CELEX: 62021CJ0183
Zahtjev za prethodnu odluku
Usklađivanje zakonodavstava
Žigovi
Direktiva (EU) 2015/2436
Članak 19.
Stvarna uporaba žiga
Teret dokazivanja
Zahtjev za opoziv zbog neuporabe
Nacionalno postupovno pravilo koje tužitelja obavezuje da provede istraživanje na tržištu koje se odnosi na uporabu žiga

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 12. stavka 1. Direktive 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (
SL 2008., L 299, str. 25
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 149.) i članaka 16., 17. i 19. Direktive (EU) 2015/2436 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2015. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (
SL 2015., L 336, str. 1
. i ispravak
SL 2016., L 110, str. 5
.).
Taj zahtjev upućen je u okviru spora između društava Maxxus Group GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: društvo Maxxus) i društva Globus Holding GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: društvo Globus) u vezi s opozivom prava potonjeg društva koja proizlaze iz dvaju žigova registriranih u Njemačkoj.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2008/95
Članak 10. Direktive 2008/95, naslovljen „Uporaba žigova”, glasio je:
„1   Ako u neprekinutom razdoblju od pet godina od zaključenog postupka registracije nositelj nije stvarno koristio žig u državi članici u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran, ili ako je takva uporaba suspendirana tijekom neprekinutog razdoblja od pet godina, žig podliježe sankcijama iz ove Direktive, osim ako ne postoje opravdani razlozi za neuporabu.
Uporabom žiga u smislu prvog stavka smatra se:
(a)
uporaba žiga u obliku koji se razlikuje u elementima koji ne mijenjaju razlikovni karakter žiga u odnosu na oblik u kojem je registriran;
(b)
obilježavanje žigom proizvoda ili njihovih pakiranja u predmetnoj državi članici samo za potrebe izvoza.
2.   Uporaba žiga uz odobrenje nositelja ili od strane bilo koje osobe ovlaštene za uporabu zajedničkog žiga ili jamstvenog ili certifikacijskog žiga smatra se uporabom od strane nositelja.
[...]”
Članak 12. stavak 1. te direktive, naslovljen „Razlozi za opoziv”, određivao je:
„Žig može biti opozvan ako se u neprekinutom razdoblju od pet godina nije stvarno koristio u državi članici u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran, a ne postoje opravdani razlozi za neuporabu.
Međutim, nitko ne može zahtijevati da se prava nositelja na žig opozovu ako je u razdoblju između isteka petogodišnjeg razdoblja i podnošenja zahtjeva za opoziv došlo do početka ili nastavka stvarne uporabe žiga.
Početak ili nastavak uporabe u razdoblju od tri mjeseca koje prethodi podnošenju zahtjeva za opoziv, a koje je započelo najranije nakon isteka neprekinutog petogodišnjeg razdoblja neuporabe, ne uzima se u obzir ako su pripreme za početak ili nastavak uporabe počele tek nakon što je nositelj saznao da zahtjev za opoziv može biti podnesen.”
Direktiva 2015/2436
U skladu s uvodnom izjavom 10. Direktive 2015/2436:
„Od velike je važnosti osigurati da registrirani žigovi uživaju istu zaštitu u pravnim sustavima svih država članica. [...]”
Članak 16. te direktive, naslovljen „Uporaba žigova”, određuje:
„1.   Ako unutar pet godina od datuma okončanja postupka registracije nositelj nije stvarno rabio žig u državi članici u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran, ili ako je takva uporaba suspendirana tijekom neprekinutoga razdoblja od pet godina, žig podliježe ograničenjima i sankcijama iz članka 17., članka 19. stavka 1., članka 44. stavaka 1. i 2. te članka 46. stavaka 3. i 4., osim ako za neuporabu ne postoje opravdani razlozi.
[...]
5.   Uporabom u smislu stavka 1. također se smatra sljedeće:
(a)
uporaba žiga u obliku koji se razlikuje u elementima koji ne mijenjaju razlikovni karakter žiga u odnosu na oblik u kojem je registriran, bez obzira na to je li žig u obliku u kojem se upotrebljava također registriran na ime nositelja;
(b)
obilježavanje žigom proizvoda ili njihovih pakiranja u predmetnoj državi članici samo za potrebe izvoza.
6.   Uporaba žiga uz odobrenje nositelja smatra se uporabom od strane nositelja.”
Članak 17. navedene direktive, naslovljen „Neuporaba kao način obrane u postupcima zbog povrede”, predviđa:
„Nositelj žiga ima pravo zabraniti uporabu znaka samo u opsegu u kojem prava nositelja u vrijeme podnošenja tužbe zbog povrede ne podliježu mogućnosti opoziva u skladu s člankom 19. Ako tuženik to zatraži, nositelj žiga mora dokazati da je tijekom razdoblja od pet godina prije datuma podnošenja tužbe žig bio u stvarnoj uporabi kako je predviđeno člankom 16. u vezi s proizvodima ili uslugama za koje je registriran i koji se navode kao opravdanje za tužbu ili da postoje opravdani razlozi za neuporabu, pod uvjetom da je postupak registracije žiga bio dovršen prije najmanje pet godina na datum podnošenja tužbe.”
Članak 19. te direktive, naslovljen „Izostanak stvarne uporabe kao razlog za opoziv”, glasi:
1.   Žig može biti opozvan ako se u neprekinutom razdoblju od pet godina nije stvarno koristio u državi članici u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran, a ne postoje opravdani razlozi za neuporabu.
2.   Nitko ne može zahtijevati da se prava nositelja iz žiga opozovu ako je u razdoblju između isteka petogodišnjeg razdoblja i podnošenja zahtjeva za opoziv započela ili se nastavila stvarna uporaba žiga.
3.   Početak ili nastavak uporabe u razdoblju od tri mjeseca koje prethodi podnošenju zahtjeva za opoziv, a koje je započelo najranije nakon isteka neprekinutog petogodišnjeg razdoblja neuporabe, ne uzima se u obzir ako su pripreme za početak ili nastavak uporabe počele tek nakon što je nositelj saznao da zahtjev za opoziv može biti podnesen.”
Članak 54. Direktive 2015/2436, naslovljen „Prenošenje”, određuje:
„1.   Države članice stavljaju na snagu zakone i druge propise koji su potrebni radi usklađivanja s člancima od 3. do 6., člancima od 8. do 14., člancima 16., 17. i 18., člancima od 22. do 39., člankom 41., člancima od 43. i 44. te člancima 46. do 50. do 14. siječnja 2019. Države članice stavljaju na snagu zakone i druge propise koji su potrebni radi usklađivanja s člankom 45. do 14. siječnja 2023. Države članice tekst tih mjera odmah dostavljaju Komisiji.
[...]”
Članak 55. te direktive, naslovljen „Stavljanje izvan snage”, predviđa:
„Direktiva [2008/95] stavlja se izvan snage od 15. siječnja 2019., ne dovodeći u pitanje obveze država članica u pogledu rokova za prenošenje u nacionalno pravo [Prve direktive Vijeća 89/104/EEZ od 21. prosinca 1988. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (
SL 1989., L 40, str. 1
.)] iz dijela B Priloga I. Direktivi [2008/95].
Upućivanja na Direktivu stavljenu izvan snage smatraju se upućivanjima na ovu Direktivu i čitaju se u skladu s korelacijskom tablicom iz Priloga.”
Njemačko pravo
Na temelju članka 49. stavka 1. Gesetza über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen (Markengesetz) (Zakon o zaštiti žigova i drugih razlikovnih znakova) od 25. listopada 1994. (BGBI. 1994. I, str. 3082.), registracija žiga briše se na temelju zahtjeva za opoziv ako se taj žig nije upotrebljavao u neprekinutom razdoblju od pet godina.
Na temelju članka 55. stavka 1. točke 1. tog zakona, svatko može podnijeti tužbu za opoziv žiga na temelju članka 49. navedenog zakona ako se pozove na neuporabu tog žiga.
Činjenice iz kojih proizlazi spor u glavnom postupku i prethodno pitanje
Društvo Globus nositelj je verbalnog žiga MAXUS. Taj je žig registriran u srpnju 1996. pri Deutsches Patent- und Markenamtu (Njemački ured za patente i žigove, Njemačka) za nekoliko proizvoda iz razreda 1. do 9. i 11. do 34. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen.
Osim toga, društvo Globus nositelj je sljedećeg figurativnog žiga, registriranog u svibnju 1996. pri Njemačkom uredu za patente i žigove, za proizvode iz razreda 1. do 9. i 11. do 34.:
Društvo Maxxus je 28. studenoga 2019. podnijelo tužbu Landgerichtu Saarbrücken (Zemaljski sud u Saarbrückenu, Njemačka), sudu koji je uputio zahtjev, kojom je u biti zahtijevao opoziv prava društva Globus koja se odnose na žigove navedene u točkama 13. i 14. ove presude, zbog neuporabe.
U prilog svojem zahtjevu društvo Maxxus ističe da tijekom posljednjih pet godina društvo Globus nije rabilo te žigove na način da bi moglo zadržati prava na njih. Društvo Maxxus izjavljuje da je izvršilo internetske pretrage, uključujući na internetskoj stranici društva Globus, koje nisu dale nikakvu naznaku takve uporabe. Ako se izraz „MAXUS” unese u interni pretraživač internetske stranice društva Globus, pojavljuju se dva rezultata, koja upućuju na trgovinu pića u Freilassingu (Njemačka), kojom upravlja društvo povezano s društvom Globus. Međutim, iz internetskih pretraga proizlazi da pića koja je prodavalo potonje društvo nisu zaštićena žigom MAXUS, nego drugim žigovima trećih proizvođača. To je potvrđeno istraživanjem koje je u predmetnoj prodavaonici izvršila detektivska agencija koju je angažiralo društvo Maxxus.
Društvo Globus osporava te navode i tvrdi da je upotrebljavalo dva predmetna žiga na način da osigura zadržavanje svojih prava na tim žigovima.
Sud koji je uputio zahtjev ističe da, u okviru postupka opoziva žiga zbog neuporabe, na temelju sudske prakse Bundesgerichtshofa (Savezni vrhovni sud, Njemačka), valja razlikovati teret iznošenja činjenica (
Darlegungslast
) i teret dokazivanja. Što se tiče iznošenja činjenica, na tužitelju je da na potkrijepljen način iznese elemente kojima se dokazuje neuporaba žiga. Na toj osnovi, ta stranka mora vlastitim sredstvima provesti istragu na temelju koje se može saznati rabi li nositelj predmetni žig na način da osigura očuvanje svojih prava. Budući da tužitelj načelno nije upoznat s poslovnim procesima nositelja žiga, na potonjem bi stoga mogao biti takozvani „sekundarni” teret iznošenja činjenica. Što se tiče tereta dokazivanja neuporabe, on je na tužitelju.
Sud koji je uputio zahtjev ističe da se nakon presude od 22. listopada 2020., Ferrari (
C‑720/18 i C‑721/18
,
EU:C:2020:854
, t.
82.
), u kojoj je Sud presudio da je teret dokazivanja činjenice da je žig bio predmet „stvarne uporabe” u smislu članka 12. stavka 1. Direktive 2008/95 na nositelju tog žiga, gore navedena sudska praksa Bundesgerichtshofa (Savezni vrhovni sud), koja se odnosi na teret dokazivanja, više ne može prihvatiti. Međutim, on smatra da ostaje otvoreno pitanje može li na temelju nacionalnog prava teret iznošenja činjenica i dalje biti na tužitelju. Smatra da na to pitanje treba odgovoriti potvrdno.
U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev pojašnjava razliku, u njemačkom pravu, između tereta iznošenja činjenica i tereta dokazivanja. Teret iznošenja činjenica nameće obavezu stranci da bude što je moguće konkretnija u svojim tvrdnjama, uz rizik gubitka postupka ako ne ispuni tu obvezu. Njemačko postupovno pravo također nameće tuženiku sekundarni teret iznošenja činjenica. Svaka stranka dužna je provesti istraživanje u svojem vlastitom području djelovanja. Ti različiti tereti i obveze razlikuju se od tereta dokazivanja. Teret iznošenja činjenica razlikuje se od tereta dokazivanja u smislu da je svaka stranka dužna očitovati se o činjenicama koje su joj poznate ili koje bi uz razuman trud mogla istražiti.
Sud koji je uputio zahtjev smatra da se pravu Unije, a osobito Direktivi 2015/2436, ne protivi to da se teret iznošenja činjenica prebaci na stranku koja zahtijeva opoziv žiga zbog neuporabe. Taj se teret može opravdati odvagivanjem interesa stranaka o kojima je riječ. U postupku opoziva žiga zbog neuporabe na tužitelju je da provjeri, u mjeri u kojoj je to moguće, je li tuženik stvarno rabio svoj žig. Tek se nakon takvog istraživanja i izlaganja njegovih rezultata od tuženika može tražiti da otkrije način na koji je rabio svoj žig. Budući da se nikakav konkretan pravni interes ne zahtijeva za podnošenje zahtjeva za opoziv žiga zbog neuporabe, bilo tko bi mogao prisiliti nositelja da otkrije način na koji je rabio svoj žig, što podrazumijeva stvaran rizik zlouporabe postupka. Naime, tužitelj bi mogao prisiliti nositelja predmetnog žiga da odustane od čuvanja poslovnih tajni i uloži znatan trud u istraživanje kako bi dokazao stvarnu uporabu svojeg žiga.
Budući da Direktiva 2015/2436 ne uređuje nacionalni postupak povodom zahtjeva za opoziv žiga zbog neuporabe, sud koji je uputio zahtjev smatra da se presudi od 22. listopada 2020., Ferrari (
C‑720/18 i C‑721/18
,
EU:C:2020:854
) ne protivi to da na tužitelju bude teret iznošenja činjenica kako je to predvidio taj sud.
U tim je okolnostima Landgericht Saarbrücken (Zemaljski sud u Saarbrückenu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li pravo Unije, osobito Direktivu [2008/95], a posebno njezin članak 12. ili Direktivu [2015/2436], a posebno njezine članke 16., 17. i 19., tumačiti na način da se korisnim učinkom tih pravnih pravila isključuje tumačenje nacionalnog postupovnog prava:
(a)
kojim se tužitelju u okviru građanskog postupka za brisanje nacionalnog registriranog žiga zbog njegova opoziva nameće teret iznošenja činjenica, različit od tereta dokazivanja, i
(b)
kojim se u okviru tog tereta iznošenja činjenica tužitelju nalaže da:
–
u takvom postupku, u mjeri u kojoj mu je to moguće, podrobno potkrijepi tuženikovu neuporabu žiga te da
–
u tu svrhu provede vlastito istraživanje tržišta koje je primjereno s obzirom na zahtjev za brisanje i individualni karakter predmetnog žiga?”
O prethodnom pitanju
Dopuštenost
Društvo Maxxus u biti ističe da je Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) u presudi od 14. siječnja 2021., donesenoj nakon presude od 22. listopada 2020., Ferrari (
C‑720/18 i C‑721/18
,
EU:C:2020:854
), presudio da tužitelj u postupku opoziva žiga zbog neuporabe mora samo tvrditi da ga njegov nositelj nije upotrebljavao, a da su teret dokazivanja i teret iznošenja činjenica, prema njemačkom pravu, na nositelju predmetnog žiga. Prema mišljenju društva Maxxus, iz toga slijedi da odgovor na pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev nije nužan za rješavanje glavnog postupka.
U tom pogledu, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da je Sud ovlašten očitovati se o tumačenju ili o valjanosti prava Unije, među ostalim s obzirom na činjeničnu i pravnu situaciju kako ju je opisao sud koji je uputio zahtjev, kako bi tom sudu dao elemente koji će mu koristiti u rješavanju spora (presuda od 20. prosinca 2017., Schweppes,
C‑291/16
,
EU:C:2017:990
, t.
21.
i navedena sudska praksa).
Nadalje, Sud je u više navrata presudio da je isključivo na nacionalnom sudu, pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu (presuda od 6. listopada 2021., Consorzio Italian Management i Catania Multiservizi,
C‑561/19
,
EU:C:2021:799
, t.
35.
i navedena sudska praksa). Slijedom toga, čim se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno dužan donijeti odluku (presuda od 20. prosinca 2017., Schweppes,
C‑291/16
,
EU:C:2017:990
, t.
23.
i navedena sudska praksa).
Sud stoga može odbiti zahtjev za prethodnu odluku koji je podnio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (presuda od 20. prosinca 2017., Schweppes,
C‑291/16
,
EU:C:2017:990
, t.
24.
).
Međutim, to ovdje nije slučaj. Sud koji je uputio zahtjev iznio je i protumačio njemačka postupovna pravila pod vlastitom odgovornošću, zaključivši na temelju toga da je tužitelj u postupku opoziva žiga zbog neuporabe dužan poštovati određene zahtjeve u pogledu iznošenja činjenica, o čemu ovisi dopuštenost njegova zahtjeva. Taj sud u biti pita Sud treba li Direktivu 2008/95 ili Direktivu 2015/2436 tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis kojim se nameću takvi zahtjevi. Očito je da je takvo pitanje izravno povezano s predmetom glavnog postupka.
Iz toga slijedi da je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.
Meritum
Uvodno valja istaknuti da iz spisa koji je Sudu dostavio sud koji je uputio zahtjev proizlazi da je zahtjev za opoziv, koji je predmet glavnog postupka, podnesen 28. studenoga 2019. Rok dodijeljen državama članicama za prenošenje Direktive 2015/2436 u nacionalno pravo, predviđen člankom 54. stavkom 1. te direktive, istekao je 14. siječnja 2019. Na temelju članka 55. navedene direktive, ona je stavila izvan snage i zamijenila Direktivu 2008/95. Iako je točno da su relevantne odredbe direktiva 2008/95 i 2015/2436 u biti istovjetne, ovaj zahtjev za prethodnu odluku ipak valja ispitati s obzirom na Direktivu 2015/2436 (vidjeti u tom smislu presudu od 2. srpnja 2020., mk advokaten,
C‑684/19
,
EU:C:2020:519
, t.
4.
).
Osim toga, ni članak 16. Direktive 2015/2436, koji se odnosi na pojam stvarne uporabe žiga i razdoblje tijekom kojeg njegov nositelj treba izvršiti takvu uporabu, ni članak 17. te direktive, koji se odnosi na neuporabu kao sredstvo obrane u postupku zbog povrede, nije izravno relevantan za odgovor na pitanje suda koji je uputio zahtjev. Stoga postavljeno pitanje valja ispitati samo s obzirom na članak 19. navedene direktive.
S obzirom na ta pojašnjenja, valja smatrati da svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 19. Direktive 2015/2436 tumačiti na način da mu se protivi postupovno pravilo države članice koje u postupku povodom zahtjeva za opoziv zbog neuporabe žiga tužitelju nameće obvezu da istraži tržište u vezi s mogućom uporabom tog žiga od strane njegova nositelja i da u tom smislu, u mjeri u kojoj je to moguće, podrobno potkrijepi svoj zahtjev.
U tom je pogledu važno istaknuti da pitanje tereta dokazivanja stvarne uporabe, u smislu članka 19. stavka 1. Direktive 2015/2436, u okviru postupka opoziva žiga zbog neuporabe, nije postupovna odredba koja je u nadležnosti država članica (vidjeti po analogiji presudu od 22. listopada 2020., Ferrari,
C‑720/18 i C‑721/18
,
EU:C:2020:854
, t.
76.
i navedenu sudsku praksu).
Naime, ako bi to pitanje pripadalo području nacionalnog prava država članica, to bi za nositelje žigova moglo rezultirati zaštitom koja je promjenjiva ovisno o zakonu o kojemu je riječ, tako da cilj „jednake zaštite u pravnim sustavima svih država članica”, kako je naveden u uvodnoj izjavi 10. Direktive 2015/2436 i u njoj označen kao „temeljni”, ne bi bio postignut (vidjeti po analogiji presudu od 22. listopada 2020., Ferrari,
C‑720/18 i C‑721/18
,
EU:C:2020:854
, t.
77.
i navedenu sudsku praksu).
Nadalje, načelo prema kojem je na nositelju žiga da dokaže njegovu stvarnu uporabu zapravo samo odražava ono što se zahtijeva zdravim razumom i osnovnim zahtjevom učinkovitosti postupka. Naime, nositelj osporavanog žiga najsposobniji je pribaviti dokaze konkretnih radnji kojima bi potkrijepio tvrdnju da se njegov žig stvarno upotrebljavao (presuda od 22. listopada 2020., Ferrari,
C‑720/18 i C‑721/18
,
EU:C:2020:854
, t.
78.
i
81.
i navedena sudska praksa).
Iz toga slijedi da članak 19. Direktive 2015/2436 treba tumačiti na način da je teret dokazivanja činjenice da je žig bio predmet „stvarne uporabe” u smislu te odredbe na nositelju tog žiga (vidjeti po analogiji presudu od 22. listopada 2020., Ferrari,
C‑720/18 i C‑721/18
,
EU:C:2020:854
, t.
82.
).
Točno je da činjenica da na tužitelju u određenom postupku nije teret dokazivanja ne oslobađa nužno tu stranku obveze da u svojoj tužbi na cjelovit način iznese činjenice na kojima temelji svoje tvrdnje.
Međutim, iz članka 19. Direktive 2015/2436 proizlazi da se zahtjev za opoziv žiga na temelju te odredbe zasniva na tvrdnji da njegov nositelj nije stvarno rabio žig. Takvu tvrdnju, prema njezinoj prirodi, nije potrebno detaljnije obrazlagati.
U tom pogledu valja utvrditi da nacionalno postupovno pravilo koje je razmotrio sud koji je uputio zahtjev prekoračuje puku obvezu tužitelja da iznese činjenice na kojima temelji svoj zahtjev. To pravilo tužitelju nalaže da iznese tvrdnju i da, u slučaju osporavanja, dokaže da je prije podnošenja svojeg zahtjeva proveo istraživanja na tržištu i da nije mogao utvrditi da je predmetni žig bio u stvarnoj uporabi.
Takvo pravilo tako barem djelomično stavlja na tužitelja teret dokazivanja uporabe ili neuporabe predmetnog žiga, dok prema sudskoj praksi navedenoj u točki 36. ove presude taj teret leži isključivo na nositelju tog žiga.
Opasnost od porasta zlouporaba zahtjeva za opoziv zbog neuporabe, na koju se poziva sud koji je uputio zahtjev, ne može dovesti do drukčijeg tumačenja.
Naime, radi zaštite od takve opasnosti koja se, uostalom, ne odnosi samo na postupke opoziva žiga zbog neuporabe, nego na sve sudske postupke, postoje, kao što je istaknula Komisija, različita postupovna sredstva koja mogu odvratiti od zlouporabe postupka.
Ta postupovna sredstva uključuju mogućnost da se predvide odredbe na temelju kojih se zahtjev za opoziv zbog neuporabe u skraćenom postupku odbacuje kao očito nedopušten ili odbija kao očito neosnovan ili se tužitelju, u slučaju neprihvaćanja njegovih tvrdnji, nalaže snošenje troškova nositelja predmetnog žiga. Također je moguće tužitelju naložiti plaćanje pristojbe u trenutku podnošenja njegove tužbe. U tom pogledu, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da je u ovom slučaju društvo Maxxus moralo platiti takvu pristojbu.
Što se tiče opasnosti, koju navodi sud koji je uputio zahtjev, da se postupci povodom opoziva zbog neuporabe žiga pokreću samo radi otkrivanja poslovnih tajni nositelja tog žiga, iz sudske prakse Suda proizlazi da „stvarna uporaba” žiga u smislu članka 19. stavka 1. Direktive 2015/2436 pretpostavlja njegovu uporabu na tržištu proizvoda ili usluga zaštićenih navedenim žigom, a ne samo u okviru predmetnog poduzeća (presuda od 11. ožujka 2003., Ansul,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
, t.
37.
).
Iz toga slijedi da se dokazi o stvarnoj uporabi žiga moraju odnositi na uporabu istog žiga na tržištu, koja kao takva nije obuhvaćena poslovnom tajnom.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 19. Direktive 2015/2436 treba tumačiti na način da mu se protivi postupovno pravilo države članice koje u postupku povodom zahtjeva za opoziv zbog neuporabe žiga tužitelju nameće obvezu da istraži tržište u vezi s mogućom uporabom tog žiga od strane njegova nositelja i da u tom smislu, u mjeri u kojoj je to moguće, podrobno potkrijepi svoj zahtjev.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

Članak 19. Direktive (EU) 2015/2436 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2015. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima treba tumačiti na način da mu se protivi postupovno pravilo države članice koje u postupku povodom zahtjeva za opoziv zbog neuporabe žiga tužitelju nameće obvezu da istraži tržište u vezi s mogućom uporabom tog žiga od strane njegova nositelja i da u tom smislu, u mjeri u kojoj je to moguće, podrobno potkrijepi svoj zahtjev.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački