palīdzējušas norādītajām personām vai struktūrām izvairīties vai pārkāpt ANO DPR 1737 (2006), ANO DPR 1747 (2007), ANO DPR 1803 (2008) un ANO DPR 1929 (2010) vai šā lēmuma noteikumus, kā arī citu [..]
IRISL
augstāko amatpersonu un struktūru un struktūru, kuras ir [tās] īpašumā, kontrolē vai kuras darbojas [tās] vārdā, kā uzskaitīts II pielikumā”, līdzekļus un saimnieciskos resursus.
Apelācijas sūdzības iesniedzēju vārdi tika iekļauti minētā lēmuma II pielikumā, attiecībā uz
IRISL
it īpaši pamatojot, ka tā “ir bij[usi] iesaistīt[a] ar militārām vajadzībām saistītu kravu pārvadāšanā, tostarp aizliegtu kravu pārvadāšanā no Irānas. Trīs šādi gadījumi ir saistīti ar nepārprotamiem pārkāpumiem, par ko tika ziņots [..] Drošības padomes Irānas sankciju komitejai [..]”, un attiecībā uz pārējām apelācijas sūdzības iesniedzējām, ka tās atradās
IRISL
turējumā vai kontrolē vai ka tās darbojās tās vārdā.
2010. gada 26. jūlijā ar Padomes Īstenošanas Regulu (ES) Nr. 668/2010, ar ko īsteno 7. panta 2. punktu Regulā (EK) Nr. 423/2007 par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu (
OV 2010, L 195, 25. lpp.
), ar būtībā identisku pamatojumu, kā minēts iepriekšējā punktā, apelācijas sūdzības iesniedzēju nosaukumi tika iekļauti sarakstā, kas ir ietverts V pielikumā Padomes Regulai (EK) Nr. 423/2007 (2007. gada 19. aprīlis) par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu (
OV 2007, L 103, 1. lpp.
).
Padomes Regulas (ES) Nr. 961/2010 (2010. gada 25. oktobris), ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu un atceļ Regulu (EK) Nr. 423/2007 (
OV 2010, L 281, 1. lpp.
), 16. panta 2. punkta d) apakšpunktā tika noteikta to līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšana, kas pieder tās VIII pielikumā uzskaitītajām personām, vienībām vai struktūrām, kuras atzītas par “juridiskām personām, vienībām vai struktūrām, kas pieder [
IRISL
] vai ko tas kontrolē”. Šis kritērijs būtībā tika pārņemts Padomes Regulas (ES) Nr. 267/2012 (2012. gada 23. marts) par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu un Regulas (ES) Nr. 961/2010 atcelšanu (
OV 2012, L 88, 1. lpp.
) 23. panta 2. punkta e) apakšpunktā.
Apelācijas sūdzības iesniedzēju nosaukumi tādēļ tika saglabāti Regulas Nr. 961/2010 VIII pielikumā un Regulas Nr. 267/2012 IX pielikumā ar pamatojumu, kurš būtībā ir identisks tam, kas minēts šā sprieduma 8. punktā.
Ar 2013. gada 16. septembra spriedumu Islamic Republic of Iran Shipping Lines u.c./Padome (
T‑489/10
,
EU:T:2013:453
, turpmāk tekstā – “2013. gada 16. septembra spriedums”) Vispārējā tiesa atcēla, ciktāl tie attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzējām, Lēmuma 2010/413 II pielikumu, Īstenošanas regulas Nr. 668/2010 pielikumu, Regulas Nr. 961/2010 VIII pielikumu un Regulas Nr. 267/2012 IX pielikumu, argumentējot, ka Padome nav pietiekami pamatojusi savu apgalvojumu, ka
IRISL
ir palīdzējusi sarakstā iekļautai personai vai vienībai pārkāpt kādu no Drošības padomes rezolūcijām, nedz pierādījusi, ka, trīs reizes transportējot militāro aprīkojumu, pārkāpjot ieroču embargo, tā būtu sniegusi atbalstu kodolieroču izplatīšanā.
2013. gada 10. oktobrī Padome pieņēma Lēmumu 2013/497. Atbilstoši šī lēmuma 2. apsvērumam būtu jāpielāgo norādīšanas kritēriji saistībā ar līdzekļu iesaldēšanu, kas attiecas uz personām un vienībām, kuras palīdzējušas norādītajām personām vai vienībām izvairīties vai pārkāpt attiecīgās Drošības padomes rezolūcijas vai Lēmumu 2010/413, lai ietvertu personas un vienības, kuras pašas izvairījušās no minētajiem noteikumiem vai pārkāpušas tos.
Ar šo lēmumu Lēmuma 2010/413 20. panta 1. punkta b) apakšpunkts tika grozīts šādi:
“citas [..] personas un vienības, kuras ir iesaistītas vai tieši saistītas ar Irānas aizdomīgu kodoldarbību izplatīšanu, [..] vai personas, kuras ir izvairījušās vai pārkāpušas, vai palīdzējušas norādītajām personām vai vienībām izvairīties vai pārkāpt [Drošības padomes] [rezolūciju] 1737 (2006), 1747 (2007), 1803 (2008) un 1929 (2010) noteikumus vai šā lēmuma noteikumus, kā arī citas [..]
IRISL
amatpersonas un vienības, kuras ir [tās] īpašumā vai kontrolē, vai personas un vienības, kas darbojas [tās] vārdā, vai personas un vienības, kas sniedz apdrošināšanas vai citus būtiskus pakalpojumus [..]
IRISL
, vai vienībām, kas ir [tās] īpašumā vai kontrolē, vai darbojas [tās] vārdā, kā uzskaitīts II pielikumā”.
2013. gada 10. oktobrī Padome pieņēma arī Regulu Nr. 971/2013, lai nodrošinātu Lēmuma 2013/497 īstenošanu Eiropas Savienībā, ar kuru šādi tika grozīts Regulas Nr. 267/2012 23. panta 2. punkta b) un e) apakšpunktu formulējums:
“[..] Šīs regulas IX pielikumā iekļauj fiziskas un juridiskas personas, vienības un struktūras, kas [..] ir apzinātas kā tādas, kas:
[..]
b)
būdamas fiziskas vai juridiskas personas, vienības vai struktūras, ir apgājušas vai pārkāpušas, vai palīdzējušas sarakstā iekļautai personai, vienībai vai struktūrai apiet vai pārkāpt šīs regulas noteikumus, Padomes Lēmumu [2010/413] vai [Drošības padomes] [rezolūcijas] 1737 (2006), 1747 (2007), 1803 (2008) un 1929 (2010);
[..]
e)
ir juridiska persona, vienība vai struktūra, kas pieder [
IRISL
] vai atrodas tā kontrolē, vai arī fiziska vai juridiska persona, vienība vai struktūra, kas rīkojas to vārdā, vai fiziska vai juridiska persona, vienība vai struktūra kas sniedz apdrošināšanas pakalpojumus vai citus būtiskus pakalpojumus
IRISL
vai vienībām, kuras ir tā īpašumā vai kontrolē, vai rīkojas tā vārdā.”
Ar 2013. gada novembra apstrīdētajiem aktiem Padome atkārtoti iekļāva apelācijas sūdzības iesniedzēju nosaukumus, pirmkārt, to personu un vienību sarakstā, kuru līdzekļi tiek iesaldēti, kas ir ietverts Lēmuma 2010/413 II pielikumā, un, otrkārt, sarakstā, kas iekļauts Regulas Nr. 267/2012 IX pielikumā (turpmāk tekstā – “strīdīgie saraksti”).
Pamatojums
IRISL
iekļaušanai minētajos sarakstos bija identisks un formulēts šādi:
“IRISL
ir bijusi iesaistīta ar ieročiem saistītu materiālu nosūtīšanā no Irānas, pārkāpjot [Drošības padomes] rezolūcij[as] 1747 (2007) 5. [punktu]. Par trīs nepārprotamiem pārkāpumiem 2009. gadā tika ziņots [Drošības padomes] Irānas sankciju komitejai.”
Pārējo apelācijas sūdzības iesniedzēju nosaukumi tika atkārtoti ietverti strīdīgajos sarakstos, attiecībā uz
HDSL
,
Safiran Payam Darya Shipping Lines
un
Hoopad Darya Shipping Agency
pamatojumā norādot, ka tās “darboj[ās] [..]
IRISL
vārdā”, attiecībā uz
Khazar Shipping Lines
,
IRISL Europe
un
Valfajr 8th Shipping Line
norādot, ka tās “pieder
IRISL
”, attiecībā uz
Qeshm Marine Services & Engineering
un
Marine Information Technology Development
norādot, ka tās bija “
IRISL
kontrolē”, attiecībā uz
Irano Misr Shipping
norādot, ka tā “sniedz[a] būtiskus pakalpojumus
IRISL
”, un attiecībā uz
Rahbaran Omid Darya Ship Management
norādot, ka tā “rīkoj[ās] [..]
IRISL
vārdā un sniedz[a] tai būtiskus pakalpojumus”.
2015. gada 18. oktobrī, lai īstenotu 2015. gada 14. jūlijā ar Irānas Islāma Republiku noslēgto Kopīgo visaptverošo rīcības plānu par Irānas kodoljautājumu, Padome pieņēma, pirmkārt, Lēmumu (KĀDP) 2015/1863, ar kuru groza Lēmumu 2010/413/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu (
OV 2015, L 274, 174. lpp.
), ar ko attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējām tika apturēti Lēmumā 2013/685 paredzētie ierobežojošie pasākumi, kā arī, otrkārt, Īstenošanas regulu (ES) 2015/1862, ar ko īsteno Regulu Nr. 267/2012 (
OV 2015, L 274, 161. lpp.
), ar kuru to nosaukumi tika svītroti no šīs pēdējās minētās regulas IX pielikumā ietvertā saraksta.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumiem, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti 2014. gada 6. janvārī un 7. februārī, apelācijas sūdzības iesniedzējas cēla prasību lietā T‑14/14, lūdzot atcelt 2013. gada oktobra apstrīdētos aktus, un lietā T‑87/14, lūdzot, pirmkārt, atcelt 2013. gada novembra apstrīdētos aktus, un, otrkārt, lūdzot 2013. gada oktobra apstrīdētos aktus atzīt par nepiemērojamiem saskaņā ar LESD 277. pantu. Vispārējā tiesa apvienoja abas šīs lietas mutvārdu procesam un sprieduma taisīšanai.
Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa, noraidījusi prasību lietā T‑14/14, lēma par prasību lietā T‑87/14. Pārsūdzētā sprieduma 53.–105. punktā tā vispirms noraidīja visus apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītos pamatus saistībā ar iebildi par prettiesiskumu, kas bija vērsta pret 2013. gada oktobra apstrīdētajiem aktiem. Šie pamati bija saistīti, pirmais, ar juridiskā pamata trūkumu, otrais – ar viņu tiesiskās paļāvības pārkāpumu, kā arī tiesiskās drošības,
ne bis in idem
un
res judicata
principu pārkāpumu, trešais – ar pilnvaru nepareizu izmantošanu, ceturtais – ar tiesību uz aizstāvību pārkāpumu un piektais – par viņu pamattiesību pārkāpumu, tostarp tiesību uz īpašumu un viņu reputācijas ievērošanas pārkāpumu.
Pārsūdzētā sprieduma 106.–211. punktā Vispārējā tiesa turpinājumā noraidīja visus apelācijas sūdzības iesniedzēju pamatus, kas bija izvirzīti to prasības atcelt 2013. gada novembra apstrīdētos aktus pamatojumam. Šie pamati bija saistīti: pirmais – ar juridiskā pamata neesamību, otrais – ar Padomes pieļautām acīmredzamām kļūdām vērtējumā, trešais – ar tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, ceturtais – ar tiesiskās paļāvības aizsardzības, tiesiskās drošības,
res judicata
,
ne bis in idem
un nediskriminācijas principu pārkāpumu un piektais – ar viņu pamattiesību, tostarp tiesību uz īpašumu pārkāpumu un tiesību uz reputācijas ievērošanu pārkāpumu, un samērīguma principa pārkāpumu.
Tādējādi Vispārējā tiesa pilnībā noraidīja prasības lietās T‑14/14 un T‑87/14.
Lietas dalībnieku prasījumi Tiesai
Apelācijas sūdzību iesniedzēju prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
apmierināt tās Vispārējā tiesā izvirzītos prasījumus un
–
piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus apelācijas tiesvedībā un tiesvedībā pirmajā instancē.
Padome lūdz Tiesu:
–
apelācijas sūdzību noraidīt kā nepieņemamu vai kā nepamatotu;
–
pakārtoti, ja Tiesa nolemtu atcelt pārsūdzēto spriedumu un pati pieņemt galīgo nolēmumu – noraidīt prasību par tiesību aktu atcelšanu, kā arī lūgumu par nepiemērojamības konstatēšanu, un
–
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saistībā ar apelāciju.
Eiropas Komisija lūdz Tiesu:
–
apelācijas sūdzību noraidīt kā nepieņemamu vai kā nepamatotu un
–
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā instancē.
Par apelācijas sūdzību
Par apelācijas sūdzības pieņemamību
Lietas dalībnieču argumenti
Padome norāda, ka apelācijas sūdzība ir nepieņemama, pamatojoties uz to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējām nav intereses lietas risinājumā, jo ar Lēmumu 2015/1863 un Īstenošanas regulu 2015/1862 ierobežojošie pasākumi pret tām ir atcelti, kā arī ar lēmumu tās atkārtoti iekļaut strīdīgajos sarakstos ar 2013. gada novembra apstrīdētajiem aktiem to reputācijai kaitējums nav nodarīts. Konkrēti, šīs atkārtotās iekļaušanas sarakstos pamatojums bija saistīts ar Drošības padomes Sankciju komitejas ziņojumu par 2009. gadu.
Komisija piebilst, ka apelācijas sūdzība būtu jāatzīst par nepieņemamu, jo apelācijas sūdzības iesniedzējas faktiski prasa, lai Tiesa atkārtoti izskatītu Vispārējās tiesas izskatīto lietu. Šajā ziņā tā apgalvo, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas lielā mērā tikai atkārto tos pamatus un argumentus, ko tās bija izvirzījušas Vispārējā tiesā, neaprobežojoties vienīgi ar tiesību jautājumiem, jo īpaši saistībā ar sesto pamatu.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka apelācijas sūdzība ir pieņemama. Tās, pirmkārt, norāda, ka tām ir interese celt prasību, lai atzītu tām piemēroto ierobežojošo pasākumu prettiesiskumu
ab initio
, atjaunotu to reputāciju, ko Savienība pati ir aizskārusi, un vajadzības gadījumā panāktu zaudējumu atlīdzināšanu. Tās apgalvo, otrkārt, ka Vispārējās tiesas pieļautās kļūdas tiesību piemērošanā, kuru dēļ pārsūdzētais spriedums būtu jāatceļ, skaidri izriet no apelācijas sūdzības.
Tiesas vērtējums
Pirmkārt, runājot par interesi celt prasību ir jānorāda, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai apelācijas sūdzības iesniedzējam ir interese iesniegt apelācijas sūdzību, ja apelācijas rezultāts var radīt labumu lietas dalībniekam, kas to ir iesniedzis (spriedums, 2011. gada 21. decembris, Francija/People’s Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
,
43.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tiesa ir nospriedusi, ka personai vai vienībai, kuras nosaukums ir iekļauts to personu un vienību sarakstā, kuru aktīvi ir iesaldēti, ir atzīstama vismaz morāla interese panākt šīs iekļaušanas atcelšanu, lai Savienības tiesa atzītu, ka tā nekad nav bijusi jāiekļauj šajā sarakstā, ņemot vērā sekas tās reputācijai, tostarp pēc tam, kad tās nosaukums ir svītrots no minētā saraksta vai tās aktīvu iesaldēšana ir tikusi apturēta (spriedumi, 2018. gada 29. novembris, National Iranian Tanker Company/Padome,
C‑600/16 P
,
EU:C:2018:966
,
33.
punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2018. gada 29. novembris, Bank Tejarat/Padome,
C‑248/17 P
,
EU:C:2018:967
,
29.
punkts).
No tā izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzējām ir vismaz morāla interese prasīt atcelt pārsūdzēto spriedumu, lai atceltu to atkārtoto iekļaušanu strīdīgajos sarakstos, pat ja, pirmkārt, to aktīvu iesaldēšana, kas izriet no šīs atkārtotās iekļaušanas sarakstā, kurš ietverts Lēmuma 2010/413 II pielikumā, ir tikusi apturēta un, otrkārt, to nosaukumi ir tikuši svītroti no Regulas Nr. 267/2012 IX pielikumā ietvertā saraksta atbilstoši attiecīgi Lēmumam 2015/1863 un Īstenošanas regulai 2015/1862. Turklāt tas vien, ka šāda iekļaušana sarakstos ir balstīta uz tādas starptautiskas iestādes kā Drošības padome publisku ziņojumu, nav pamats apšaubīt attiecīgās personas vai vienības katrā ziņā morālo interesi lūgt atcelt Savienības tiesību aktu, kas pats par sevi varētu radīt kaitējumu tās reputācijai vai pasliktināt jau pastāvošu kaitējumu.
Līdz ar to Padomes izvirzīto iebildumu par nepieņemamību nevar atbalstīt.
Otrkārt, attiecībā uz to, ka Komisija apgalvo, ka apelācijas sūdzība ir nepieņemama, jo apelācijas sūdzības iesniedzējas lūdz tikai vēlreiz izskatīt Vispārējā tiesā jau izvirzītos pamatus un argumentus, ir jāatgādina, ka, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd Savienības tiesību interpretāciju vai piemērošanu Vispārējā tiesā, tad pirmajā instancē izskatītos tiesību jautājumus var no jauna izskatīt apelācijas tiesvedībā. Proti, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs nevarētu pamatot savu apelācijas sūdzību ar Vispārējā tiesā jau izvirzītajiem pamatiem un argumentiem, tad zustu daļa no apelācijas tiesvedības jēgas (spriedumi, 2017. gada 19. janvāris, Komisija/Total un Elf Aquitaine,
C‑351/15 P
,
EU:C:2017:27
,
31.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra, un 2017. gada 17. maijs, Portugāle/Komisija,
C‑337/16 P
,
EU:C:2017:381
,
20.
punkts).
Šajā lietā apelācijas sūdzībā kopumā ir pietiekami precīzi norādīti kritizētie pārsūdzētā sprieduma punkti un iemesli, kādēļ apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka tajos ir pieļautas kļūdas tiesību piemērošanā, un ne tikai atkārtoti vai reproducēti argumenti, kā to apgalvo Komisija, kas tādējādi Tiesai ļauj veikt tiesiskuma pārbaudi.
Šādos apstākļos Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida, jo tā ir vērsta pret apelācijas sūdzību kopumā.
Līdz ar to šis konstatējums nekādā veidā neietekmē konkrētu pamatu pieņemamību, tos aplūkojot atsevišķi (spriedumi, 2016. gada 14. jūnijs, Marchiani/Parlaments
C‑566/14 P
,
EU:C:2016:437
,
34.
punkts, un 2017. gada 4. maijs, RFA International/Komisija,
C‑239/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2017:337
,
20.
punkts).
Par lietas būtību
Apelācijas sūdzības iesniedzējas sūdzības atbalstam ir izvirzījušas deviņus pamatus.
Pirmie pieci pamati attiecas uz Vispārējās tiesas pieļautajām kļūdām tiesību piemērošanā, pārbaudot pamatus saistībā ar iebildi par prettiesiskumu, kas ir izvirzīta lietā T‑87/14 un vērsta pret 2013. gada oktobra apstrīdētajiem aktiem, ar kuriem Padome grozīja kritērijus iekļaušanai to personu un vienību sarakstā, kuru līdzekļi tiek iesaldēti.
Pēdējie četri apelācijas sūdzības pamati ir vērsti uz to, lai apšaubītu Vispārējās tiesas veikto pārbaudi par šajā pašā lietā izvirzītajiem pamatiem par 2013. gada novembra apstrīdēto aktu atcelšanu, ar kuriem Padome atkārtoti iekļāva apelācijas sūdzības iesniedzēju nosaukumus strīdīgajos sarakstos, pamatojoties uz, pirmkārt, attiecībā uz
IRISL
– Lēmuma 2010/413, kas grozīts ar Lēmumu 2013/497, 20. panta 1. punkta b) apakšpunktā un Regulas Nr. 267/2012, kas grozīta ar Regulu Nr. 971/2013, 23. panta 2. punkta b) apakšpunktā noteikto iekļaušanas sarakstā kritēriju (turpmāk tekstā – “kritērijs par Rezolūcijas 1747 (2007) pārkāpumu”), un, otrkārt, attiecībā uz pārējām apelācijas sūdzības iesniedzējām – Lēmuma 2010/413, kas grozīts ar Lēmumu 2013/497, 20. panta 1. punkta b) apakšpunktā un Regulas Nr. 267/2012, kas grozīta ar Regulu Nr. 971/2013, 23. panta 2. punkta e) apakšpunktā noteikto iekļaušanas sarakstā kritēriju (turpmāk tekstā – “kritērijs par saistību ar
IRISL
”).
Kā pirmie ir jāpārbauda otrais un astotais pamats kopā ar pirmā un sestā pamata trešajām daļām, kas attiecas uz kļūdām tiesību piemērošanā saistībā ar 2013. gada 16. septembra sprieduma sekām; kā otrā ir jāpārbauda pirmā pamata otrā daļa, kas saistīta ar to, ka nav sniegta atbilde uz argumentu, ka Padome nebija sniegusi objektīvu pamatojumu un attaisnojumu tam, ka ar 2013. gada oktobra apstrīdētajiem aktiem tika grozīti kritēriji personu un vienību, kuru līdzekļi tika iesaldēti, iekļaušanai sarakstos; kā trešie ir jāpārbauda ceturtais un septītais pamats, kas saistīti ar tiesību uz aizstāvību pārkāpumu; kā ceturtie ir jāpārbauda trešais, piektais un devītais pamats kopā ar pirmā pamata pirmo daļu un sestā pamata otro daļu, kas saistīti ar samērīguma principa un pamattiesību pārkāpumu, kā arī kļūdu tiesību piemērošanā, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, atzīdama, ka Padome nebija nepareizi izmantojusi pilnvaras, un kā pēdējā ir jāpārbauda sestā pamata pirmā daļa, kas saistīta ar Vispārējās tiesas pieļautu kļūdu tiesību piemērošanā, jo tā neesot konstatējusi, ka Padome bija pieļāvusi vairākas acīmredzamas kļūdas vērtējumā.
Par otro un astoto apelācijas sūdzības pamatu, kā arī pirmā un sestā pamata trešajām daļām
–
Lietas dalībnieču argumenti
Ar savu otro un astoto pamatu, pirmā un sestā pamata trešajām daļām apelācijas sūdzības iesniedzējas būtībā norāda, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini uzskatījusi, ka pēc 2013. gada 16. septembra sprieduma, kas ir ieguvis
res judicata
spēku, Padome varēja pieņemt 2013. gada oktobra un 2013. gada novembra apstrīdētos aktus, nepārkāpjot
res judicata
principu, tiesiskās paļāvības aizsardzības, tiesiskās drošības,
ne bis in idem
principus un tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kas nostiprinātas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantā. Vienīgais 2013. gada oktobra apstrīdēto tiesību aktu pamatojums būtu šī sprieduma apiešana.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka šiem principiem bija pretrunā tas, ka Padome pārformulēja sarakstā iekļaušanas kritērijus, lai tās atkārtoti iekļautu strīdīgajos sarakstos, jo nebija jaunu faktu vai jaunu pierādījumu, un ka 2013. gada 16. septembra spriedumā bija konstatēts, ka nepastāv saikne starp ieroču nodošanas aizliegumu, kas paredzēts Rezolūcijas (2007) 1747 5. punktā, un kodolieroču izplatīšanu, un tika noraidīts iekļaušanas sarakstos kritērijs attiecībā uz vienībām, kas ir saistītas ar
IRISL
. Tomēr
IRISL
nosaukuma atkārtota iekļaušana strīdīgajos sarakstos tika pamatota ar tiem pašiem apgalvojumiem par iespējamiem Rezolūcijas 1747 (2007) pārkāpumiem 2009. gadā, kuri bija pamatā tās nosaukuma sākotnējai iekļaušanai sarakstā, kas tika atcelta ar 2013. gada 16. septembra spriedumu. Vispārējā tiesa esot tikai norādījusi, ka šie fakti ir pietiekami neseni.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas piebilst, ka iespēja personas vai vienības atkārtoti iekļaut to personu un vienību sarakstā, kuru līdzekļi tiek iesaldēti, pēc sākotnējās iekļaušanas sarakstā atcelšanas nedod Padomei absolūtas un neierobežotas pilnvaras atkārtoti iekļaut tās strīdīgajos sarakstos, pamatojoties uz tiem pašiem, citādi aprakstītiem faktiem. Pārsūdzētā sprieduma 186.–189. punkts tādējādi esot kļūdaini. Jebkāda cita interpretācija padarītu strīdu “mūžīgu” un laupītu jēgu tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību.
Padome, kuru atbalsta Komisija, apstrīd apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentus.
–
Tiesas vērtējums
Vispirms, kā pārsūdzētā sprieduma 183. punktā pareizi atgādinājusi Vispārējā tiesa, Savienības tiesu pasludinātiem atceļošiem spriedumiem, tiklīdz tie ir kļuvuši par galīgiem, ir
res judicata
spēks. Tas ietver ne tikai atceļošā tiesas sprieduma rezolutīvo daļu, bet arī motīvus, kuri veido rezolutīvās daļas nepieciešamo pamatojumu un tāpēc nav no tās atdalāmi (spriedumi, 2018. gada 29. novembris, National Iranian Tanker Company/Padome,
C‑600/16 P
,
EU:C:2018:966
,
42.
punkts, kā arī 2018. gada 29. novembris, Bank Tejarat/Padome,
C‑248/17 P
,
EU:C:2018:967
,
70.
punkts).
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru
res judicata
attiecas tikai uz faktu un tiesību jautājumiem, kas faktiski vai obligāti tikuši izskatīti attiecīgajā tiesas nolēmumā (spriedumi, 2011. gada 29. marts, ThyssenKrupp Nirosta/Komisija,
C‑352/09 P
,
EU:C:2011:191
,
123.
punkts, kā arī 2017. gada 13. septembris, Pappalardo u.c./Komisija,
C‑350/16 P
,
EU:C:2017:672
,
37.
punkts), kā tas izriet arī no pārsūdzētā sprieduma 184. punkta.
Šajā lietā, kā Vispārējā tiesa to pamatoti ir konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 185. punktā, ir jānorāda, ka 2013. gada 16. septembra spriedumā Vispārējā tiesa atcēla
IRISL
sākotnējo iekļaušanu sarakstā, norādot, pirmkārt, minētā sprieduma 38. un 39. punktā, ka šīs iekļaušanas pamatojums saistībā ar palīdzību personai vai vienībai pārkāpt Drošības padomes rezolūcijas bija nepietiekams un, otrkārt, minētā sprieduma 58. un 66. punktā, ka Padome nav pierādījusi, ka, trīs reizes transportējot militāro aprīkojumu pretrunā aizliegumam, kas noteikts Rezolūcijas (2007) 1747 5. punktā,
IRISL
ir sniegusi atbalstu kodolieroču izplatīšanai. To darot, Vispārējā tiesa tomēr neapšaubīja šo trīs gadījumu esamību, nedz ar tiem saistītos pierādījumus.
Savukārt, kā pamatoti izriet arī no pārsūdzētā sprieduma 80., 186. un 187. punkta, Vispārējā tiesa 2013. gada 16. septembra spriedumā nebija lēmusi nedz par iekļaušanas sarakstā kritērijiem, ar kuriem bija pamatota
IRISL
sākotnējā iekļaušana sarakstā un kuri bija saistīti ar atbalstu kodolieroču izplatīšanai un palīdzību personai vai vienībai pārkāpt Drošības padomes rezolūcijas, nedz arī izskatījusi varbūtību par to, vai
IRISL
iekļaušana sarakstā bija pamatota ar kritēriju par Rezolūcijas 1747 (2007) pārkāpumu.
Attiecībā uz pārējām apelācijas sūdzības iesniedzējām, izņemot
IRISL
, no pārsūdzētā sprieduma 188. punkta pamatoti izriet, ka 2013. gada 16. septembra spriedumā Vispārējā tiesa tikai nosprieda, ka apstāklis, ka tās pieder
IRISL
vai atrodas tās kontrolē vai ka tās darbojas
IRISL
vārdā, neattaisno ierobežojošu pasākumu noteikšanu vai paturēšanu spēkā pret apelācijas sūdzības iesniedzējām, jo
IRISL
pati nav pamatoti iekļauta to personu un vienību sarakstos, kuru līdzekļi ir iesaldēti, un tā neizskatīja kritēriju, pamatojoties uz kuriem bija balstīta to iekļaušana sarakstā, likumību, nedz arī šo vienību atbilstību minētajiem kritērijiem.
Tomēr, kā to secinājumu 106. punktā ir norādījusi ģenerāladvokāte, no Vispārējās tiesas konstatējumiem 2013. gada 16. septembra spriedumā, kuri atgādināti šī sprieduma 48.–50. punktā un kuriem atbilstoši judikatūrai, kas minēta šī sprieduma 46. un 47. punktā, ir
res judicata
spēks, neizriet, ka Padome saistībā ar 2013. gada 16. septembra sprieduma izpildes nolūkā veiktajiem pasākumiem nevarēja izlemt saglabāt pašreizējos kritērijus, kas ir pamatā apelācijas sūdzības iesniedzēju iekļaušanai sarakstā, nedz tos pielāgot, īstenojot savu likumdevēja funkciju, lai turpinātu uzlabot tās rīcībā esošos tiesiskos līdzekļus šim nolūkam, jo mērķis bija izdarīt spiedienu uz Irānas Islāma Republiku, lai to stimulētu izbeigt savas kodolieroču programmas īstenošanu.
Šajā ziņā, kā to Vispārējā tiesa pamatoti norādījusi pārsūdzētā sprieduma 186. punktā, ir jāatzīst, ka
IRISL
nosaukuma atkārtota iekļaušana strīdīgajos sarakstos ir balstīta uz kritēriju, kas atšķiras no tiem, uz kuru pamata tā tika iekļauta saskaņā ar lēmumiem, kas tika atcelti ar 2013. gada 16. septembra spriedumu, un līdz ar to uz citu tiesisko pamatu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 29. novembris, Bank Tejarat/Padome,
C‑248/17 P
,
EU:C:2018:967
,
74.
punkts).
Turklāt jāprecizē, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka prettiesiskums, kas ietekmē tiesību aktu, ar kuru persona vai vienība ir iekļauta to personu un vienību sarakstā, kuru līdzekļi tiek iesaldēti, jo Padomes sniegtie pierādījumi nav pietiekami, lai pamatotu to faktisko pamatu, neliedza šai iestādei pēc attiecīgās personas vai vienības situācijas pārskatīšanas pieņemt jaunus ierobežojošus pasākumus, pamatojoties uz jau esošiem vai pieejamiem faktiskiem apstākļiem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 29. novembris, National Iranian Tanker Company/Padome,
C‑600/16 P
,
EU:C:2018:966
,
45.
un
56.
punkts, kā arī 2018. gada 29. novembris, Bank Tejarat/Padome,
C‑248/17 P
,
EU:C:2018:967
,
73.
un
82.
punkts).
Tomēr pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējas,
IRISL
atkārtota iekļaušana strīdīgajos sarakstos, pamatojoties uz kritēriju, kas atšķiras no tiem, uz kuru pamata tā bija iekļauta sarakstos līdz 2013. gada 16. septembra sprieduma pasludināšanai, kā tas izriet no pārsūdzētā sprieduma 132. un 186. punkta, pati par sevi ir jauns fakts attiecībā uz pārējo apelācijas sūdzības iesniedzēju stāvokli.
Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 90. un 189. punktā atzīdama, ka 2013. gada 16. septembra sprieduma
res judicata
spēks nav šķērslis 2013. gada oktobra un 2013. gada novembra apstrīdēto aktu pieņemšanai.
Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu, ka 2013. gada 16. septembra spriedumā Vispārējā tiesa bija konstatējusi, ka nepastāv saikne starp Rezolūcijas (2007) 1747 5. punktā ietverto aizliegumu un kodolieroču izplatīšanu, ir jānorāda, ka tā pamatā ir kļūdaina šī sprieduma interpretācija, jo, kā izriet no minētā sprieduma 49. punkta, Vispārējā tiesa ir tikai interpretējusi kritēriju iekļaušanai sarakstā, kas saistīts ar atbalstu kodolieroču izplatīšanai, un to piemērojusi tajā izskatāmajā lietā, it īpaši norādot, ka aizliegumi, kas minēti attiecīgi Rezolūcijas (2007) 1747 5. punktā un Rezolūcijas (2006) 1737 7. punktā, ir nošķirami un ne vienmēr visos apstākļos attiecas uz tām pašām precēm un tehnoloģijām. Turpinājumā tā pārsūdzētā sprieduma 52. punktā atzina, ka tai iesniegtie pierādījumi neietvēra elementus, kas liecinātu, ka uz precēm, kas saistītas ar attiecīgajiem trim gadījumiem, kas atgādināti šā sprieduma 48. punktā, attiecās arī Rezolūcijas (2006) 1737 7. punktā ietvertais aizliegums attiecībā uz precēm, kas saistītas ar kodolieroču izplatīšanu.
Saistībā ar tiesiskās paļāvības aizsardzības principu ir jāatgādina, kā izriet arī no pārsūdzētā sprieduma 191. punkta, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru tiesības uz to atsaukties ir jebkurai personai, kurai Savienības iestāde, sniedzot tai konkrētus solījumus, ir radījusi pamatotas cerības. Savukārt neviens nevar norādīt uz šī principa pārkāpumu, ja minēto solījumu nav bijis (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 13. septembris, Pappalardo u.c./Komisija,
C‑350/16 P
,
EU:C:2017:672
,
39.
punkts, kā arī 2018. gada 21. februāris, Kreuzmayr,
C‑628/16
,
EU:C:2018:84
,
46.
punkts).
Tomēr pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējas, 2013. gada 16. septembra spriedums nevarēja radīt tiesisko paļāvību attiecībā uz to, ka Padome pēc šī sprieduma pasludināšanas nedrīkst grozīt piemērojamos sarakstā iekļaušanas kritērijus vai, ievērojot šo spriedumu, pieņemt lēmumu par atkārtotu iekļaušanu strīdīgajos sarakstos nākotnē. Tas bija vēl mazāk iespējams tādēļ, kā izriet no apstrīdētā sprieduma 193. un 194. punkta, ka Vispārējā tiesa 2013. gada 16. septembra sprieduma 64. un 82. punktā bija norādījusi, ka Padome, rīkodamās kā likumdevējs, drīkstēja pielāgot piemērojamo tiesisko regulējumu, lai paplašinātu to gadījumu loku, kuros var noteikt ierobežojošus pasākumus, un ka tai bija divu mēnešu un desmit dienu termiņš, lai novērstu konstatētos pārkāpumus, nepieciešamības gadījumā pieņemot jaunus ierobežojošus pasākumus attiecībā pret apelācijas sūdzības iesniedzējām. Šādos apstākļos un tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējas apelācijas sūdzībā nav norādījušas nekādus precīzus papildu argumentus par to, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi tiesiskās drošības principu, šādu pārkāpumu nevar konstatēt.
Attiecībā uz
ne bis in idem
principu, kas aizsargāts ar Hartas 50. pantu, pietiek atgādināt, ka ierobežojošiem pasākumiem ir preventīvs raksturs (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 21. decembris, Afrasiabi u.c.,
C‑72/11
,
EU:C:2011:874
,
44.
punkts, kā arī 2013. gada 18. jūlijs, Komisija u.c./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P un C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
,
132.
punkts), no kā izriet, ka uz šo principu, kas attiecas uz saukšanu pie atbildības un sodīšanu par nodarījumu, par kuru persona jau ir tikusi attaisnota vai notiesāta ar galīgu spriedumu krimināllietā, nevar atsaukties, lai apstrīdētu šo pasākumu spēkā esamību.
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 90., 196. un 199. punktā atzīdama, ka Padome nav pārkāpusi tiesiskās paļāvības aizsardzības un tiesiskās drošības, kā arī
ne bis in idem
principus.
Visbeidzot apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi to tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, kas nostiprinātas Hartas 47. pantā, jo tā nav konstatējusi, ka tad, ja nav jaunu faktu vai pierādījumu, Padome nedrīkstēja grozīt kritērijus to atkārtotai iekļaušanai strīdīgajos sarakstos.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka ar šo pantu tiek nodrošināta 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta 1. punktā un 13. pantā paredzētā aizsardzība Savienības tiesībās. Hartas 47. panta pirmajā daļā ir noteikts, ka ikvienai personai, kuras tiesības un brīvības, kas garantētas Savienības tiesībās, ir tikušas pārkāptas, ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, ievērojot nosacījumus, kas paredzēti šajā pantā. Taču efektīvas tiesību aizsardzības princips nevar liegt Padomei atkārtoti iekļaut personu vai vienību to personu un vienību sarakstā, kuru līdzekļi tiek iesaldēti, izmantojot citu pamatojumu, kas nav pamatojums, uz kuru bija balstīta sākotnējā iekļaušana sarakstā, vai identisku pamatojumu, kura pamatā ir citi pierādījumu elementi. Proti, šī principa mērķis ir nodrošināt to, ka nelabvēlīgs akts var tikt apstrīdēts tiesā, nevis to, ka nevar tikt pieņemts jauns nelabvēlīgs akts, kas ir balstīts uz citu pamatojumu vai pierādījumu elementiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 29. novembris, National Iranian Tanker Company/Padome,
C‑600/16 P
,
EU:C:2018:966
,
53.
un
54.
punkts). Tālab un ņemot vērā apsvērumus, kas izklāstīti šī sprieduma 53. un 54. punktā, minētais princips neliedza pieņemt 2013. gada oktobra un 2013. gada novembra apstrīdētos aktus.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jānoraida otrais un astotais pamats, kā arī pirmā un sestā pamata trešās daļas.
Par pirmā pamata otro daļu
–
Lietas dalībnieču argumenti
Ar pirmā pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa neesot pārbaudījusi viņu izvirzīto iebildumu, ka Padome nebija norādījusi objektīvu iemeslu vai pamatojumu grozījumam, kurš ar 2013. gada oktobra apstrīdētajiem tiesību aktiem tika veikts kritērijos iekļaušanai to personu un vienību sarakstā, kuru līdzekļi tiek iesaldēti.
Padome, ko atbalsta Komisija, apgalvo, ka pirmā pamata otrā daļa nav pamatota.
–
Tiesas vērtējums
Ciktāl ar pirmā pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav atbildējusi uz viņu argumentu par to, ka sarakstā iekļaušanas kritēriji nav pienācīgi pamatoti, pietiek norādīt, ka pārsūdzētā sprieduma 65.–78. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, kāpēc šie kritēriji ir uzskatāmi par pamatotiem un samērīgiem. No tā izriet, ka Vispārējā tiesa ir atbildējusi uz šo argumentu.
Ciktāl pirmā apelācijas sūdzības pamata otrā daļa ir saprotama tādējādi, ka Vispārējā tiesa nav pēc savas ierosmes norādījusi, ka 2013. gada oktobra apstrīdētajiem aktiem, ar ko Padome grozīja kritērijus iekļaušanai to personu un vienību sarakstā, kuru līdzekļi ir iesaldēti, nav formāla pamatojuma, ir jānorāda turpmāk minētais.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 296. pantā paredzētajā pamatojumā skaidri un nepārprotami ir jābūt norādītai aktu sagatavojušās iestādes argumentācijai, lai ļautu ieinteresētajai personai uzzināt veikto pasākumu pamatojumu un kompetentajai tiesai veikt kontroli (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2012. gada 15. novembris, Al‑Aqsa/Padome un Nīderlande/Al‑Aqsa,
C‑539/10 P un C‑550/10 P
,
EU:C:2012:711
,
138.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra, un 2012. gada 15. novembris, Padome/Bamba,
C‑417/11 P
,
EU:C:2012:718
,
50.
punkts).
Tomēr šim pamatojumam ir jābūt pielāgotam attiecīgā tiesību akta būtībai un apstākļiem, kādos tas pieņemts. Prasība norādīt pamatojumu ir izvērtējama, ņemot vērā attiecīgās lietas apstākļus, it īpaši lēmuma saturu, norādīto iemeslu dabu un lēmuma adresātu vai citu ar šo lēmumu tieši un individuāli skarto personu interesi saņemt precizējumus. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu uzskaitīti visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo jautājums par to, vai akta pamatojums ir pietiekams, ir jānovērtē, ņemot vērā ne tikai tā tekstu, bet arī tā kontekstu, kā arī visu tiesisko noteikumu kopumu, kas regulē attiecīgo jomu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 15. novembris, Al‑Aqsa/Padome un Nīderlande/Al‑Aqsa,
C‑539/10 P un C‑550/10 P
,
EU:C:2012:711
,
139.
un
140.
punkts, kā arī 2016. gada 8. septembris, Iranian Offshore Engineering & Construction/Padome,
C‑459/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2016:646
,
24.
punkts).
Pirmkārt, ir jākonstatē, ka Lēmuma 2013/497 2. apsvērumā ir noteikts, ka ir jāpielāgo personu un vienību, kuru līdzekļi tiek iesaldēti, iekļaušanas sarakstā kritēriji saistībā ar iebraukšanas ierobežojumiem Savienībā un līdzekļu iesaldēšanu, kas attiecas uz personām un vienībām, kuras palīdzējušas norādītajām personām vai vienībām izvairīties vai pārkāpt attiecīgās Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padomes rezolūcijas vai Lēmumu 2010/413, lai ietvertu personas un vienības, kuras pašas izvairījušās no minētajiem noteikumiem vai pārkāpušas tos. Šī argumentācija būtībā ir pārņemta Regulas Nr. 971/2013 2. apsvērumā.
Pamatojums tam, ka Padome pieņēma kritēriju par Rezolūcijas 1747 (2007) pārkāpumu, kurš ir pamatā uz
IRISL
atkārtotai iekļaušanai strīdīgajos sarakstos, tādējādi skaidri izriet no 2013. gada oktobra apstrīdēto aktu teksta. Turklāt, kā to Vispārējā tiesa ir pamatoti norādījusi pārsūdzētā sprieduma 68. punktā, vispārējās Savienības tiesību normas, ar kurām ir paredzēta ierobežojošu pasākumu pieņemšana, ir jāinterpretē, ņemot vērā to Drošības padomes rezolūciju tekstus un mērķus, kuras ar tām tiek īstenotas (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2008. gada 3. septembris, Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija,
C‑402/05 P un C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
,
297.
punkts, kā arī 2011. gada 16. novembris, Bank Melli Iran/Padome,
C‑548/09 P
,
EU:C:2011:735
,
104.
punkts).
Otrkārt, vispirms ir jānorāda, ka Lēmuma 2013/497 1. un 3. apsvērumā ir atsauce uz Lēmumu 2010/413, ko ar to groza, kura 20. panta 1. punktā b) apakšpunktā jau bija paredzēta personu un vienību, kas pieder, ko kontrolē vai kas rīkojas
IRISL
vārdā, līdzekļu iesaldēšana.
Tāpat arī Regula Nr. 971/2013 attiecas ne tikai uz šiem lēmumiem, bet arī Regulu Nr. 267/2012, kas ar to tiek grozīta, kuras 23. panta 2. punkta e) apakšpunktā arī jau ir noteikta šādu personu un vienību līdzekļu iesaldēšana. Ar Regulu Nr. 267/2012 tika aizstāta Regula Nr. 961/2010, ar ko īsteno Lēmumu 2010/413 un kuras 16. pantā bija paredzēta tādu personu un vienību līdzekļu iesaldēšana, kas pieder
IRISL
vai ir tās kontrolē.
Turpinot, Lēmuma 2010/413 4. un 5. apsvērumā ir atsauce uz Drošības padomes Rezolūciju 1929 (2010), kā arī 2010. gada 17. jūnija deklarāciju, ar ko Eiropadome skaidri aicina Padomi veikt pasākumus Rezolūcijā 1929 (2010) noteikto pasākumu īstenošanai, kā arī “papildu pasākumus”. Šiem pasākumiem bija jāattiecas uz Irānas transporta nozari, tostarp “
IRISL
un tās meitasuzņēmumiem”.
Turklāt Lēmuma 2010/413 7. un 8. apsvērumā ir noteikts, ka ar Rezolūciju 1929 (2010) finansiālie un ceļošanas ierobežojumi, kas noteikti Rezolūcijā 1737 (2006), tiek attiecināti uz
IRISL
vienībām un ka saskaņā ar 2010. gada 17. jūnija deklarāciju līdzekļu iesaldēšana ir jāpiemēro vēl citām personām un vienībām, ko norādījusi Drošības padome, izmantojot tos pašus kritērijus. Regulā Nr. 961/2010 tāpat bija atsauce uz Lēmumu 2010/413, Rezolūciju 1929 (2010) un 2010. gada 17. jūnija deklarāciju.
Ņemot vērā iepriekš minēto, to noteikumu pamatojums, kurus Padome par
IRISL
un tās meitasuzņēmumu un, plašāk, ar to saistīto personu un vienību līdzekļu iesaldēšanu nolūkā nodrošināt ierobežojošo pasākumu efektivitāti un tādējādi izvairīties no iespējamas pasākumu apiešanas ar to starpniecību, ietvērusi Lēmumā 2010/413 un Regulā Nr. 961/2010, skaidri, saprotami un nepārprotami izriet no šo aktu teksta, ņemot vērā to vēsturisko kontekstu un visus noteikumus, kas reglamentē ierobežojošus pasākumus pret Irānas Islāma Republiku.
Šis konteksts, kā arī šo noteikumu kopums apelācijas sūdzības iesniedzējām ir labi zināmi, un tas tām ļāva saprast šo noteikumu pamatojumu un Vispārējai tiesai – veikt savu kontroli.
Šādos apstākļos ir jāsecina, ka 2013. gada oktobra apstrīdētajos aktos ir juridiski pietiekami pamatots, kādēļ tiek saglabāts kritērijs iekļaušanai sarakstā, kurā ir paredzēta tādu vienību, kas pieder
IRISL
vai ir tās kontrolē, vai rīkojas
IRISL
vārdā, līdzekļu iesaldēšana un tās attiecināšana uz vienībām, kas
IRISL
sniedz apdrošināšanas vai citus būtiskus pakalpojumus.
No iepriekš minētā izriet, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pati pēc savas ierosmes nenorādīdama uz 2013. gada oktobra apstrīdēto aktu pamatojuma neesamību.
No tā izriet, ka pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida.
Par ceturto un septīto pamatu
–
Lietas dalībnieču argumenti
Savā ceturtajā un septītajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatīdama, ka, pieņemot 2013. gada oktobra un 2013. gada novembra apstrīdētos aktus, to tiesības uz aizstāvību ir tikušas ievērotas. Pirmām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda – tā kā kritērijā par saistību ar
IRISL
ir skaidri norādīta šī vienība, tas būtu jāuzskata par kritēriju
ad hominem
, un tādēļ Padomei bija pienākums tās informēt par izmaiņām, ko tā bija iecerējusi veikt, un ļaut tām iesniegt apsvērumus. Otrām kārtām tās apgalvo, ka Padome nav ņēmusi vērā
IRISL
apsvērumus, pirms tā pieņēma lēmumu to atkārtoti iekļaut strīdīgajos sarakstos, un ka tā bija apelācijas sūdzības iesniedzējas atkārtoti iekļāvusi strīdīgajos sarakstos, neatbildot uz to apsvērumiem un tām neizsniedzot dokumentus, kas pamato šo atkārtoto iekļaušanu sarakstā.
Padome, kuru atbalsta Komisija, apstrīd ceturtā un septītā pamata pamatotību.
–
Tiesas vērtējums
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka attiecībā uz individuāliem ierobežojošiem pasākumiem tiesību uz aizstāvību un tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību ievērošana tostarp nozīmē, ka kompetentajai Savienības iestādei, lai pamatotu savu lēmumu, ir jāpaziņo attiecīgajai personai informācija, kas ir šīs iestādes rīcībā un kas ir vērsta pret šo personu (spriedums, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
121.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr šajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzējas neapstrīd, ka kritērijs par saistību ar
IRISL
, kas izriet no 2013. gada oktobra apstrīdētajiem aktiem, ir vispārpiemērojams pasākums, kā to pamatoti ir norādījusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 97. punktā, jo tajā objektīvā un abstraktā veidā ir noteikta personu un vienību kategorija, izņemot pašu
IRISL
, uz kurām var attiecināt ierobežojošos pasākumus, nedz arī, ka šis kritērijs neattiecas uz pārējām apelācijas sūdzības iesniedzējām, izņemot
IRISL
.
Ņemot vērā šos apstākļus, Padomei nebija pienākuma tās rīcībā esošo informāciju darīt zināmu apelācijas sūdzības iesniedzējām, kas nav
IRISL
, pirms tā pieņēma kritēriju attiecībā uz saikni ar
IRISL
.
Attiecībā uz
IRISL
pašu ir jākonstatē, ka šis kritērijs neļauj noteikt individuālus ierobežojošus pasākumus pret to, un tādējādi
ad hominem
raksturs, uz ko tā atsaucas saistībā ar šo kritēriju, nerada pienākumu Padomei piemērot šī sprieduma 83. punktā minēto judikatūru. Ir jānorāda, ka jebkurā gadījumā pirms 2013. gada oktobra apstrīdētajiem aktiem spēkā esošajā regulējumā jau bija paredzēts šāds
ad hominem
kritērijs, kā rezultātā tas, ka tā netika informēta par šo grozījumu, tai kaitējumu neradīja un tostarp tai – vajadzības gadījumā pēc 2013. gada 16. septembra sprieduma pasludināšanas – netika liegta iespēja sazināties ar Padomi, lai paustu savu nostāju par šī kritērija individuālo raksturu.
Šādos apstākļos ir jāatzīst, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, secinādama, ka, pieņemot minētos aktus, nav pārkāptas apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesības uz aizstāvību.
Otrkārt, attiecībā uz jautājumu par to, vai Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 173.–181. punktā konstatēdama, ka Padome, atkārtoti iekļaujot apelācijas sūdzības iesniedzējas strīdīgajos sarakstos, nav pārkāpusi to tiesības uz aizstāvību, ir jāatgādina, ka tad, ja tiek pieņemts turpmāks lēmums par personu vai vienību, kuru līdzekļi tiek iesaldēti, nosaukuma saglabāšanu to personu un organizāciju sarakstā, kuru līdzekļi ir iesaldēti, pirms tam principā ir jādara zināmi apsūdzošie pierādījumi, kā arī jāīsteno attiecīgajai personai vai vienībai paredzētā iespēja tikt uzklausītai (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 21. decembris, Francija/People’s Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
,
62.
punkts, un 2016. gada 7. aprīlis, Central Bank of Iran/Padome,
C‑266/15 P
,
EU:C:2016:208
,
32.
punkts).
Ja ir paziņota pietiekami precīza informācija, kas ļauj ieinteresētajai struktūrai efektīvi darīt zināmu savu viedokli par apsūdzības faktiem, kurus pret to izvirza Padome, tiesību uz aizstāvību ievērošanas princips neparedz Padomei pienākumu pašai pēc savas iniciatīvas dot pieeju visiem tās lietas materiālos iekļautajiem dokumentiem. Visiem ar attiecīgo pasākumu saistītajiem administratīvajiem dokumentiem, kas nav konfidenciāli, Padomei ir pienākums dot piekļuvi tikai pēc ieinteresētās personas pieprasījuma (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 16. novembris, Bank Melli Iran/Padome,
C‑548/09 P
,
EU:C:2011:735
,
92.
punkts, kā arī 2016. gada 28. jūlijs, Tomana u.c./Padome un Komisija,
C‑330/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2016:601
,
66.
punkts).
Svarīgi ir arī precizēt, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru tiesības tikt uzklausītam pirms tādu aktu pieņemšanas, ar ko tiek paturēti spēkā ierobežojoši pasākumi pret personām vai vienībām, uz kuriem šie pasākumi jau attiecas, rodas tad, ja Padome atsaukusies uz jauniem pierādījumiem pret šīm personām vai vienībām, nevis tad, ja šāds lēmums ir balstīts uz tiem pašiem iemesliem, kas bija pamatā sākotnējam tiesību aktam, ar kuru tika noteikti attiecīgie ierobežojošie pasākumi (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 21. decembris, Francija/People’s Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
,
63.
punkts, kā arī 2016. gada 28. jūlijs, Tomana u.c./Padome un Komisija,
C‑330/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2016:601
,
67.
punkts).
Šajā lietā, kā to secinājumu 190. punktā norādījusi ģenerāladvokāte, atbilstošais brīdis, lai izvērtētu to, vai Padome ir ievērojusi apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesības tikt uzklausītām, ir datums, kurā tās tika iekļautas strīdīgajos sarakstos, proti, 2013. gada 26. novembris. Tomēr, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 173.–175. punkta, Padome apelācijas sūdzības iesniedzējām darīja zināmus iemeslus plānotajai viņu atkārtotai iekļaušanai strīdīgajos sarakstos, tos ietverot 2013. gada 22. un 30. oktobra vēstulēs, un to pamatā bija vieni un tie paši fakti, kas būtībā bija identiski tiem, kas tika izmantoti 2010. gada lēmumos par sākotnējo iekļaušanu sarakstos, un tādējādi runa ir par apelācijas sūdzības iesniedzējām jau zināmiem elementiem. Turklāt no pārsūdzētā sprieduma 176.–180. punkta izriet, ka ar 2013. gada 15. vai 19. novembra vēstulēm apelācijas sūdzības iesniedzējas sniedza savus apsvērumus par šiem pierādījumiem pirms 2013. gada novembra apstrīdēto aktu pieņemšanas, un Padome uz tām atbildēja 2013. gada 27. novembrī, nosūtot tās lietas materiālos iekļautos dokumentus.
Turklāt, kā secinājumu 193. punktā ir norādījusi ģenerāladvokāte, pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvotajam Padomei pirms iecerēto ierobežojošo pasākumu noteikšanas nebija pienākuma atbildēt uz attiecīgās vienības iesniegtajiem apsvērumiem. Proti, šāda atbilde pēc ieinteresēto personu uzklausīšanas ir saistāma ar akta, ar ko šie pasākumi tiek noteikti, pamatojumu, nevis ar tiesību uz aizstāvību ievērošanu.
Šādos apstākļos ir jāsecina, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, secinādama, ka, pieņemot 2013. gada novembra apstrīdētos aktus, Padome nav pārkāpusi apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesības uz aizstāvību.
No tā izriet, ka ceturtais un septītais pamats ir jānoraida.
Pat trešo, piekto un devīto pamatu, kā arī pirmā pamata pirmo daļu un sestā pamata otro daļu
–
Lietas dalībnieču argumenti
Ar trešo, piekto un devīto pamatu, kā arī pirmā pamata pirmo daļu un sestā pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 63., 71., 74. un 76. punktā atzīdama, ka 2013. gada oktobra apstrīdētie akti bija pamatoti un samērīgi ar mērķi apkarot kodolieroču izplatīšanu Irānā, un, otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 93.–95. punktā atzīdama, ka, pieņemot šos, kā uzskata apelācijas sūdzības iesniedzējas, minētajam mērķim neatbilstošos aktus pēc 2013. gada 16. septembra sprieduma pasludināšanas, Padome nav nepareizi izmantojusi pilnvaras. Turklāt Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatīdama, ka 2013. gada oktobra un 2013. gada novembra apstrīdētie akti nepamatotā un nesamērīgā veidā neaizskar to pamattiesības, īpaši tiesības uz īpašumu un tiesības uz reputācijas aizsardzību.
Vispirms – apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka kritērijs par Rezolūcijas 1747 (2007) pārkāpumu nav atbilstošs un samērīgs ar mērķi cīnīties pret kodolieroču izplatīšanu Irānā, jo nav nekādas saiknes starp ieroču pārvadājumiem, kas aizliegti šīs rezolūcijas 5. punktā, attiecīgās vienības darbībām un kodolieroču izplatīšanu. Tas pats attiecas uz nosacījumu par saikni ar
IRISL
, jo meitasuzņēmuma iekļaušana to vienību sarakstā, kuru līdzekļi ir iesaldēti, ir pamatota tikai tad, ja mātesuzņēmums ir piedalījies kodolieroču izplatīšanā.
Turpinājumā, apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka Vispārējās tiesas argumentācijā ir pieļautas pretrunas. Apstiprinādama šo kritēriju likumību, tomēr neizskaidrojot, kā tie būtu piemēroti un samērīgi ar šo mērķi, tā pārsūdzētā sprieduma 101. un 102. punktā esot kļūdaini atzinusi, ka šie kritēriji nenozīmē, ka pastāv saikne starp apelācijas sūdzības iesniedzējām un kodolieroču izplatīšanu, nedz arī likusi Padomei pierādīt šādu saikni. Šādi rīkodamās, Vispārējā tiesa esot izmantojusi plašu šo kritēriju interpretāciju.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas piebilst, ka Vispārējā tiesa arī neesot analizējusi, kā to atkārtota iekļaušana strīdīgajos sarakstos ļautu sasniegt šo mērķi un izdarīt spiedienu uz Irānas Islāma Republiku, lai gan
IRISL
, pretēji tam, kas ir norādīts pārsūdzētajā spriedumā, nav nedz Irānas valdības īpašumā, nedz tās kontrolē. Visbeidzot tās precizē, ka, atkārtoti un konkrēti norādot uz
IRISL
, kritērijs par saikni ar
IRISL
pasaules sabiedrībai liek domāt, ka tā ir vienība, kas sniedz atbalstu kodolieroču izplatīšanai, un tas rada nopietnas sekas tās reputācijai un komercdarbībai.
Padome, kuru atbalsta Komisija, apstrīd apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentus.
–
Tiesas vērtējums
Saistībā ar trešo, piekto un devīto pamatu, kā arī pirmā pamata pirmo daļu un sestā pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzējas būtībā apgalvo, ka, pirmkārt, Vispārējā tiesa kļūdaini uzskatījusi, ka viņu pamattiesību uz īpašumu un tiesību uz reputācijas aizsardzību aizskārums, ko varēja radīt 2013. gada oktobra un 2013. gada novembra apstrīdētie akti, bija samērīgs un ka kritērijā par Rezolūcijas 1747 (2007) pārkāpumu un kritērijā par saikni ar
IRISL
, pamatojoties uz tiem pašiem argumentiem, arī tiek ievērots samērīguma princips.
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punktu visiem šajā Hartā atzīto tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumiem ir jābūt noteiktiem tiesību aktos, tajos jārespektē to būtība, un, ievērojot samērīguma principu, ierobežojumus drīkst uzlikt tikai tad, ja tie ir nepieciešami un patiešām atbilst vispārējas nozīmes mērķiem, ko atzinusi Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības.
Tādējādi, kā to Vispārējā tiesa pamatoti norādījusi pārsūdzētā sprieduma 204. un 205. punktā, tiesības uz īpašumu, kas noteiktas Hartas 17. pantā, nav absolūta prerogatīva. Turklāt samērīguma princips pieprasa, lai līdzekļi, kurus pielieto, īstenojot Savienības tiesību normu, būtu atbilstoši ar attiecīgo tiesisko regulējumu sasniedzamo leģitīmo mērķu īstenošanai un nepārsniegtu to, kas ir nepieciešams, lai tos sasniegtu (spriedumi, 2012. gada 15. novembris, Al‑Aqsa/Padome un Nīderlande/Al‑Aqsa,
C‑539/10 P un C‑550/10 P
,
EU:C:2012:711
,
122.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra, un 2018. gada 29. novembris, National Iranian Tanker Company/Padome,
C‑600/16 P
,
EU:C:2018:966
,
76.
punkts).
Attiecībā uz tiesas kontroli pār samērīguma principa ievērošanu, kā Vispārējā tiesa pamatoti norādījusi pārsūdzētā sprieduma 62. punktā, Tiesa Savienības likumdevējam ir atzinusi plašu rīcības brīvību tādās jomās, kurās tam ir jāizdara politiska, ekonomiska un sociāla rakstura izvēle un kurās tam ir jāveic sarežģīti vērtējumi. No minētā tā secināja, ka šajās jomās noteikta pasākuma tiesiskumu var ietekmēt tikai šī pasākuma acīmredzami nepiemērotais raksturs, ievērojot mērķi, ko vēlas sasniegt kompetentā iestāde (spriedums, 2013. gada 28. novembris, Padome/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
,
120.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Attiecībā uz Padomes mērķi, pieņemot 2013. gada oktobra un 2013. gada novembra apstrīdētos aktus, ar kuriem tika grozīts Lēmums 2010/413 un Regula Nr. 267/2012, Tiesa jau ir nospriedusi, ka šī lēmuma un regulas mērķis ir novērst kodolieroču izplatīšanu un tādējādi izdarīt spiedienu uz Irānas Islāma Republiku, lai tā izbeigtu attiecīgās darbības. Šis mērķis, kas ir daļa no vispārīgajiem centieniem, kuri ir saistīti ar starptautiskā miera un drošības uzturēšanu, ir leģitīms (spriedums, 2018. gada 29. novembris, National Iranian Tanker Company/Padome,
C‑600/16 P
,
EU:C:2018:966
,
77.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Turpinājumā, runājot par 2013. gada oktobra un 2013. gada novembra apstrīdēto aktu piemērotību šī mērķa sasniegšanai, attiecībā uz kritēriju par Rezolūcijas 1747 (2007) pārkāpumu ir jānorāda, kā to darījusi Padome, ka no šīs rezolūcijas izriet, ka Drošības padome uzskatīja, ka tās 5. punktā paredzētais aizliegums saņemt ieročus no Irānas ir atbilstošs mērķim nodrošināt, ka Irānas kodolprogramma tiek izmantota vienīgi miermīlīgiem nolūkiem, un likt šķēršļus Irānas Islāma Republikas sensitīvo tehnoloģiju izstrādei tās kodolprogrammas un raķešu programmas atbalstam.
Kā secinājumu 76. un 77. punktā norādījusi ģenerāladvokāte, ieņēmumi no ieroču tirdzniecības Irānas valdībai var tieši vai netieši sniegt līdzekļus vai dažāda rakstura iespējas veikt kodolieroču izplatīšanas darbības, kā arī var tikt novirzīti šim nolūkam.
Šādos apstākļos kritērijs par Rezolūcijas 1747 (2007) pārkāpumu ļauj aptvert personu un vienību darbības, kas varētu veicināt Irānas kodolieroču izplatīšanas darbības, pat ja šīm personām un vienībām nav tiešas vai netiešas saiknes ar kodolieroču izplatīšanu un tās nav iesaistītas šajās darbībās, kā Vispārējā tiesa pamatoti ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 101. un 102. punktā, un tādēļ šis kritērijs ir atbilstošs, lai sasniegtu šī sprieduma 104. punktā minēto mērķi.
Attiecībā uz šī kritērija nepieciešamību – pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvotajam – apstāklis, ka tas ļaujot veikt līdzekļu iesaldēšanas pasākumus, nepastāvot saiknei starp attiecīgajām personām vai vienībām un kodolieroču izplatīšanu, nav pamats secināt, ka šie pasākumi pārsniedz mērķa sasniegšanai nepieciešamo, jo Tiesa jau ir nospriedusi, ka tāds kritērijs iekļaušanai sarakstā kā kritērijs par atbalstu Irānas valdībai, kurš aptver darbības, ko veic attiecīgajā persona vai vienība, kurai nav tiešas vai netiešas saiknes ar kodolieroču izplatīšanu, taču tā var to veicināt, nepārsniedz šī mērķa sasniegšanai nepieciešamo (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 29. novembris, National Iranian Tanker Company/Padome,
C‑600/16 P
,
EU:C:2018:966
,
78.
punkts). Būtu arī jāuzsver, ka liels skaits Drošības padomes rezolūciju, kā arī dažādi pakāpeniski pielāgoti Savienības pasākumi atspoguļo nepieciešamību paplašināt ierobežojošos pasākumus, lai sasniegtu to pašu mērķi.
Attiecībā uz kritērija par saistību ar
IRISL
tvērumu ir jānorāda, ka tas ir daļa no tiesiskā regulējuma, kas ir skaidri norobežots ar tā regulējuma mērķiem, kurš vērsts uz ierobežojošu pasākumu noteikšanu pret Irānas Islāma Republiku.
Šajā ziņā Tiesa jau ir nospriedusi, ka tad, ja tiek iesaldēti tādas vienības līdzekļi, kas sniedz atbalstu Irānas valdībai, pastāv ievērojama varbūtība, ka tā ietekmēs tās īpašumā vai kontrolē esošās vienības, lai apietu uz to attiecināto pasākumu sekas, un ka šo vienību līdzekļu iesaldēšana ir vajadzīga un atbilstoša, lai nodrošinātu veikto pasākumu efektivitāti un garantētu, ka šie pasākumi netiks apieti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 22. septembris, NIOC u.c./Padome,
C‑595/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2016:721
,
89.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Ar šo kritēriju tādējādi objektīvā veidā tiek definēta ierobežota to personu un vienību kategorija, kuras, ņemot vērā to saiknes ar
IRISL
, varētu veicināt tai piemēroto ierobežojošo pasākumu apiešanu un tādējādi apdraudēt mērķi, kas izklāstīts šī sprieduma 104. punktā – novērst kodolieroču izplatīšanu un tādējādi izdarīt spiedienu uz Irānas Islāma Republiku, neatkarīgi no iespējamās šo personu un vienību iesaistes kodolieroču izplatīšanas darbībās, un tātad tas acīmredzami nepārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu šo mērķi.
Ir jāpiebilst, ka, ņemot vērā apsvērumus, kas izklāstīti šī sprieduma 106.–111. punktā, ir jānoraida apelācijas sūdzības iesniedzēju arguments par to, ka Vispārējās tiesas argumentācija esot pretrunīga, jo tā uzskatot, ka kritērijs saistībā ar Rezolūcijas 1747 (2007) pārkāpumu un kritērijs par saikni ar
IRISL
, lai arī tie ir pamatoti un samērīgi ar izvirzīto mērķi, neparedzēja konstatēt saikni starp attiecīgo personu vai vienību un kodolieroču izplatīšanu. To darot, Vispārējā tiesa neizmantoja pārmērīgi plašu šo kritēriju interpretāciju, un tās argumentācijā nav pieļautas pretrunas.
Turklāt attiecībā uz apgalvoto kaitējumu apelācijas sūdzības iesniedzēju reputācijai Vispārējā tiesa arī nav pieļāvusi nekādu kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 209. punktā norādīdama, ka Padome nav apgalvojusi, ka tās pašas bija iesaistītas kodolieroču izplatīšanā, un tātad tās personiski nebija saistītas ar darbībām, kuras rada risku starptautiskajam mieram un drošībai, un ka kaitējums reputācijai noteikti bija mazāks nekā tad, ja to atkārtotai iekļaušanai strīdīgajos sarakstos būtu šāds pamatojums. Kritērijs par saistību ar
IRISL
arī nenozīmē, ka
IRISL
būtu personīgi iesaistīta kodolieroču izplatīšanā. Tādējādi šis kaitējums acīmredzami nepārsniedz to, kas ir nepieciešams, ņemot vērā galvenā, šī sprieduma 104. punktā minētā, mērķa nozīmi un to, ka vispārējos kritērijos, kuri būtu jāizmanto personu un vienību iekļaušanai to personu un vienību sarakstos, kuru līdzekļi tiek iesaldēti, ir nepieciešams skaidri definēt šīs personas un vienības vai arī attiecīgā gadījumā saikni ar
IRISL
, kas pati par sevi pēc tās konstatācijas pamato šādu iekļaušanu sarakstos.
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 71., 73., 75.–77., 103. un 208. punktā būtībā atzīdama, pirmkārt, ka kritērijs par Rezolūcijas 1747 (2007) pārkāpumu un kritērijs par saikni ar
IRISL
ir jāuzskata par tādiem, kuros ievērots samērīguma princips, un, otrkārt, ka tiesību uz īpašumu ierobežojumi un kaitējums apelācijas sūdzības iesniedzēju reputācijai nešķiet acīmredzami nesamērīgi ar sasniedzamajiem mērķiem.
Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas nav norādījušas nevienu apstākli, kas varētu pierādīt, ka Komisija būtu nepareizi izmantojusi pilnvaras, pieņemdama 2013. gada oktobra apstrīdētos aktus. Saskaņā ar Tiesas judikatūru tiesību akts ir saistīts ar pilnvaru nepareizu izmantošanu tikai tad, ja, pamatojoties uz objektīvām, atbilstošām un saskanīgām pazīmēm, izrādās, ka tas ir pieņemts tikai vai vismaz galvenokārt tāpēc, lai sasniegtu nevis tajā norādītos, bet gan citus mērķus vai lai izvairītos no procedūras, kas Līgumā īpaši paredzēta, lai rīkotos tādos apstākļos, kādi pastāv konkrētajā gadījumā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 28. marts, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
135.
punkts), kā to pamatoti ir norādījusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 92. punktā.
Tomēr, kā izriet no šī sprieduma 46.–63. un 101.–114. punkta, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 93.–95. punktā ir pamatoti secinājusi, ka 2013. gada 16. septembra spriedums nav šķērslis šo tiesību aktu pieņemšanai, kuri atbilst likumīgajam mērķim novērst kodolieroču izplatīšanu un šādi izdarīt spiedienu uz Irānas Islāma Republiku, lai tā izbeigtu darbības cīņā pret kodolieroču izplatīšanu, un tādējādi tā pamatoti noraidīja pamatu saistībā ar šādu pilnvaru nepareizu izmantošanu.
No tā izriet, ka trešais, piektais un devītais pamats, kā arī pirmā pamata pirmā daļa un sestā pamata otrā daļa ir jānoraida.
Par sestā pamata pirmo daļu
–
Lietas dalībnieču argumenti
Sestā pamata pirmās daļas ietvaros apelācijas sūdzības iesniedzējas, pirmkārt, apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu, nekonstatēdama acīmredzamās kļūdas vērtējumā, ko Padome bija pieļāvusi, atkārtoti iekļaujot
IRISL
strīdīgajos sarakstos. Vispārējās tiesas argumentācija pārsūdzētā sprieduma 117. un 131. punktā, kas balstīta 2009. gadā notikušu Rezolūcijas 1747 (2007) faktisku pārkāpumu konstatējumiem, esot kļūdaina faktu ziņā. Drošības padomes Sankciju komitejas ziņojums par 2009. gadu, uz kuru Padome ir pamatojusies, neesot pamats secināt, ka
IRISL
ir pārkāpusi šo rezolūciju. Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 120. un 124. punktā neesot piešķīrusi pietiekamu nozīmi pierādījumiem un jo īpaši liecinieku liecībām, ko apelācijas sūdzības iesniedzējas bija iesniegušas, lai pierādītu, ka
IRISL
nav piedalījusies Rezolūcijas 1747 (2007) pārkāpumā.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas, otrkārt, apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 136.–165. punktā Vispārējā tiesa nav norādījusi Padomes pieļautās faktiskās kļūdas vērtējumā, uzskatīdama, ka pārējo apelācijas sūdzības iesniedzēju, izņemot
IRISL
, atkārtota iekļaušana strīdīgajos sarakstos bija pamatota ar kritēriju par saistību ar
IRISL
. Tādējādi Vispārējā tiesa esot tikai – attiecībā uz
Khazar Shipping Lines
,
IRISL Europe
un
Valfajr 8th Shipping Line
– atzinusi, ka viņu atkārtota iekļaušana strīdīgajos sarakstos bija pamatota ar to, ka tās piederēja
IRISL
, taču Padome nebija izvērtējusi, kādā apmērā tās tai piederēja un vai pastāv varbūtība, ka tās var tikt pakļautas spiedienam apiet
IRISL
noteiktos ierobežojumus, un – attiecībā uz
Qeshm Marine Services & Engineering
un
Marine Information Technology Development
– tā bija tikai norādījusi, ka tās bija
IRISL
meitasuzņēmumi. Turklāt Vispārējā tiesa esot kļūdaini atzinusi, ka
HDSL
un
Safiran Payam Darya Shipping Lines
darbojās
IRISL
vārdā, kā faktiskās labuma guvējas pārņemot dažus tās kuģus. Attiecībā uz
Irano Misr Shipping
Padome neesot precizējusi – nedz kādus pakalpojumus tā sniedza, nedz kādā veidā tie bija būtiski.
Padome un Komisija uzskata, ka sestā pamata pirmā daļa ir nepieņemama un katrā ziņā nepamatota.
–
Tiesas vērtējums
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru vienīgi Vispārējās tiesas kompetencē ir konstatēt un novērtēt faktus un principā pārbaudīt pierādījumus, ar kuriem tā ir pamatojusi šos faktus. Proti, ja šie pierādījumi ir iegūti atbilstoši un ja ir ievēroti vispārējie tiesību principi, kā arī piemērojamie procesuālie noteikumi pierādīšanas pienākuma un pierādījumu sniegšanas jomā, tikai Vispārējā tiesa var noteikt vērtību, kāda piešķirama tai iesniegtajiem pierādījumiem. Tādēļ šis izvērtējums, ja vien nav sagrozīti šie pierādījumi, nav tiesību jautājums, kas pats par sevi ir jāpārbauda Tiesai (spriedums, 2016. gada 7. aprīlis, Akhras/Padome,
C‑193/15 P
,
EU:C:2016:219
,
67.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka
IRISL
atkārtota iekļaušana strīdīgajos sarakstos, pamatojoties uz kritēriju par Rezolūcijas 1747 (2007) pārkāpumu, nebija pamatota, ņemot vērā Drošības padomes Sankciju komitejas ziņojumu par 2009. gadu, uz ko atsaucas Padome, un to iesniegtās liecinieku liecības, apelācijas sūdzības iesniedzējas lūdz Tiesu atkārtoti izvērtēt Vispārējā tiesā iesniegto faktu un pierādījumu, kā arī tiem piešķiramās nozīmes vērtējumu, neapgalvodamas, ka būtu sagrozīti pierādījumi, kas apelācijas tiesvedības stadijā nav pieļaujams. Šo iemeslu dēļ nav pieņemami to argumenti par Vispārējās tiesas izdarītajiem faktu konstatējumiem, kas izklāstīti pārsūdzētā sprieduma 136.–165. punktā, par
Khazar Shipping Lines
,
IRISL Europe
un
Valfajr 8th Shipping Line
atrašanos
IRISL
īpašumā,
Qeshm Marine Services & Engineering
un
Marine Information Technology Development
atrašanos tās kontrolē, to, ka
HDSL
un
Safiran Payam Darya Shipping Lines
rīkojas
IRISL
vārdā un ka
Irano Misr Shipping
tai sniedza būtiskus pakalpojumus.
No tā izriet, ka sestā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
Tā kā visi apelācijas sūdzības pamati ir tikuši noraidīti, apelācijas sūdzība ir jānoraida kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī paša reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.
Tā kā Padome ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tām spriedums ir nelabvēlīgs, ir jāpiespriež apelācijas sūdzības iesniedzējām segt savus, kā arī atlīdzināt Padomes tiesāšanās izdevumus.
Atbilstoši Reglamenta 140. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

1)
Apelācijas sūdzību noraidīt.

2)
Islamic Republic of Iran Shipping Lines
,
Hafize Darya Shipping Lines
(
HDSL
),
Khazar Shipping Lines
,
IRISL Europe GmbH
,
Qeshm Marine Services & Engineering Co
.,
Irano Misr Shipping Co
.,
Safiran Payam Darya Shipping Lines
,
Marine Information Technology Development Co
.,
Rahbaran Omid Darya Ship Management Co
.,
Hoopad Darya Shipping Agency
un
Valfajr 8th Shipping Line Co
. sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Savienības Padomes tiesāšanās izdevumus.

3)
Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.