CELEX: 62020CJ0475
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Sloboda usadiť sa
Obmedzenia
Hazardné hry
Koncesie na prevádzkovanie hier na hracích automatoch
Vnútroštátna právna úprava ukladajúca koncesionárom odvod
Zásada ochrany legitímnej dôvery

Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu článkov 49 a 56 ZFEÚ, ako aj zásady ochrany legitímnej dôvery.
Tieto návrhy boli podané v rámci sporov medzi spoločnosťami Admiral Gaming Network Srl (vec C‑475/20), Cirsa Italia SpA (vec C‑476/20), Codere Network SpA (vec C‑477/20), Gamenet SpA (vec C‑478/20), NTS Network SpA (vec C‑479/20), Sisal Entertainment SpA (vec C‑480/20) a Snaitech SpA, predtým Cogetech SpA a Snai SpA (veci C‑481/20 a C‑482/20), pôsobiacimi v odvetví hazardných hier na jednej strane a Agenzia delle Dogane e dei Monopoli (Agentúra pre clá a monopoly, Taliansko) (ďalej len „ADM“), ako aj inými talianskymi orgánmi na druhej strane vo veci zníženia provízií, na ktoré majú nárok prevádzkovatelia vykonávajúci organizovanú činnosť prijímania stávok prostredníctvom hracích automatov.
Právny rámec
Články 1 až 3 decreto legislativo n. 496 – Disciplina delle attività di giuoco (legislatívny dekrét č. 496 o úprave herných činností) zo 14. apríla 1948 (GURI č. 118 z 22. mája 1948) stanovuje:
„1.   Organizovanie a prevádzkovanie hazardných hier a tipovacích súťaží, za ktoré sa vypláca odmena akéhokoľvek druhu a za účasť na ktorých je potrebné zaplatenie peňažnej hodnoty, sú vyhradené štátu.
2.   Organizácia a výkon činností uvedených v predchádzajúcom článku je zverená ministerstvu financií, ktoré môže zabezpečovať ich správu priamo alebo prostredníctvom fyzických alebo právnických osôb, ktoré poskytnú primerané záruky svojej spôsobilosti v tomto smere. V tomto druhom uvedenom prípade sú výška odmeny, na ktorú majú správcovia nárok, a ostatné spôsoby riadenia stanovené v osobitných dohodách…
3.   Príjmy pochádzajúce z výkonu činností uvedených v predchádzajúcich článkoch musia byť vyplatené do osobitnej príjmovej položky ministerstva financií.“
Talianska republika zverila správu hier ADM v zmysle článku 8 decreto‑legge n. 282 – Disposizioni urgenti in materia di adempimenti comunitari e fiscali, di riscossione e di procedure di contabilità (zákonný dekrét č. 282 o naliehavých ustanoveniach týkajúcich sa povinností Spoločenstva a daňových povinností pri vymáhaní a účtovných postupoch) z 24. decembra 2002 (GURI č. 301 z 24. decembra 2002).
Článok 110 ods. 6 regio decreto n. 773 – Approvazione del testo unico delle leggi di pubblica sicurezza (kráľovský dekrét č. 773 o schválení konsolidovaného znenia zákonov o verejnej bezpečnosti) z 18. júna 1931 (GURI č. 146 z 26. júna 1931) v znení uplatňujúcom sa na spory vo veci samej (ďalej len „kráľovský dekrét č. 773 z 18. júna 1931“) stanovuje:
„Za legálne hracie automaty sa považujú:
a)
také, ktorým ministerstvo hospodárstva a financií… vydalo osvedčenie o súlade s platnými ustanoveniami a boli povinne pripojené k telematickej sieti uvedenej v článku 14a ods. 4 dekrétu prezidenta republiky č. 640 z 26. októbra 1972…, aktivujú sa vložením mincí alebo osobitných elektronických platobných nástrojov…, v ktorých sú okrem náhodného prvku aj prvky zručnosti…, pričom cena hry nepresahuje 1 euro, minimálna dĺžka hry je 4 sekundy a výhry vypláca automat v hotovosti, pričom každá z nich má hodnotu nepresahujúcu 100 eur. Výhry, ktoré vypočítava automat vopred neurčeným spôsobom v rámci celkového cyklu najviac 140000 hier, nesmú byť nižšie ako 75 % vkladov. V každom prípade tieto automaty nemôžu reprodukovať pokerovú hru alebo jej základné pravidlá,
b)
také, ktoré sú súčasťou telematickej siete uvedenej v článku 14a ods. 4 dekrétu prezidenta republiky č. 640 z 26. októbra 1972…, ktoré sa aktivujú výlučne vtedy, keď dochádza k pripojeniu do systému správy siete. Pre tieto prístroje nariadenia ministra hospodárstva a financií… vymedzujú:
1.
náklady a spôsoby platby za každú časť,
2.
minimálny percentuálny podiel príjmov, ktoré sa majú použiť na výhry,
3.
maximálna výška a spôsoby vyberania výhier,
4.
špecifikácie nemennosti a bezpečnosti, ktoré sa vzťahujú aj na systém spracovania, na ktorý sú tieto prístroje napojené,
5.
riešenia na zvýšenie zodpovednosti hráčov na automatoch, ktoré sa majú prijať,
6.
druhy a charakteristiky verejných priestorov a iných miest oprávnených vyberať vklady do hier, v ktorých možno nainštalovať automaty uvedené v tomto bode.“
Článok 14a ods. 4 decreto del Presidente della Repubblica, č. 640 – Imposta sugli spettacoli (dekrét prezidenta republiky č. 640 o dani z predstavení) z 26. októbra 1972 (GURI č. 292 z 11. novembra 1972, riadny dodatok ku GURI č. 2) stanovuje, pokiaľ ide o správu týchto automatov, že musia byť povinne pripojené na telematickú sieť zriadenú správou na tento účel a že „jeden alebo viac koncesionárov [tejto siete] musí byť vybraných najneskôr 30. júna 2004 prostredníctvom verejného obstarávania a v súlade s vnútroštátnymi ustanoveniami a ustanoveniami Spoločenstva“, pričom každý koncesionár bude za odmenu v podobe provízie spravovať sieť a automaty pripojené k tejto sieti, za ktoré je zodpovedný.
V súlade s týmto ustanovením bolo vyhlásené verejné obstarávanie na výber koncesionárov (GURI č. 95, osobitná séria č. 5 z 12. augusta 2011, s. 40), ktorej bod II 1.5 v súvislosti s províziou koncesionára stanovuje:
„… Koncesia na činnosti, na ktoré sa vzťahuje, ukladá koncesionárovi povinnosť poskytnúť štátnej pokladnici a autonómnej správe štátnych monopolov stanovené sumy z titulu jednorazového odvodu v prospech štátneho rozpočtu, koncesného poplatku a zloženej zábezpeky ako percentuálneho podielu zozbieraných vkladov. Koncesionár má nárok na províziu zodpovedajúcu rozdielu medzi sumou získanou zo zozbieraných vkladov a sumami uvedenými vyššie, ako aj ziskom, ktorý sa má rozdeliť, vypočítaným na základe minimálnych limitov stanovených platnou právnou úpravou, a podielom splatným tretím osobám povereným výberom vkladov.“
Článok 14 legge n. 23 – Delega al Governo recante dispositioni per un sistema fiscale più equo, trasparente e orientato alla crescita (zákon č. 23, ktorým sa vláda splnomocňuje na prijatie opatrení na vytvorenie spravodlivejšieho a transparentného daňového systému orientovaného na rast) z 11. marca 2014 (GURI č. 59 z 12. marca 2014) v znení uplatňujúcom sa na spory vo veci samej (ďalej len „zákon č. 23 z 11. marca 2014“) stanovuje:
„1.   Vláda sa splnomocňuje na to, aby prostredníctvom legislatívnych dekrétov uvedených v článku 1 vykonala reorganizáciu platných ustanovení v oblasti hier tak, že sa všetky platné predpisy zreorganizujú do podoby kódexu obsahujúceho ustanovenia o hrách, a to bez toho, aby tým bol dotknutý organizačný model založený na systéme koncesií a povolení, v rozsahu, v akom je tento nevyhnutný na ochranu legitímnej dôvery, verejného poriadku a bezpečnosti, na zosúladenie záujmov štátnej pokladnice s miestnymi záujmami, ako aj všeobecnými záujmami v oblasti verejného zdravia, na zabránenie opätovnému využívaniu príjmov pochádzajúcich z trestnej činnosti, ako aj na zabezpečenie pravidelného odvádzania daní z hier.
2.   Reorganizácia uvedená v odseku 1 sa vykoná v súlade s týmito zásadami a usmerneniami:
…
g)
revízia odplát a odmien, ktoré prináležia koncesionárom a iným prevádzkovateľom v súlade s kritériom progresivity súvisiacej s objemom zberu stávok;
…“
Článok 1 ods. 649 legge n. 190 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge di stabilità 2015) [zákon č. 190 o ustanoveniach na vytvorenie ročného a viacročného štátneho rozpočtu (zákon o stabilite v roku 2015)] z 23. decembra 2014 (GURI č. 300 z 29. decembra 2014, riadny dodatok ku GURI č. 99) (ďalej len „zákon o stabilite v roku 2015“) ukladá ročný odvod vo výške 500 miliónov eur zo štátnych zdrojov, ktoré sa formou provízie poskytujú koncesionárom a iným prevádzkovateľom zabezpečujúcim správu hier a výber stávok v mene štátu. Toto ustanovenie znie takto:
„Na to, aby sa prispelo k dosiahnutiu cieľa spočívajúceho v ozdravení verejných financií, a do okamihu, kedy dôjde k dôkladnej reorganizácii odplát a odmien prináležiacich koncesionárom a iným prevádzkovateľom v odvetví v rámci siete zberu stávok na účet štátu na základe uplatnenia článku 14 ods. 2 písm. g) zákona č. 23 z 11. marca 2014, štátne prostriedky, ktoré sa z titulu odplaty poskytujú koncesionárom a osobám, ktoré v závislosti od svojich príslušných úloh pôsobia v oblasti správy hier a zberu stávok prostredníctvom zariadení uvedených v článku 110 ods. 6 konsolidovaného znenia kráľovského dekrétu č. 773 z 18. júna 1931, sa s účinnosťou od roku 2015 znižujú o sumu 500 miliónov eur ročne. V dôsledku toho od 1. januára 2015 platí, že:
a)
celkovú sumu stávok zozbieraných prostredníctvom vyššie uvedených zariadení, po odpočítaní vyplatených výhier, vyplácajú koncesionárom prevádzkovatelia odvetvia. Koncesionári oznámia [ADM] meno prevádzkovateľov v odvetví, ktorí takúto platbu neuskutočnia, a to najmä na účely prípadnej sťažnosti na príslušný súdny orgán;
b)
koncesionári v rámci výkonu im zverených verejných právomocí zaplatia nad rámec toho, čo sa bežne platí štátu z titulu daní a iných poplatkov splatných podľa platných právnych predpisov a na základe koncesných zmlúv, navyše každoročne, v období od apríla do októbra, sumu 500 miliónov eur, a to každý v pomere k počtu zariadení, ktorý mu bol pridelený k 31. decembru 2014. Počet zariadení uvedených v článku 110 ods. 6 písm. a) a b) kráľovského dekrétu č. 773 z 18. júna 1931, pridelený každému koncesionárovi, ako aj spôsoby vykonania platby, sa stanovia rozhodnutím riaditeľa [ADM], ktoré sa po preskúmaní údajov prijme najneskôr do 15. januára 2015. Podobným rozhodnutím sa bude uskutočňovať zmena počtu zariadení stanovených v súlade s vyššie uvedeným, a to od roku 2016;
c)
koncesionári v rámci výkonu im zverených verejných právomocí rozdelia medzi ostatných prevádzkovateľov v odvetví zvyšné sumy, ktoré im boli poskytnuté na ich odplaty a odmeny, pričom opätovne dojednajú príslušné zmluvy a odplaty a odmeny vyplatia výlučne so zreteľom na uzavretie opätovne dojednaných zmlúv.“
Prostredníctvom decreto n. 388, prot. n. 4076/RU, del Direttore dell’Agenzia delle dogane e dei monopoli (dekrét č. 388, prot. č. 4076/RU riaditeľa ADM) z 15. januára 2015 sa zvýšil počet prístrojov spojených s každým koncesionárom k 31. decembru 2014 a sumy, ktoré boli v dôsledku toho splatné, boli vyúčtované prostredníctvom rozdelenia odvodu
pro rata
k počtu prístrojov spojených s každým koncesionárom. V súlade s článkom 3 tohto dekrétu musel každý koncesionár zaplatiť 40 % svojho podielu do 30. apríla 2015 a 60 % do 31. októbra 2015.
Článok 1 ods. 920 a 921 legge n. 208 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale et pluriennale dello Stato [zákon č. 208 o ročnom a viacročnom štátnom rozpočte (zákon o stabilite v roku 2016)] z 28. decembra 2015 (GURI č. 302, z 30. decembra 2015, riadny dodatok ku GURI č. 70) (ďalej len „zákon o stabilite v roku 2016“) zrušením článku 1 ods. 649 zákona o stabilite v roku 2015 obmedzil rozsah pôsobnosti tohto ustanovenia, a teda aj odvodu za rok 2015 (ďalej len „odvod za rok 2015“). Toto ustanovenie znie takto:
„920.   Článok 1 ods. 649 [zákona o stabilite v roku 2015] sa zrušuje.
921.   Článok 1 ods. 649 [zákona o stabilite v roku 2015] sa vykladá v tom zmysle, že každoročné zníženie štátnych zdrojov poskytnutých ako provízia koncesionárom a osobám, ktoré v súlade so svojimi príslušnými právomocami vykonávajú činnosť v oblasti správy hier a zberu stávok pomocou prístrojov uvedených v článku 110 ods. 6 kráľovského dekrétu č. 773 z 18. júna 1931, sa uplatňuje na každého z prevádzkovateľov v odvetví, pomerne jeho účasti rozdelení provízií na základe príslušných zmluvných dojednaní s prihliadnutím na ich trvanie v roku 2015.“
Spory vo veciach samých a prejudiciálne otázky
Žalobkyne vo veciach samých sú spoločnosťami pôsobiacimi v odvetví hier prostredníctvom povolených hracích automatov uvedených v článku 110 ods. 6 kráľovského dekrétu č. 773 z 18. júna 1931. Tieto spoločnosti boli vybrané ako koncesionári siete na zber stávok v mene štátu v rámci výberového konania uvedeného v bode 7 tohto rozsudku. Každá z nich podala žalobu na Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Regionálny správny súd pre región Lazio, Taliansko, ďalej len „TAR Lazio“) na zrušenie dekrétu č. 388 z 15. januára 2015 z dôvodu, že významne znižuje ich ziskovú maržu a je protiprávna, keďže ustanovenia, ktoré vykonáva, podľa nich porušujú právo Únie alebo Ústavu Talianska.
Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Regionálny správny súd pre región Lazio) sa obrátil na Corte costituzionale (Ústavný súd, Taliansko) s otázkou ústavnosti článku 1 ods. 649 zákona o stabilite v roku 2015, ktorým sa zaviedol ročný odvod. Tento súd rozsudkom č. 125 z 8. mája 2018 vrátil túto vec na Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Regionálny správny súd pre región Lazio) z dôvodu legislatívnej zmeny, ktorú v priebehu konania zaviedol článok 1 ods. 920 a 921 zákona o stabilite v roku 2016.
Vzhľadom na túto legislatívnu zmenu boli odstránené pochybnosti, ktoré mal Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Regionálny správny súd pre región Lazio) o ústavnosti a súlade predmetného mechanizmu s právom Únie, a tento súd meritórne zamietol žaloby žalobkýň vo veci samej.
Tieto podali odvolanie na Consiglio di Stato (Štátna rada, Taliansko).
Vnútroštátny súd má pochybnosti o zlučiteľnosti dotknutých vnútroštátnych ustanovení s právom Únie.
Po prvé opatrenie uložené článkom 1 ods. 649 zákona o stabilite v roku 2015, ako bolo zrušené a vyložené článkom 1 ods. 920 a 921 zákona o stabilite v roku 2016, malo podľa neho za následok, že žalobkyniam vo veci samej bol uložený peňažný odvod. Podľa neho ide o obmedzenie slobôd zaručených článkami 49 a 56 ZFEÚ. Odvod za rok 2015 mal mať retroaktívny účinok v tom zmysle, že bol uložený v roku 2015 a vzťahoval sa na príjmy dosiahnuté v roku 2014.
Vnútroštátny súd má pochybnosti o tom, či možno odvod za rok 2015 považovať za vychádzajúci z naliehavých dôvodov všeobecného záujmu. Zdá sa mu totiž, že jeho prijatie bolo odôvodnené výlučne ekonomickou potrebou zvýšiť daňové príjmy štátu, ako vyplýva z článku 1 ods. 649 zákona o stabilite v roku 2015, ktorý zdôrazňuje, aby sa týmto odvodom „prispelo k dosiahnutiu cieľa spočívajúceho v ozdravení verejných financií“.
Po druhé sa mu zdá, že odvod v roku 2015 bol prijatý v rozpore so zásadou ochrany legitímnej dôvery. Toto opatrenie malo mať vplyv na existujúce koncesné vzťahy. Malo značne sprísniť hospodárske podmienky a byť nepredvídateľné pre obozretného a starostlivého podnikateľa.
Za týchto podmienok Consiglio di Stato (Štátna rada) rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Je zavedenie vnútroštátnej právnej úpravy, ako je právna úprava stanovená v článku 1 ods. 649 zákona o stabilite v roku 2015, ktorou sa znižujú odplaty a provízie iba vo vzťahu k obmedzenej a konkrétnej kategórii hospodárskych subjektov, t. j. len vo vzťahu k prevádzkovateľom hazardných hier na zábavných a hracích automatoch, a nie vo vzťahu ku všetkým prevádzkovateľom hazardných hier, zlučiteľné s výkonom slobody usadiť sa zaručenej v článku 49 ZFEÚ a slobody poskytovať služby zaručenej v článku 56 ZFEÚ?
2.
Je zavedenie právnej úpravy, ako je vyššie uvedená právna úprava stanovená v článku 1 ods. 649 zákona o stabilite v roku 2015, ktorou sa z výlučne ekonomických dôvodov znížila výška provízie dohodnutá v koncesnej zmluve uzavretej medzi obchodnou spoločnosťou a talianskym orgánom štátnej správy, a to počas trvania predmetnej koncesie, zlučiteľné so zásadou práva Únie týkajúcou sa ochrany legitímnej dôvery?“
Konanie na Súdnom dvore
Žiadosťou o vysvetlenie zo 16. novembra 2020 Súdny dvor vyzval vnútroštátny súd, aby spresnil svoje stanovisko, pokiaľ ide o určité skutočnosti, ktoré môžu mať vplyv na určenie prípustnosti jeho návrhov na začatie prejudiciálneho konania.
Podaním zo 17. decembra 2020 vnútroštátny súd odpovedal na túto výzvu tak, že najskôr v podstate uviedol, že žalobkyniam vo veci samej boli udelené predmetné koncesie v rámci verejného obstarávania otvoreného všetkým podnikom Únie. Hoci všetky žalobkyne vo veci samej sú talianskymi spoločnosťami, štyri z nich sú úplne ovládané spoločnosťami z iných členských štátov. Najmenej jeden podnik z iného členského štátu je správcom zodpovedným za výber stávok do hier prostredníctvom stálej prevádzkarne nachádzajúcej sa v Taliansku. Napokon porušenie zásady ochrany legitímnej dôvery spôsobené odvodom za rok 2015 podľa neho spôsobilo obrátenú diskrimináciu koncesionárov, ktorých tento odvod zaťažuje, v prospech všetkých prevádzkovateľov porovnateľných hier na internete, medzi ktorými sú mnohé podniky z iných členských štátov Európskej únie. Tento odvod má teda nepriamo, či dokonca priamo ovplyvňovať finančný výsledok spoločností z iných členských štátov pôsobiacich na talianskom trhu hier.
Rozhodnutím z 26. januára 2021 spojil predseda Súdneho dvora tieto veci na účely písomnej a ústnej časti konania, ako aj na účely vyhlásenia rozsudku.
O prejudiciálnych otázkach
O prípustnosti
Európska komisia vo svojich písomných pripomienkach vyjadrila pochybnosti, pokiaľ ide o užitočnosť položených otázok na účel riešenia sporov vo veci samej, a to vzhľadom na zrušenie zákona o stabilite v roku 2015.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v rámci spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi zakotvenej v článku 267 ZFEÚ prináleží iba vnútroštátnemu súdu, ktorý prejednáva spor a ktorý musí niesť zodpovednosť za následné súdne rozhodnutie, aby so zreteľom na osobitosti veci posúdil tak potrebu rozhodnutia v prejudiciálnom konaní na účel vyhlásenia svojho rozsudku, ako aj dôležitosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. Ak sa teda položené otázky týkajú výkladu práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť. Súdny dvor môže odmietnuť rozhodnúť o prejudiciálnej otázke položenej vnútroštátnym súdom len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá nijakú súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém, alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými ani právnymi okolnosťami potrebnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré mu boli položené [rozsudok z 23. novembra 2021, IS (Nezákonnosť uznesenia s návrhom na začatie prejudiciálneho konania),
C‑564/19
,
EU:C:2021:949
, body
a
, ako aj citovaná judikatúra].
V prejednávanej veci však treba podotknúť, že hoci bol článok 1 ods. 649 zákona o stabilite v roku 2015, uvedený v prejudiciálnych otázkach, v roku 2016 zrušený a z tohto dôvodu sa uplatňoval iba v roku 2015, predstavuje, hoci len v znení, ktoré so spätnou účinnosťou vykladá článok 1 ods. 920 a 921 zákona o stabilite v roku 2016, základ odvodu za rok 2015. Navyše prípadné určenie, že toto ustanovenie porušilo slobody zaručené článkami 49 a 56 ZFEÚ, by mohlo viesť k tomu, že vnútroštátny súd konštatuje protiprávnosť tohto odvodu. V prejednávanej veci nie je zjavné, že by požadovaný výklad práva Únie nemal žiadnu súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, alebo že by išlo o problém hypotetickej povahy.
Talianska vláda spochybnila prípustnosť prvej položenej otázky tvrdením, že vnútroštátny súd v rozpore s článkom 94 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora neuviedol dôvody, prečo by zníženie provízií a odmien mohlo byť v rozpore s článkami 49 a 56 ZFEÚ, keďže k nemu došlo výlučne vo vzťahu k prevádzkovateľom hier prebiehajúcich na hracích automatoch, ale nie vo vzťahu k ostatným prevádzkovateľom v odvetví hier v Taliansku, ani v tejto súvislosti neposkytol komparatívne vyhodnotenie týchto rôznych kategórií prevádzkovateľov, ktoré by umožnilo posúdiť takto uvádzané rozdielne zaobchádzanie.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že ako vyplýva z článku 94 písm. a) a c) rokovacieho poriadku, návrh na začatie prejudiciálneho konania musí najmä obsahovať „stručné zhrnutie predmetu sporu, ako aj relevantné skutočnosti, ktoré zistil vnútroštátny súd, alebo aspoň zhrnutie skutkového stavu, z ktorého prejudiciálne otázky vychádzajú“, ako aj „uvedenie dôvodov, pre ktoré sa vnútroštátny súd rozhodol položiť otázku o výklade alebo platnosti určitých ustanovení práva Únie, ako aj súvislosti, ktoré vnútroštátny súd vidí medzi týmito ustanoveniami a svojou právnou úpravou uplatniteľnou vo vnútroštátnom konaní“.
V duchu spolupráce, ktorý existuje vo vzťahoch medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom v rámci prejudiciálneho konania, však absencia určitých predchádzajúcich zistení vnútroštátneho súdu nevyhnutne nevedie k neprípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania alebo niektorej z otázok obsiahnutých v tomto návrhu, ak Súdny dvor vzhľadom na skutočnosti vyplývajúce zo spisu usúdi, že je schopný poskytnúť vnútroštátnemu súdu užitočnú odpoveď (pozri v tomto zmysle rozsudok z 1. októbra 2020, Elme Messer Metalurgs,
C‑743/18
,
EU:C:2020:767
, bod
a citovanú judikatúru).
Hoci by v prejednávanej veci bolo nepochybne žiaduce, aby vnútroštátny súd podrobnejšie vysvetlil dôvody, ktoré ho viedli k názoru, že ustanovenia práva Únie, ktorých sa týka jeho prvá otázka, mohli byť v prejednávanej veci porušené, z informácií uvedených v návrhoch na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že odvod za rok 2015 sa vzťahuje jedine na držiteľov koncesií na prevádzkovanie hier na hracích automatoch a ich zmluvných partnerov na nižších stupňoch, no nie na ostatné subjekty v odvetví hier, akými sú prevádzkovatelia hier na internete. Preto ani nedostatok presnej identifikácie a opisu rôznych iných kategórií prevádzkovateľov v odvetví hier zo strany vnútroštátneho súdu, ani nedostatok podrobnejšieho vysvetlenia toho istého súdu, pokiaľ ide o otázku, do akej miery takéto obmedzenie dotýkajúce sa pôsobnosti uvedeného odvodu môže zohrávať úlohu pri určovaní, či sa v prejednávanej veci musí konštatovať porušenie článkov 49 a 56 ZFEÚ, nebránia dostatočnému pochopeniu kontextu, do ktorého patria návrhy na začatie prejudiciálneho konania, a súvislosti, ktoré môžu existovať medzi uvedenými ustanoveniami práva Únie a právnou úpravou dotknutou vo veci samej, ani tomu, aby Súdny dvor poskytol uvedenému súdu určité minimálne údaje, ktoré by ho mohli usmerniť pri jeho prípadnom uplatnení uvedených ustanovení v rámci sporov, ktoré mu boli predložené vo veci samej.
Z toho vyplýva, že prejudiciálne otázky, ktoré položila Consiglio di Stato (Štátna rada), sú prípustné.
O veci samej
O prvej otázke
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa články 49 a 56 ZFEÚ majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, akou je právna úprava obsiahnutá v článku 1 ods. 649 zákona o stabilite v roku 2015, ktorá z dôvodov súvisiacich výlučne s ozdravením verejných financií ukladá odvod, ktorého účinkom je zníženie odmeny obmedzenej kategórie prevádzkovateľov v odvetví hazardných hier, t. j. koncesionárov poverených správou hier na hracích automatoch.
Treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry sa za obmedzenia slobody usadiť sa a/alebo slobodného poskytovania služieb musia považovať všetky opatrenia, ktoré zakazujú výkon slobôd zaručených článkami 49 a 56 ZFEÚ, bránia mu alebo znižujú jeho príťažlivosť (pozri v tomto zmysle rozsudok z 20. decembra 2017, Global Starnet,
C‑322/16
,
EU:C:2017:985
, bod
citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci z informácií poskytnutých vnútroštátnym súdom vyplýva, že článkom 1 ods. 649 zákona o stabilite v roku 2015 Talianska republika v roku 2015 uložila koncesionárom v odvetví hier prebiehajúcich na herných automatoch prostredníctvom odvodu za rok 2015 celkové zníženie provízie, ktorá im bola poskytnutá na základe koncesných zmlúv, o 500 miliónov eur, pričom toto zníženie bolo medzi nich rozložené pomerne podľa počtu prístrojov, ktoré kontroloval každý z nich k 31. decembru 2014, a následne rozdelené každým koncesionárom medzi neho a jeho vlastných zmluvných partnerov na nižších stupňoch, pomerne k podielu každého z nich na rozdelení provízie.
Okrem toho najmä zo spresnení uvedených v bode 22 tohto rozsudku vyplýva, že medzi koncesionármi dotknutými odvodom za rok 2015 sa nachádzajú talianske spoločnosti ovládané spoločnosťami so sídlom v iných členských štátoch.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že sloboda usadiť sa, ktorú článok 49 ZFEÚ priznáva štátnym príslušníkom členských štátov a ktorá zahŕňa ich právo začať a vykonávať samostatnú zárobkovú činnosť, ako aj právo založiť a viesť podniky za rovnakých podmienok, ako sú podmienky stanovené právnou úpravou členského štátu, v ktorom dochádza k usadeniu sa, pre jeho vlastných štátnych príslušníkov, zahŕňa v súlade s článkom 54 ZFEÚ aj právo spoločností, ktoré sú založené podľa právnej úpravy členského štátu a ktoré majú svoje sídlo, ústredie alebo hlavnú prevádzkareň v Únii, vykonávať svoju činnosť v dotknutom členskom štáte prostredníctvom dcérskej spoločnosti, organizačnej zložky alebo obchodného zastúpenia (rozsudok z 21. decembra 2016, AGET Iraklis,
C‑201/15
,
EU:C:2016:972
, bod
a citovaná judikatúra).
Sloboda usadiť sa sa tak vzťahuje najmä na situáciu, keď spoločnosť so sídlom v členskom štáte zriadi dcérsku spoločnosť v inom členskom štáte. Podľa ustálenej judikatúry to platí rovnako vtedy, ak takáto spoločnosť alebo štátny príslušník členského štátu nadobudne na základnom imaní spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte podiel, ktorý mu dáva určitý vplyv na rozhodnutia tejto spoločnosti a umožňuje mu určovať jej činnosti (rozsudok z 21. decembra 2016, AGET Iraklis,
C‑201/15
,
EU:C:2016:972
, bod
a citovaná judikatúra).
Keďže naproti tomu informácie, ktorými disponuje Súdny dvor, mu neumožňujú s dostatočnou presnosťou určiť, do akej miery sa situácie, o ktoré ide vo veci samej, môžu týkať aj článku 56 ZFEÚ, treba v prejednávanej veci uprednostniť preskúmanie otázok, ktoré vyslovil vnútroštátny súd, jedine z hľadiska článku 49 ZFEÚ.
Talianska vláda popiera, že by odvod za rok 2015 mohol predstavovať obmedzenie slobody zaručenej týmto ustanovením, keďže jeho výška bola príliš malá na to, aby mala takýto účinok.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v podstate je Zmluvou o FEÚ zakázané aj obmedzenie základnej slobody, ktoré je rozsahovo malé či menej významné (rozsudok z 3. decembra 2014, De Clercq a i.,
C‑315/13
,
EU:C:2014:2408
, bod
a citovaná judikatúra).
Pritom treba poznamenať, že odvod za rok 2015 má povahu daňového opatrenia, ako to zdôraznila talianska vláda najmä vo svojich pripomienkach, a že vyplýva z výrazu „odvádzani[e] daní z hier“ uvedeného v článku 14 ods. 1 zákona č. 23 z 11. marca 2014.
V tejto súvislosti treba na úvod spresniť, že hoci priame dane nepochybne patria do právomoci členských štátov, z ustálenej judikatúry vyplýva, že tieto členské štáty musia napriek tomu pri jej výkone dodržiavať právo Únie, a najmä základné práva zaručené Zmluvou o FEÚ (rozsudok z 11. júna 2015, Berlington Hungary a i.,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
; bod 34).
V tejto súvislosti však Súdny dvor rozhodol, že v prípade neexistencie harmonizácie na úrovni Únie nevýhody, ktoré môžu vyplývať zo súbežného výkonu daňových právomocí rôznych členských štátov, nepredstavujú obmedzenia voľného pohybu, pokiaľ takýto výkon nie je diskriminačný [pozri v tomto zmysle rozsudky z 26. mája 2016, NN (L) International,
C‑48/15
,
EU:C:2016:356
, bod
, a z 9. septembra 2021, Real Vida Seguros,
C‑449/20
,
EU:C:2021:721
, bod
]. Súdny dvor tak najmä spresnil, že článok 56 ZFEÚ sa neuplatní na opatrenia, ktorých jediným účinkom je spôsobenie dodatočných nákladov na predmetnú službu a ktoré rovnakým spôsobom zasahujú poskytovanie služieb medzi členskými štátmi a poskytovanie služieb v rámci jedného členského štátu (rozsudok z 11. júna 2015, Berlington Hungary a i.,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
, bod
, ako aj citovaná judikatúra). Rovnako sa článok 49 ZFEÚ nevzťahuje na opatrenia, ktorých jediným účinkom je spôsobenie dodatočných nákladov na predmetné služby a ktoré ho ovplyvňujú obdobným spôsobom podľa toho, či je čisto interné alebo je vykonávané subjektom kontrolovaným spoločnosťou so sídlom v inom členskom štáte,
Zo spisov, ktoré má Súdny dvor k dispozícii v prejednávaných veciach, však nevyplýva, čo však musí overiť vnútroštátny súd, že by odvod za rok 2015 viedol k diskriminácii medzi koncesionármi v odvetví hier vykonávaných na hracích automatoch tým, že by vyhradil menej priaznivé zaobchádzanie cezhraničným situáciám v porovnaní s vnútroštátnymi situáciami, ani tým, v akom rozsahu by uvedený odvod mohol viesť k obrátenej diskriminácii, za predpokladu, že vnútroštátne právo zakazuje takéto diskriminačné zaobchádzanie, vyhradením menej priaznivého zaobchádzania vnútroštátnym situáciám v porovnaní s cezhraničnými situáciami.
Nie je ani zreteľne jasné, čo musí takisto overiť vnútroštátny súd, že by ten istý odvod mohol mať za následok vytvorenie prekážky ziskovému prevádzkovaniu hracích automatov existujúcich koncesionárov tým, že by sa uprednostnili iné odvetvia hier, najmä odvetvie hier na internete, alebo akým spôsobom by v takomto prípade boli cezhraničné situácie diskriminované v porovnaní s vnútroštátnymi situáciami (pozri v tejto súvislosti rozsudok z 11. júna 2015, Berlington Hungary a i.,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
, body
až
).
V tejto súvislosti vnútroštátnemu súdu prislúcha určiť, či Talianska republika, či už v rámci odvetvia hier prebiehajúcich na hracích automatoch, alebo medzi týmto odvetvím a inými odvetviami hier, účinkom odvodu za rok 2015 uloženého prevádzkovateľom hier uplatňovaných na hracích automatoch zaviedla diskriminačné zaobchádzanie s cezhraničnými situáciami v porovnaní s vnútroštátnymi situáciami vzhľadom na slobodu zaručenú článkom 49 ZFEÚ.
Jedine v prípade takéhoto konštatovania obmedzenia uvedenej slobody je nastolená otázka prípadného odôvodnenia tohto obmedzenia.
Pokiaľ ide o takéto odôvodnenie, treba pripomenúť, že právna úprava hazardných hier patrí medzi oblasti, v ktorých existujú medzi členskými štátmi výrazné rozdiely morálneho, náboženského a kultúrneho charakteru. Keďže v tejto oblasti nedošlo k harmonizácii na úrovni Únie, členské štáty majú širokú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o zvolenie úrovne ochrany spotrebiteľov a sociálneho poriadku, ktorú považujú za najvhodnejšiu (rozsudok z 20. decembra 2017, Global Starnet,
C‑322/16
,
EU:C:2017:985
, bod
a citovaná judikatúra).
Členské štáty preto môžu slobodne určiť ciele svojej politiky v oblasti hazardných hier a prípadne aj presne definovať úroveň požadovanej ochrany. Obmedzenia, ktoré ukladajú, však musia spĺňať podmienky vyplývajúce z judikatúry Súdneho dvora, pokiaľ ide najmä o ich opodstatnenie naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu a ich primeranosť (rozsudok z 20. decembra 2017, Global Starnet,
C‑322/16
,
EU:C:2017:985
, bod
a citovaná judikatúra). Pokiaľ spĺňajú túto poslednú uvedenú požiadavku, obmedzenia činností týkajúcich sa hazardných hier tak možno opodstatniť naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu, ako sú ochrana spotrebiteľa a prevencia pred podvodmi a nabádaním občanov na neprimerané výdavky spojené s hrou (rozsudok z 22. januára 2015, Stanley International Betting a Stanleybet Malta,
C‑463/13
,
EU:C:2015:25
, bod
, ako aj citovaná judikatúra).
V prejednávanej veci článok 14 ods. 1 zákona č. 23 z 11. marca 2014 splnomocnil taliansku vládu, aby „vykonala reorganizáciu platných ustanovení v oblasti hier tak, že sa všetky platné predpisy zreorganizujú do podoby kódexu obsahujúceho ustanovenia o hrách, a to bez toho, aby tým bol dotknutý organizačný model založený na systéme koncesií a povolení, v rozsahu, v akom je tento nevyhnutný na ochranu legitímnej dôvery, verejného poriadku a bezpečnosti, na zosúladenie záujmov štátnej pokladnice s miestnymi záujmami, ako aj všeobecnými záujmami v oblasti verejného zdravia, na zabránenie opätovnému využívaniu príjmov pochádzajúcich z trestnej činnosti, ako aj na zabezpečenie pravidelného odvádzania daní z hier“.
Článok 14 ods. 2 toho istého zákona stanovoval, že pri tejto reorganizácii sa musia dodržiavať určité zásady a usmernenia, medzi ktoré podľa písmena g) tohto ustanovenia patria okrem iného „revízia odplát a provízií, ktoré prináležia koncesionárom a iným prevádzkovateľom v súlade s kritériom progresivity súvisiacej s objemom zberu stávok“.
Článok 1 ods. 649 zákona o stabilite na rok 2015 však uvádza, že príspevok požadovaný od koncesionárov z titulu odvodu za rok 2015 sa vyberá „na to, aby sa prispelo k dosiahnutiu cieľa spočívajúceho v ozdravení verejných financií, a do okamihu, kedy dôjde k dôkladnej reorganizácii odplát a odmien prináležiacich koncesionárom a iným prevádzkovateľom v odvetví v rámci siete zberu stávok na účet štátu na základe uplatnenia článku 14 ods. 2 písm. g) zákona č. 23 z 11. marca 2014“.
Zo znenia článku 1 ods. 649 zákona o stabilite v roku 2015 teda zrejme vyplýva, že odvod za rok 2015 bol zavedený bez toho, aby taliansky zákonodarca naďalej odkazoval na naliehavý dôvod všeobecného záujmu, akým je ochrana spotrebiteľov a predchádzanie podvodom a hráčskej závislosti, keďže toto ustanovenie sa týka výlučne cieľa ozdravenia verejných financií.
Skutočnosť, že obmedzenie hazardných hier je akcesoricky prínosom pre rozpočet dotknutého členského štátu, však nebráni tomu, aby toto obmedzenie bolo odôvodnené tým, že v prvom rade skutočne sleduje ciele týkajúce sa naliehavých dôvodov všeobecného záujmu (pozri v tomto zmysle rozsudky z 21. októbra 1999, Zenatti,
C‑67/98
,
EU:C:1999:514
, bod
, ako aj zo 6. novembra 2003, Gambelli a i.,
C‑243/01
,
EU:C:2003:597
, bod
), čo prislúcha overiť vnútroštátnemu súdu, keďže naproti tomu samotný cieľ maximalizácie príjmov štátnej pokladnice nie je spôsobilý umožniť obmedzenie slobodného poskytovania služieb (rozsudok z 11. júna 2015, Berlington Hungary a i.,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
, bod
, ako aj citovaná judikatúra).
Z toho vyplýva, že pokiaľ existuje obmedzenie slobody zaručenej článkom 49 ZFEÚ z dôvodu uloženia odvodu za rok 2015, nejaví sa ako odôvodnené.
Talianska vláda však najmä na pojednávaní tvrdila, že výber odvodu za rok 2015 prostredníctvom zníženia príjmov prevádzkovateľov, ktorý spôsobil, tiež sledoval cieľ odrádzať od prenikania zločineckých organizácií do pomerne ziskového odvetvia hier uplatňovaných prostredníctvom hracích automatov. Vzhľadom na pokračujúci rast, ktorý podľa nej zaznamenávalo uvedené odvetvie hier, a jeho určité charakteristické vlastnosti bolo cieľom tohto odvodu tiež chrániť zdravie hráčov pred účinkami spojenými s hazardnými hrami.
V rozsahu, v akom by vnútroštátny súd v rámci preskúmania, ktoré mu prislúcha, konštatoval, že odvod za rok 2015, bez ohľadu na znenie článku 1 ods. 649 zákona o stabilite v roku 2015 pripomenutého v bode 52 tohto rozsudku, skutočne sledoval hlavne naliehavé ciele všeobecného záujmu, prislúchalo by mu určiť, či obmedzenie uložené týmto odvodom spĺňalo podmienky vyplývajúce z judikatúry Súdneho dvora, pokiaľ ide o jeho proporcionalitu, teda či bolo spôsobilé zaručiť dosiahnutie sledovaných cieľov a či nešlo nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie uvedených cieľov. V tejto súvislosti treba okrem toho pripomenúť, že vnútroštátna právna úprava je spôsobilá zaručiť dosiahnutie uvedených cieľov len vtedy, ak skutočne zodpovedá úsiliu dosiahnuť ich koherentne a systematicky (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. júna 2015, Berlington Hungary a i.,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
, bod
, ako aj citovanú judikatúru).
Za týchto podmienok treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 49 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že pokiaľ sa preukáže, že vnútroštátna právna úprava ukladajúca odvod, ktorého účinkom je zníženie odmeny koncesionárov poverených správou hier na hracích automatoch, predstavuje obmedzenie slobody zaručenej týmto ustanovením Zmluvy o FEÚ, uvedené ustanovenie bráni tomu, aby takéto obmedzenie mohlo byť odôvodnené cieľmi, ktoré sú založené výlučne na úvahách spojených s ozdravením verejných financií.
O druhej otázke
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa zásada ochrany legitímnej dôvery má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, akou je tá, ktorá je obsahom článku 1 ods. 649 zákona o stabilite v roku 2015, ktorá počas trvania koncesnej zmluvy medzi spoločnosťou a správnym orgánom dotknutého členského štátu znižuje províziu dohodnutú v uvedenej zmluve.
Na úvod a pokiaľ ide o uplatniteľnosť uvedenej zásady, treba pripomenúť, že ak sa členský štát na účely odôvodnenia právnej úpravy, ktorá môže narušiť výkon slobody zaručenej Zmluvou o FEÚ, odvoláva na naliehavé dôvody všeobecného záujmu, toto odôvodnenie sa musí vykladať aj vzhľadom na všeobecné zásady práva Únie, a najmä všeobecnej zásady ochrany legitímnej dôvery. Na predmetnú vnútroštátnu právnu úpravu sa teda môžu vzťahovať stanovené výnimky len vtedy, ak je v súlade s uvedenou zásadou (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. júna 2015, Berlington Hungary a i.,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
, body
,
, ako aj citovanú judikatúru).
Z toho vyplýva, že za predpokladu, že vnútroštátny súd dospeje k záveru, že odvod za rok 2015 vedie k obmedzeniu slobody usadiť sa zaručenej článkom 49 ZFEÚ a že v dôsledku toho pristúpi k prevereniu jeho proporcionality v súlade s judikatúrou pripomenutou v bode 57 tohto rozsudku, v tejto súvislosti mu bude prislúchať zohľadniť tiež požiadavky vyplývajúce zo zásady ochrany legitímnej dôvery.
Podľa ustálenej judikatúry možnosť odvolávať sa na zásadu ochrany legitímnej dôvery má každý hospodársky subjekt, v prípade ktorého vnútroštátny orgán vzbudil legitímne očakávanie. Ak však mohol opatrný a obozretný hospodársky subjekt predvídať prijatie opatrenia, ktoré sa týka jeho záujmov, nemôže sa po jeho prijatí odvolávať na uvedenú zásadu. Okrem toho hospodárske subjekty nemôžu vkladať legitímnu dôveru do zachovania existujúceho stavu, ktorý môžu vnútroštátne orgány zmeniť v rámci svojej voľnej úvahy [rozsudok z 15. apríla 2021, Federazione nazionale delle imprese elettrotecniche ed elettroniche (Anie) a i.,
C‑798/18 a C‑799/18
,
EU:C:2021:280
, bod
, ako aj citovaná judikatúra].
Naproti tomu sú podľa uvedenej zásady takéto hospodárske subjekty naďalej dôvodne oprávnené spochybniť spôsob vykonania takýchto zmien (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. júna 2015, Berlington Hungary a i.,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
, bod
, ako aj citovanú judikatúru).
V tejto súvislosti Súdny dvor napríklad už uviedol, že hospodársky subjekt, ktorý uskutočnil nákladné investície na účely zosúladenia sa so systémom, ktorý predtým prijal zákonodarca, môže byť vo svojich záujmoch podstatne dotknutý predčasným zrušením tohto systému, a to tým viac, ak sa uskutoční náhle a nepredvídateľne bez toho, aby sa mu ponechal čas potrebný na prispôsobenie sa novej legislatívnej situácii (pozri rozsudok z 11. júna 2015, Berlington Hungary a i.,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
, bod
).
Vnútroštátnemu súdu prislúcha preskúmať, či je vnútroštátna právna úprava v súlade so zásadou ochrany legitímnej dôvery, pričom Súdny dvor, ktorý rozhoduje na základe článku 267 ZFEÚ, má jedine právomoc poskytnúť tomuto súdu všetky výkladové prvky vyplývajúce z práva Únie, ktoré mu umožnia posúdiť tento súlad. Vnútroštátny súd môže zohľadniť na tieto účely všetky relevantné prvky, ktoré vyplývajú najmä zo znenia, účelu alebo systému dotknutých právnych predpisov [rozsudok z 15. apríla 2021, Federazione nazionale delle imprese elettrotecniche ed elettroniche (Anie) a i.,
C‑798/18 a C‑799/18
,
EU:C:2021:280
, bod
, ako aj citovaná judikatúra].
V tejto súvislosti treba uviesť, že bod II 1.5 oznámenia o vyhlásení verejného obstarávania uvedeného v bode 7 tohto rozsudku stanovuje, že „koncesionár má nárok na províziu zodpovedajúcu rozdielu medzi sumou získanou zo zozbieraných vkladov a sumami [stanovenými z titulu jednorazového odvodu v prospech štátneho rozpočtu, koncesného poplatku a zloženej zábezpeky ako percentuálneho podielu zozbieraných vkladov] uvedenými vyššie, ako aj ziskom, ktorý sa má rozdeliť, vypočítaným na základe minimálnych limitov stanovených platnou právnou úpravou, a podielom splatným tretím osobám povereným výberom vkladov“.
Hoci koncesionári nemôžu mať legitímnu dôveru v časovú stabilitu výšky jednotlivých položiek odvodov a poplatkov, ktoré sú takto identifikované v bode II 1.5 tohto oznámenia o verejnom obstarávaní a ktoré znižujú sumu vyplývajúcu z vybraných vkladov, nič to nemení na tom, že podľa spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, ako to prislúcha overiť vnútroštátnemu súdu, uvedené oznámenie o verejnom obstarávaní neobsahuje žiadne ustanovenie o možnosti uložiť odvod výlučne z ekonomických a daňových dôvodov.
Pokiaľ ide o zákon č. 23 z 11. marca 2014, o ktorom talianska vláda tvrdí, že viac než dostatočne avizoval odvod za rok 2015, treba poznamenať, že sa nezdá, že tento odvod bol určený v rámci reorganizácie odmien koncesionárov, na ktorej uskutočnenie bola talianska vláda splnomocnená týmto zákonom. Ako sa výslovne uvádza v článku 1 ods. 649 zákona o stabilite na rok 2015, tento odvod bol uložený „do okamihu“ tejto reorganizácie, a teda
a priori
mimo nej. Zo spisu navyše vyplýva, že táto reorganizácia sa neuskutočnila, z dôvodu uplynutia doby účinnosti splnomocnenia.
Chýbajúcu súvislosť medzi odvodom za rok 2015 a zákonom č. 23 z 11. marca 2014 navyše zrejme odráža aj okolnosť, že na rozdiel od kritéria „progresivity súvisiacej s objemom výberu vkladov do hier“, ktoré sa malo uplatniť v rámci stanovenej reorganizácie, článok 1 ods. 649 zákona o stabilite v roku 2015 zaviedol sporný odvod na pevnej úrovni, ktorá teda nesúvisí s objemom vybratých vkladov, a rozdelil ho medzi koncesionárov na základe počtu prístrojov, ktoré každý z nich spravuje, teda opäť bez súvislosti s objemom vkladov vybratých každým z nich.
Pokiaľ ide napokon o tvrdenie žalobkýň vo veci samej, podľa ktorého mal odvod za rok 2015 retroaktívny účinok, treba poznamenať, že tento odvod prijatý 23. decembra 2014 sa týkal zníženia odmien koncesionárov „od roku 2015“ (pozri článok 1 ods. 649 zákona o stabilite v roku 2015) a že stanovoval platby od apríla do októbra 2015. Z tohto dôvodu odvod za rok 2015 nemal retroaktívny účinok.
Je však pravda, že dátum jeho prijatia, jeho výška a rozdelenie bremena pomerne podľa počtu hracích automatov pridelených každému koncesionárovi k 31. decembru 2014 zrejme mohli, podľa údajov uvedených v návrhoch na začatie prejudiciálneho konania, v krátkom čase významne ovplyvniť finančné plánovanie týchto koncesionárov. V tejto súvislosti bude vnútroštátnemu súdu prípadne prislúchať, aby posúdil presný rozsah vplyvu, ktorý mohol mať takýto dočasný odvod na výnosnosť investícií vynaložených koncesionármi, a či a v akom rozsahu boli uvedení koncesionári zbavení, z dôvodu prípadnej náhlej a nepredvídateľnej povahy tohto odvodu, času nevyhnutného na to, aby sa mohli prispôsobiť tejto novej situácii.
Za týchto okolností treba na druhú otázku odpovedať tak, že pokiaľ sa článok 49 ZFEÚ uplatňuje v prípade existencie takéhoto vnútroštátneho opatrenia, zásada ochrany legitímnej dôvery sa má vykladať v tom zmysle, že v zásade nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá počas trvania koncesných zmlúv uzavretých medzi spoločnosťami a správnym orgánom dotknutého členského štátu dočasne znižuje odmeny koncesionárov dohodnuté v uvedených zmluvách, okrem prípadu, keď sa vzhľadom na rozsah vplyvu tohto zníženia na výnosnosť investícií vynaložených koncesionármi a na prípadnú náhlu a nepredvídateľnú povahu tohto opatrenia ukáže, že uvedení koncesionári nedostali potrebný čas na prispôsobenie sa tejto novej situácii.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:

1.
Článok 49 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že pokiaľ sa preukáže, že vnútroštátna právna úprava ukladajúca odvod, ktorého účinkom je zníženie odmeny koncesionárov poverených správou hier na hracích automatoch, predstavuje obmedzenie slobody zaručenej týmto ustanovením Zmluvy o FEÚ, uvedené ustanovenie bráni tomu, aby takéto obmedzenie mohlo byť odôvodnené cieľmi, ktoré sú založené výlučne na úvahách spojených s ozdravením verejných financií.

2.
Pokiaľ sa článok 49 ZFEÚ uplatňuje v prípade existencie takéhoto vnútroštátneho opatrenia, zásada ochrany legitímnej dôvery sa má vykladať v tom zmysle, že v zásade nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá počas trvania koncesných zmlúv uzavretých medzi spoločnosťami a správnym orgánom dotknutého členského štátu dočasne znižuje odmeny koncesionárov dohodnuté v uvedených zmluvách, okrem prípadu, keď sa vzhľadom na rozsah vplyvu tohto zníženia na výnosnosť investícií vynaložených koncesionármi a na prípadnú náhlu a nepredvídateľnú povahu tohto opatrenia ukáže, že uvedení koncesionári nedostali potrebný čas na prispôsobenie sa tejto novej situácii.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: taliančina.