CELEX: 62020CJ0274
Præjudiciel forelæggelse
artikel 63 TEUF
frie kapitalbevægelser
færdsel
indregistrering og beskatning af motorkøretøjer
fører, der er bosiddende i en medlemsstat
køretøj indregistreret i en anden medlemsstat
køretøj, der kortvarigt stilles vederlagsfrit til rådighed
national lovgivning, som forbyder personer, der har haft bopæl i Italien i mere end 60 dage, at færdes i denne medlemsstat med et køretøj, der er indregistreret i udlandet

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 18 TEUF, 21 TEUF, 26 TEUF, 45 TEUF, 49 TEUF – 55 TEUF og 56 TEUF – 62 TEUF.
Anmodningen er blevet indgivet under en sag mellem på den ene side GN og WX og på den anden side Prefettura di Massa Carrara – Ufficio Territoriale del Governo di Massa Carrara (præfekturet i Massa Carrara – regionsafdelingen for regeringen i Massa Carrara, Italien) vedrørende en rapport om overtrædelse.
Retsforskrifter
Artikel 93, stk. 1a, i decreto legislativo no 285 – Nuovo codice della strada (lovdekret nr. 285 om den nye færdselslov) af 30. april 1992 (almindeligt tillæg til GURI nr. 114 af 18.5.1992) fastsætter følgende i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »færdselsloven«):
»Med forbehold af bestemmelserne i stk. 1b er det forbudt for enhver person, der i mere end [60] dage har haft bopæl i Italien, at føre et udenlandsk indregistreret køretøj.«
Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at en tilsidesættelse af nævnte lovs artikel 93, stk. 1a, straffes med en administrativ bøde på 712-2 848 EUR.
Nævnte lovs artikel 93, stk. 1b, bestemmer:
»Hvis køretøjet er et køretøj, som leases eller udlejes uden fører fra en virksomhed, der er hjemmehørende i en anden medlemsstat i Den Europæiske Union eller i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde og ikke har etableret en filial eller en anden virksomhed i Italien, samt hvis køretøjet er udlånt til en person med bopæl i Italien, som har indgået et ansættelses- eller samarbejdsforhold med en virksomhed, der er hjemmehørende i en anden medlemsstat i Den Europæiske Union eller i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde og ikke har etableret en filial eller en anden virksomhed i Italien i henhold til bestemmelserne i EF-toldkodeksen, skal der om bord på køretøjet opbevares et dokument, undertegnet af indehaveren, i hvis navn køretøjet er indregistreret, og med godtgjort dato, hvoraf det fremgår, på hvilket grundlag og i hvor lang tid køretøjet står til dennes rådighed. I mangel af dette dokument antages det, at køretøjet står til førerens rådighed.«
Artikel 43 i Codice Civile (den civile lovbog) i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, definerer »bopæl« som »det sted, hvor personen har sit sædvanlige opholdssted«.
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
GN bor i Italien, mens hans ægtefælle, WX, bor i Slovakiet.
Den 17. februar 2019, mens WX befandt sig i Italien, anvendte GN og WX sidstnævntes bil, der var indregistreret i Slovakiet, med henblik på at køre til et supermarked.
Køretøjet blev først ført af WX og derefter af GN.
Ved denne lejlighed blev de stoppet og kontrolleret af færdselspolitiet i Massa Carrara. I forbindelse med denne politikontrol blev der udstedt en rapport om overtrædelse af færdselslovens artikel 93, stk. 1a, over for GN, der var fører af det pågældende køretøj på tidspunktet for den nævnte kontrol, samt over for WX som ejer af dette køretøj, og det blev besluttet at beslaglægge køretøjet på grund af tilsidesættelse af færdselslovens artikel 93, stk. 1a, med den begrundelse, at GN, som havde haft bopæl i Italien i mere end 60 dage, førte en bil indregistreret i udlandet.
Den forelæggende ret har anført, at i medfør af gældende national ret har personer, der har haft bopæl i Italien i mere end 60 dage, ikke ret til dér at føre et motorkøretøj, der er indregistreret i udlandet, og er derfor forpligtet til at lade køretøjet indregistrere i Italien under iagttagelse af komplekse og omkostningskrævende administrative formaliteter.
Den forelæggende ret har præciseret, at indregistreringen af et motorkøretøj i Italien ud over indregistreringsomkostningerne og de ganske komplekse administrative skridt indebærer en forpligtelse for den pågældende til at sende køretøjet til service på ny i Italien, at betale motorkøretøjsafgiften i Italien, herunder for det løbende år, for hvilket den tilsvarende afgift allerede er blevet betalt i udlandet, og at erhverve en ny forsikringspolice hos et italiensk selskab.
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at forbuddet mod i Italien at føre et motorkøretøj, der er indregistreret i en anden medlemsstat, uanset i hvis navn køretøjet er indregistreret, som i henhold til italiensk lovgivning gælder for enhver, der har haft bopæl i Italien i mere end 60 dage, udgør forskelsbehandling på grundlag af nationalitet. Den forelæggende ret er desuden af den opfattelse, at forpligtelsen til i Italien at indregistrere motorkøretøjer, der allerede er indregistreret i en anden medlemsstat, indirekte, men mærkbart, kan vanskeliggøre eller begrænse de berørte unionsborgeres mulighed for at udøve visse rettigheder, der er fastsat i EUF-traktaten.
På denne baggrund har Giudice di pace di Massa (fredsdommeren i Massa, Italien) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal begrebet forbud mod »forskelsbehandling, der udøves på grundlag af nationalitet«, i artikel 18 TEUF fortolkes således, at medlemsstaterne ikke må vedtage bestemmelser af nogen art, der selv på indirekte, skjult og/eller materiel vis kan bringe statsborgere i andre medlemsstater i vanskeligheder?
2)
Hvis det første spørgsmål besvares bekræftende, kan artikel 93, stk. 1a, i [færdselsloven] angående forbuddet mod kørsel med udenlandske nummerplader (uanset i hvis navn pladerne er registreret) efter at have haft bopæl i Italien i 60 dage da bringe statsborgere i andre medlemsstater (indehavere af udenlandsk registrerede køretøjer) i vanskeligheder og dermed udgøre forskelsbehandling på grundlag af nationalitet?
3)
Skal begreberne
a)
»ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område« i artikel 21 TEUF,
b)
»indre marked«, der »indebærer et område uden indre grænser med fri bevægelighed for varer, personer, tjenesteydelser og kapital i overensstemmelse med bestemmelserne i traktaterne«, i artikel 26 TEUF,
c)
»[a]rbejdskraftens frie bevægelighed sikres inden for Unionen« i artikel 45 TEUF,
d)
»forbud mod restriktioner, som hindrer statsborgere i en medlemsstat i frit at etablere sig på en anden medlemsstats område«, i artikel 49 [TEUF] – 55 TEUF og
e)
»forbud mod restriktioner, der hindrer fri udveksling af tjenesteydelser inden for Unionen, for så vidt angår statsborgere i medlemsstaterne, der er bosat i en anden medlemsstat end modtageren af den pågældende ydelse«, i artikel 56 [TEUF] – 62 TEUF
fortolkes således, at nationale bestemmelser, der selv kun på indirekte, skjult og/eller materiel vis kan begrænse eller vanskeliggøre unionsborgeres udøvelse af retten til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, retten til arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen, etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser eller på nogen måde påvirke disse rettigheder, ligeledes er forbudt?
4)
Såfremt det tredje spørgsmål besvares bekræftende, kan artikel 93, stk. 1a, i [færdselsloven] angående forbuddet mod kørsel med udenlandske nummerplader (uanset i hvis navn pladerne er registreret) efter at have haft bopæl i Italien i 60 dage da begrænse, vanskeliggøre eller på nogen måde påvirke udøvelsen af retten til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, retten til arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen, etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Med spørgsmålene, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 18 TEUF, 21 TEUF, 26 TEUF, 45 TEUF, 49 TEUF – 55 TEUF og 56 TEUF – 62 TEUF skal fortolkes således, at de er til hinder for en bestemmelse i national ret, der forbyder enhver person, som i mere end 60 dage har haft bopæl i en medlemsstat, i denne medlemsstat at føre et motorkøretøj, der er indregistreret i en anden medlemsstat, uanset i hvis navn dette køretøj er indregistreret.
I denne forbindelse bemærkes, at selv om den forelæggende rets spørgsmål formelt set vedrører fortolkningen af artikel 18 TEUF, 21 TEUF, 26 TEUF, 45 TEUF, 49 TEUF – 55 TEUF og 56 TEUF – 62 TEUF, er en sådan omstændighed ikke til hinder for, at Domstolen oplyser den om alle de momenter angående fortolkningen af EU-retten, som kan være til nytte ved afgørelsen af den sag, som verserer for den, uanset om denne ret henviser til dem i disse spørgsmål (jf. bl.a. dom af 29.10.2015, Nagy,
C-583/14
,
EU:C:2015:737
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Domstolen har således allerede med hensyn til udlån mellem borgere, der er bosiddende i forskellige medlemsstater, fastslået, at et vederlagsfrit grænseoverskridende udlån af et motorkøretøj udgør kapitalbevægelser som omhandlet i artikel 63 TEUF (dom af 29.10.2015, Nagy,
C-583/14
,
EU:C:2015:737
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Da artikel 63 TEUF finder anvendelse og fastsætter særlige regler om forbud mod forskelsbehandling, finder artikel 18 TEUF således ikke anvendelse (dom af 29.10.2015, Nagy,
C-583/14
,
EU:C:2015:737
, præmis
).
Artikel 49 TEUF – 55 TEUF, som forbyder restriktioner for etableringsfriheden, er i øvrigt ikke relevante i forbindelse med tvisten i hovedsagen, eftersom denne tvist ifølge den forelæggende rets oplysninger hverken vedrører adgang til at optage eller udøve selvstændig erhvervsvirksomhed.
For så vidt som de for Domstolen fremlagte sagsakter ikke indeholder nogen elementer, der gør det muligt at fastslå, at der består en forbindelse mellem den i hovedsagen omhandlede situation og udøvelsen af retten til fri udveksling af tjenesteydelser som fastsat i artikel 56 TEUF – 62 TEUF, synes heller ikke fortolkningen af disse bestemmelser at være relevante for løsningen af nævnte tvist.
Forelæggelsesafgørelsen indeholder desuden ingen elementer, der gør det muligt at fastslå, at der består en forbindelse mellem denne situation og udøvelsen af arbejdskraftens frie bevægelighed som fastsat i artikel 45 TEUF.
Eftersom artikel 26 TEUF fastsætter, at det indre marked indebærer et område uden indre grænser, hvor der bl.a. er fri bevægelighed for kapital i overensstemmelse med traktaternes bestemmelser, og eftersom artikel 63 TEUF finder anvendelse, finder førstnævnte artikel endelig ikke anvendelse.
For så vidt som tvisten i hovedsagen vedrører en borger i en medlemsstats udlån af et køretøj til en borger i en anden medlemsstat, skal de forelagte spørgsmål først behandles i lyset af artikel 63 TEUF og dernæst, hvis det er relevant, i forhold til artikel 21 TEUF (jf. i denne retning dom af 29.10.2015, Nagy,
C-583/14
,
EU:C:2015:737
, præmis
).
Med henblik på at give den forelæggende ret et hensigtsmæssigt svar skal de forelagte spørgsmål omformuleres, og det skal lægges til grund, at denne ret med disse spørgsmål nærmere bestemt ønsker oplyst, om artikel 21 TEUF og 63 TEUF skal fortolkes således, at de er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, der forbyder enhver person, som i mere end 60 dage har haft bopæl i denne medlemsstat, dér at føre et motorkøretøj, der er indregistreret i en anden medlemsstat, uanset i hvis navn dette køretøj er indregistreret.
Spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en restriktion
Det udgør restriktioner som omhandlet i artikel 63, stk. 1, TEUF, at en medlemsstat træffer foranstaltninger, som kan afholde medlemsstatens borgere fra at optage lån (jf. bl.a. dom af 29.10.2015, Nagy,
C-583/14
,
EU:C:2015:737
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I henhold til færdselslovens artikel 93, stk. 1a, er det forbudt for enhver person, som i mere end 60 dage har haft bopæl i Italien, at føre et udenlandsk indregistreret køretøj.
En person, der har haft bopæl i Italien i mere end 60 dage, såsom GN, som råder over et motorkøretøj, der er indregistreret i en anden medlemsstat, og som ønsker at føre dette køretøj i Italien, er følgelig forpligtet til at indregistrere køretøjet i sidstnævnte medlemsstat, hvilket, således som den forelæggende ret har anført, indebærer betaling af gebyrer og afgifter samt iagttagelse af komplekse administrative formaliteter.
Da den vigtigste faktor ved udlån består i muligheden for at anvende den lånte genstand, må det således fastslås, at den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning bevirker, at vederlagsfrie grænseoverskridende udlån af et motorkøretøj pålægges afgift, idet personer, som i mere end 60 dage har haft bopæl i Italien, pålægges at betale afgift ved anvendelsen på det italienske vejnet af et køretøj, der er indregistreret i en anden medlemsstat, herunder hvis dette motorkøretøj er blevet udlånt vederlagsfrit af en i en anden medlemsstat bosiddende person (jf. i denne retning dom af 26.4.2012, van Putten,
C-578/10 – C-580/10
,
EU:C:2012:246
, præmis
). Vederlagsfrit udlån af et køretøj, der er indregistreret i Italien, pålægges derimod ikke denne afgift.
En sådan forskellig behandling, alt efter i hvilken medlemsstat det lånte køretøj er indregistreret, kan således afholde personer, der er bosiddende i Italien, fra at tage imod lån af et motorkøretøj, der er indregistreret i en anden medlemsstat, som de tilbydes af personer, der er bosiddende i denne anden medlemsstat (jf. i denne retning kendelse af 10.9.2020, Wallonische Region (Indregistrering af et lånt køretøj),
C-41/20 – C-43/20
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2020:703
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Den i denne doms præmis 24 omhandlede nationale lovgivning udgør derfor en restriktion for de frie kapitalbevægelser som omhandlet i artikel 63, stk. 1, TEUF, eftersom den kan afholde personer bosiddende i Italien fra at optage lån i andre medlemsstater (jf. i denne retning dom af 26.4.2012, van Putten,
C-578/10 – C-580/10
,
EU:C:2012:246
, præmis
og
).
Begrundelsen for restriktionen
Det følger af Domstolens faste praksis, at en restriktion for en af de ved EUF-traktaten sikrede grundlæggende friheder kun kan tillades, hvis den har et lovligt formål, som er foreneligt med denne traktat og er begrundet i tvingende almene hensyn. I et sådant tilfælde kræves det desuden, at anvendelsen af en sådan foranstaltning skal være egnet til at sikre gennemførelsen af det pågældende mål og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål (jf. bl.a. dom af 29.10.2015, Nagy,
C-583/14
,
EU:C:2015:737
, præmis
, og kendelse af 23.9.2021, Wallonische Region (Indregistrering af et køretøj foretaget af et selskab uden juridisk status),
C-23/21
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2021:770
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Den italienske regering har i det væsentlige gjort gældende, at formålet med den i hovedsagen omhandlede lovgivning er at undgå, at personer, der bor og arbejder i Italien, gennem sædvanlig anvendelse på det nationale område af køretøjer, der er indregistreret i udlandet, kan begå ulovlige handlinger, såsom manglende betaling af afgifter, skatter og vejafgifter, kan undgå at opfylde sanktioner eller har adgang til mere fordelagtige forsikringspræmier, men ligeledes at identifikationen af, hvem der faktisk fører disse køretøjer, gøres vanskelig, hvis ikke umulig, for den del af politistyrken, som har til opgave at føre kontrol hermed.
I denne henseende bemærkes, at navnlig for så vidt angår målet om at bekæmpe skattesvig på området for registreringsafgifter og motorkøretøjsafgifter har Domstolen allerede fastslået, at en medlemsstat kan opkræve registreringsafgift af et motorkøretøj, der er indregistreret i en anden medlemsstat, når køretøjet i det væsentlige skal anvendes varigt på førstnævnte medlemsstats område eller faktisk anvendes på denne måde (jf. i denne retning dom af 26.4.2012, van Putten,
C-578/10 – C-580/10
,
EU:C:2012:246
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Er disse betingelser derimod ikke opfyldt, er det i en anden medlemsstat indregistrerede køretøjs tilknytning til en medlemsstat mindre, hvorfor en anden begrundelse for den omhandlede hindring er nødvendig (dom af 26.4.2012, van Putten,
C-578/10 – C-580/10
,
EU:C:2012:246
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det tilkommer den forelæggende ret at tage stilling til varigheden af det i hovedsagen omhandlede lån og til, hvorledes de lånte motorkøretøjer faktisk anvendes (dom af 26.4.2012, van Putten,
C-578/10 – C-580/10
,
EU:C:2012:246
, præmis
).
Hvad angår målet om at forebygge misbrug fremgår det i øvrigt af Domstolens praksis, at selv om borgerne ikke kan påberåbe sig EU-retten med henblik på at muliggøre svig eller misbrug, kan en generel formodning for misbrug ikke støttes på den omstændighed, at en person, der er bosiddende i Italien, på denne medlemsstats område anvender et køretøj, der er indregistreret i en anden medlemsstat og er blevet udlånt til vedkommende vederlagsfrit af en person, der har bopæl i denne anden medlemsstat (kendelse af 10.9.2020, Wallonische Region (Indregistrering af et lånt køretøj),
C-41/20 – C-43/20
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2020:703
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Hvad angår begrundelsen knyttet til kravet om færdselskontrollernes effektivitet, som den italienske regering har påberåbt sig i sit skriftlige indlæg, bemærkes, at det ikke fremgår, hvorfor identifikationen af, hvilke personer der faktisk fører køretøjer indregistreret i udlandet, skulle være vanskelig, hvis ikke umulig, for den del af politistyrken, der har til opgave at foretage kontrollen.
Hvad desuden angår det mål, der består i, at den pågældende fører ikke har adgang til mere fordelagtige forsikringspræmier, som denne regering har fremført, fremgår det hverken af forelæggelsesafgørelsen eller af den nævnte regerings skriftlige indlæg, på hvilken måde dette formål skulle udgøre et legitimt mål, som er foreneligt med EUF-traktaten, og som er begrundet i tvingende almene hensyn i overensstemmelse med den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 31. I denne henseende bemærkes, at det imidlertid påhviler den medlemsstat, som påberåber sig et hensyn, der begrunder en restriktion for en af de grundlæggende friheder, der er sikret ved denne traktat, konkret at påvise, at der foreligger et hensyn af almen interesse (jf. i denne retning dom af 8.5.2003, ATRAL,
C-14/02
,
EU:C:2003:265
, præmis
).
Ifølge fast retspraksis kan et lavere skatteprovenu endelig ikke anses for et tvingende alment hensyn, der kan påberåbes som begrundelse for en foranstaltning, som i princippet er i strid med en grundlæggende frihed (jf. bl.a. dom af 7.9.2004, Manninen,
C-319/02
,
EU:C:2004:484
, præmis
, af 22.11.2018, Sofina m.fl.,
C-575/17
,
EU:C:2018:943
, præmis
, og kendelse af 10.9.2020, Wallonische Region (Indregistrering af et lånt køretøj),
C-41/20 – C-43/20
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2020:703
, præmis
).
De forelagte spørgsmål skal følgelig besvares med, at artikel 63, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, der forbyder enhver person, som i mere end 60 dage har haft bopæl i denne medlemsstat, dér at føre et motorkøretøj, der er indregistreret i en anden medlemsstat, uanset i hvis navn dette køretøj er indregistreret, uden at varigheden af det tidsrum, hvor dette køretøj er blevet anvendt i den første medlemsstat, tages i betragtning, og uden at den pågældende person kan gøre en ret til fritagelse gældende, når dette samme motorkøretøj hverken i det væsentlige skal anvendes varigt på førstnævnte medlemsstats område eller faktisk anvendes på denne måde.
Under disse omstændigheder er det ufornødent, at Domstolen udtaler sig om fortolkningen af artikel 21 TEUF.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Sjette Afdeling) for ret:

Artikel 63, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, der forbyder enhver person, som i mere end 60 dage har haft bopæl i denne medlemsstat, dér at føre et motorkøretøj, der er indregistreret i en anden medlemsstat, uanset i hvis navn dette køretøj er indregistreret, uden at varigheden af det tidsrum, hvor dette køretøj er blevet anvendt i den første medlemsstat, tages i betragtning, og uden at den pågældende person kan gøre en ret til fritagelse gældende, når dette samme motorkøretøj hverken i det væsentlige skal anvendes varigt på førstnævnte medlemsstats område eller faktisk anvendes på denne måde.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: italiensk.