CELEX: 62019CJ0363
Zahtjev za prethodnu odluku
Sigurnost opskrbe hranom
Prehrambene i zdravstvene tvrdnje koje se navode na hrani
Uredba (EZ) br. 1924/2006
Članci 5. i 6.
Znanstveni dokazi za tvrdnje
Općeprihvaćeni znanstveni dokazi
Članak 10. stavak 1.
Članak 28. stavak 5.
Prijelazno uređenje
Nepoštena poslovna praksa poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu
Direktiva 2005/29/EZ
Članak 3. stavak 4.
Odnos između odredaba Direktive 2005/29 i drugih pravila Unije koja uređuju znanstvene aspekte nepoštenih poslovnih praksi

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 5. i 6., u vezi s člankom 10. stavkom 1. i člankom 28. stavkom 5. Uredbe (EZ) br. 1924/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. prosinca 2006. o prehrambenim i zdravstvenim tvrdnjama koje se navode na hrani (
SL 2006., L 404, str. 9
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 7., str. 172.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 107/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. siječnja 2008. (
SL 2008., L 39, str. 8
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 7., str. 188.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 1924/2006), kao i članka 3. Direktive 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”) (
SL 2005., L 149, str. 22
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između Konsumentombudsmannena (pravobranitelj za potrošače, Švedska) (u daljnjem tekstu: KO) i društva Mezina AB o usklađenosti zdravstvenih tvrdnji tog društva s pravom Unije i nacionalnim pravom.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba br. 1924/2006
Uvodne izjave 14. i 17. Uredbe br. 1924/2006 glase kako slijedi:
„(14)
Postoji širok raspon tvrdnji koje se trenutačno koriste u označavanju i oglašavanju hrane u nekim državama članicama, a koje su vezane za tvari koje se nisu pokazale blagotvornima ili za koje u tome trenutku ne postoji dostatna suglasnost znanstvenika. Potrebno je osigurati da su tvari navedene na takvoj tvrdnji već dokazale svoj blagotvorni prehrambeni ili fiziološki učinak.
[…]
(17)
Znanstveni dokazi trebali bi biti glavni aspekt koji se uzima u obzir pri uporabi prehrambenih i zdravstvenih tvrdnji, a gospodarski bi ih subjekti iz prehrambene industrije isto trebali opravdati. Takva bi tvrdnja trebala biti znanstveno dokazana uzimajući u obzir sveukupnost dostupnih znanstvenih podataka te odvagivanjem postojećih dokaza.”
Članak 1. Uredbe br. 1924/2006, naslovljen „Predmet i područje primjene”, koji se nalazi u Poglavlju I. te uredbe, naslovljenom „Predmet, područje primjene i definicije”, određuje:
„1.   Ovom se Uredbom usklađuju odredbe utvrđene zakonom ili drugim propisima u državama članicama koje se odnose na prehrambene i zdravstvene tvrdnje u svrhu osiguravanja učinkovitog funkcioniranja unutarnjega tržišta uz istodobno pružanje visoke razine zaštite potrošača.
2.   Ova se Uredba primjenjuje na prehrambene i zdravstvene tvrdnje u komercijalnoj komunikaciji, bilo u označavanju, bilo u prezentiranju, bilo u oglašavanju hrane koja se u tome stanju treba isporučiti krajnjem potrošaču.
[…]”
Poglavlje II. Uredbe br. 1924/2006, naslovljeno „Opća načela”, obuhvaća njezine članke 3. do 7.
Članak 3. navedene uredbe, naslovljen „Opća načela za sve tvrdnje”, predviđa:
„Prehrambene i zdravstvene tvrdnje mogu se koristiti u označivanju, prezentiranju i oglašavanju hrane stavljene na tržište u [Uniji] samo ako zadovoljavaju odredbe ove Uredbe.
Ne dovodeći u pitanje [Direktivu 2000/13/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. ožujka 2000. o usklađivanju zakonodavstava država članica o označivanju, prezentiranju i oglašavanju hrane (
SL 2000., L 109, str. 29
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 7., str. 77.) i Direktivu 84/450/EEZ Vijeća od 10. rujna 1984. o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica o zavaravajućem oglašavanju (
SL 1984., L 250, str. 17
.)], uporaba prehrambenih i zdravstvenih tvrdnji ne smije:
a)
biti pogrešna, dvosmislena niti zavaravajuća;
[…]”
Članak 5. navedene uredbe, naslovljen „Opći uvjeti”, određuje:
„1.   Uporaba prehrambenih i zdravstvenih tvrdnji dozvoljena je samo ako su ispunjeni sljedeći uvjeti:
(a)
pokazano je da prisutnost, odsutnost ili smanjeni udio u hrani ili određenoj kategoriji hrane hranjive tvari ili ostalih tvari za koje je tvrdnja stavljena ima blagotvoran prehrambeni ili fiziološki učinak ustanovljen općeprihvaćenim znanstvenim dokazima;
[…]
2.   Uporaba prehrambenih i zdravstvenih tvrdnji odobrava se samo ako se od prosječnog potrošača može očekivati da razumije blagotvorne učinke onako kako su oni izraženi u toj tvrdnji.
[…]”
Članak 6. iste uredbe, naslovljen „Znanstveni dokazi za tvrdnje”, određuje:
„1.   Prehrambene i zdravstvene tvrdnje temelje se na općeprihvaćenim znanstvenim dokazima i njima potkrjepljuju.
2.   Subjekti u poslovanju s hranom koji se koriste prehrambenim ili zdravstvenim tvrdnjama opravdavaju uporabu tih tvrdnji.
3.   Nadležna tijela država članica mogu tražiti od subjekata u poslovanju s hranom ili od osobe koja stavlja neki proizvod na tržište da im dostavi sve relevantne elemente i podatke kojima se utvrđuje ispunjavanje ove Uredbe.”
Poglavlje IV. Uredbe br. 1924/2006, naslovljeno „Zdravstvene tvrdnje”, obuhvaća njezine članke 10. do 19.
Članak 10. te uredbe, naslovljen „Posebni uvjeti”, određuje:
„1.   Zdravstvene tvrdnje se zabranjuju, osim ako su u skladu s općim zahtjevima u Poglavlju II. i posebnim zahtjevima u ovome Poglavlju te ako su odobrene u skladu s ovom Uredbom i uključene na popise odobrenih tvrdnji predviđene u člancima 13. i 14.
[…]
3.   Upućivanja na opće, nespecifične koristi hranjive tvari ili prehrambenog proizvoda za opće zdravlje ili dobrobit u vezi sa zdravljem dozvoljena su samo ako su popraćena posebnom zdravstvenom tvrdnjom uključenom na popise predviđene člancima 13. ili 14.
[…]”
Članak 13. navedene uredbe, naslovljen „Zdravstvene tvrdnje osim onih koje se odnose na smanjenje rizika od neke bolesti te na razvoj i zdravlje djece”, glasi:
„1.   Zdravstvene tvrdnje koje opisuju ili se odnose na:
a)
ulogu neke hranjive tvari ili ostalih tvari u rastu, razvoju i funkcijama tijela; ili
[…]
koje su navedene na popisu predviđenom stavkom 3. mogu se stavljati, a da pritom ne moraju podlijegati postupcima utvrđenim člancima 15. do 19., ako:
i.
se temelje na općeprihvaćenim znanstvenim dokazima; i
ii.
ih prosječni potrošač dobro razumije.
2.   Države članice Komisiji dostavljaju popise tvrdnji iz stavka 1. najkasnije do 31. siječnja 2008., zajedno sa svim uvjetima koji se na njih primjenjuju te upućivanjima na relevantna znanstvena obrazloženja.
3.   Nakon konzultacija s [Europskom agencijom za sigurnost hrane (EFSA)], Komisija, u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom iz članka 25. stavka 3., donosi popis dozvoljenih tvrdnji Zajednice, čiji je cilj izmjena elemenata ove Uredbe koji nisu ključni iz stavka 1. te sve potrebne uvjete za uporabu tih tvrdnji najkasnije do 31. siječnja 2010.
[…]”
Članak 28. Uredbe br. 1924/2006, naslovljen „Prijelazne mjere”, koji se nalazi u Poglavlju V. Uredbe br. 1924/2006, naslovljen „Opće i završne odredbe”, u svojem stavku 5. propisuje:
„Zdravstvene tvrdnje iz članka 13. stavka 1. točke (a) mogu se stavljati na hranu od datuma stupanja ove Uredbe na snagu sve do datuma donošenja popisa iz članka 13. stavka 3. pod odgovornošću subjekata u poslovanju s hranom, pod uvjetom da su one usklađene s ovom Uredbom i postojećim nacionalnim odredbama koje se na njih primjenjuju te ne dovodeći u pitanje donošenje zaštitnih mjera iz članka 24.”
Direktiva 2005/29
U skladu s uvodnom izjavom 10. Direktive 2005/29:
„Potrebno je osigurati da odnos između ove Direktive i postojećeg prava [Unije] bude koherentan, posebno kada se detaljne odredbe o nepoštenoj poslovnoj praksi primjenjuju na specifične sektore. […]. U skladu s tim ova se Direktiva primjenjuje jedino ako ne postoje specifične odredbe prava [Unije] koje uređuju određene aspekte poslovne prakse, kao što su obveze informiranja i pravila o načinu na koji se informacija predstavlja potrošaču. Direktiva osigurava zaštitu potrošača kada ne postoji specifično sektorsko zakonodavstvo na razini [Unije] i sprečava da trgovci stvore pogrešni dojam o prirodi proizvoda. […] Posljedično, ova Direktiva nadopunjuje pravnu stečevinu [Unije] koja se primjenjuje na poslovnu praksu štetnu za gospodarske interese potrošača.”
Članak 2. te direktive, naslovljen „Definicije”, propisuje:
„Za potrebe ove Direktive:
[…]
(d)
‚poslovna praksa poslovnog subjekta prema potrošaču’ (dalje u tekstu: poslovna praksa) znači svaka radnja, izostavljanje, tijek postupanja ili zastupanja, tržišno komuniciranje uključujući oglašavanje i stavljanje proizvoda na tržište koje izvrši trgovac, a u izravnoj je vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima;
[…]”
Članak 3. navedene direktive, naslovljen „Područje primjene”, predviđa:
„1.   Ova se Direktiva primjenjuje na nepoštenu poslovnu praksu prema potrošaču, kako je utvrđena u članku 5., prije, tijekom i nakon posla u vezi s proizvodom.
[…]
3.   Ova Direktiva ne dovodi u pitanje pravila [Unije] ni nacionalna pravila u vezi sa zdravstvenim i sigurnosnim aspektima proizvoda.
4.   U slučaju proturječja između odredaba ove Direktive i drugih pravila [Unije] o specifičnim aspektima nepoštene poslovne prakse, pravila [Unije] imaju prednost i primjenjuju se na te specifičnosti.
[…]”
Članak 5. te direktive, naslovljen „Zabrana nepoštene poslovne prakse”, glasi:
„1.   Nepoštena poslovna praksa se zabranjuje.
2.   Poslovna praksa je nepoštena:
(a)
ako je u suprotnosti sa zahtjevima u pogledu profesionalne pažnje;
i
(b)
ako bitno narušava ili je vjerojatno da će narušiti gospodarsko ponašanje prosječnog potrošača do kojeg dopire odnosno kojem je namijenjena, u odnosu na proizvod, odnosno gospodarsko ponašanje prosječnog člana skupine ako je poslovna praksa usmjerena određenoj skupini potrošača.
3.   Poslovna praksa, za koju je vjerojatno da će bitno narušiti gospodarsko ponašanje samo jasno prepoznatljive skupine potrošača koji su u odnosu na praksu odnosno predmetni proizvod posebno ranjivi zbog duševne ili tjelesne nemoći, dobi ili lakovjernosti, na način koji bi trgovac u razumnoj mjeri mogao predvidjeti, ocjenjuju se sa stajališta prosječnog člana te skupine. To ne dovodi u pitanje uobičajen i zakonit način oglašavanja uz pomoć preuveličanih izjava koje ne treba shvaćati doslovno.
4.   Nepoštenom poslovnom praksom smatra se posebno:
(a)
zavaravajuća poslovna praksa kako je određena u člancima 6. i 7.
ili
(b)
agresivna poslovna praksa kako je određena u člancima 8. i 9.
5.   Prilog I. sadrži popis postupaka koji predstavljaju takvu praksu, a koji se u svim okolnostima smatraju nepoštenima. Isti jedinstven popis primjenjuje se u svim državama članicama i može se izmijeniti jedino revizijom ove Direktive.”
Švedsko pravo
Članak 5. marknadsföringslagena (2008:486) (Zakon (2008:486) o oglašivačkim praksama), kojim je u švedski pravni poredak prenesena Direktiva 2005/29, određuje da se „oglašavanje […] provodi u skladu s dobrom oglašivačkom praksom”.
Članak 10. tog zakona predviđa:
„Trgovac pri oglašavanju ne smije iznositi netočne informacije ili zavaravajuće navode o svojoj vlastitoj poslovnoj djelatnosti ili poslovnoj djelatnosti nekog drugog.”
Prvi se stavak osobito primjenjuje na navode u pogledu:
1.
postojanja proizvoda, njegove prirode, količine, kakvoće i ostalih glavnih svojstava.
[…]”
Iz navoda suda koji je uputio zahtjev proizlazi da je, u skladu s ustaljenom nacionalnom sudskom praksom, teret dokazivanja istinitosti promidžbenih tvrdnji trgovaca na trgovcu o kojem je riječ, te da je potrebni standard dokazivanja, kada je riječ o prehrambenim i zdravstvenim tvrdnjama „razmjerno visok”.
Glavni postupak i prethodna pitanja
Društvo Mezina bavi se razvojem i stavljanjem na tržište lijekova i prirodnih dodataka prehrani, među kojima su i Movizin complex, koji sadržava đumbir, šipak i tamjan, Macoform, koji sadržava artičoku i maslačak, kao i Vistavital, koji sadržava borovnice.
Pri stavljanju na tržište tih proizvoda, koji su obuhvaćeni kategorijom „hrana”, u smislu Uredbe br. 1924/2006, društvo Mezina upotrebljava sljedeće zdravstvene tvrdnje:
„Movizin complex – za vaše zglobove”; „Đumbir može pomoći u održavanju pokretljivosti zglobova i doprinijeti energiji i vitalnosti”; „Šipak može pomoći u održavanju pokretljivosti zglobova”; „Šipak mi može pomoći u zaštiti zglobova i doprinijeti održavanju njihove čvrstoće”; „Tamjan – smola tog drveta dugo je služila, osobito u Indiji, kao pomoć pokretljivosti i prirodnoj fleksibilnosti zglobova”; „Uvijek pazim da uzmem dnevnu dozu Movizina, u kojoj tamjan pomaže održavanju zglobova u dobrom stanju”.
„Macoform – ravnoteža u želucu”; „Artičoka može doprinijeti normalnoj probavi i pomoći želucu”; „Maslačak može pomoći održavanju ravnoteže pH faktora i doprinijeti normalnoj probavnoj funkciji”.
„Vistavital – čuva normalan vid”; „Borovnice pospješuju prokrvljenost oka i djelovanje mrežnice, i doprinose održavanju normalne funkcije oka”; „Borovnice – pomoć u održavanju normalnog djelovanja mrežnice oka”.
KO je podnio tužbu Patent- och marknadsdomstolen vid Stockholms tingsrättu (Sud za patente i tržišno natjecanje pri Prvostupanjskom sudu u Stockholmu, Švedska) kako bi taj sud zabranio društvu Mezina uporabu zdravstvenih tvrdnji prigodom stavljanja na tržište predmetnih proizvoda.
Kada je riječ, kao prvo, o zdravstvenim tvrdnjama koje se pozivaju na posebnu tvar (đumbir, šipak, tamjan, artičoku, maslačak i borovnice), KO podsjeća da su te tvari obuhvaćene prijelaznim uređenjem iz članka 28. stavka 5. Uredbe br. 1924/2006 jer Komisija još nije odlučila o zahtjevima za uključenje tih tvrdnji na popis predviđen člankom 13. stavkom 3. te uredbe. Međutim, KO tvrdi da navedene tvrdnje, od kojih su neke uostalom dobile negativno mišljenje EFSA‑e, ne zadovoljavaju zahtjeve članka 28. stavka 5. navedene uredbe jer ne samo da su suprotne članku 3., drugom stavku, točki (a) i člancima 5. i 6. iste uredbe, nego i relevantnim nacionalnim odredbama, u ovom slučaju člancima 5. i 10. Zakona (2008:486).
Naime, društvo Mezina nije dokazalo da prisutnost hranjivih tvari u predmetnim proizvodima ima blagotvoran fiziološki učinak, ustanovljen općeprihvaćenim znanstvenim dokazima, u smislu članka 5. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 1924/2006, niti je iznijelo znanstvene dokaze koji potvrđuju poštovanje odredaba te uredbe, u skladu s člankom 6. stavkom 1. te u uredbe, a niti je dokazalo da zdravstvene tvrdnje nisu pogrešne, dvosmislene ili zavaravajuće, u pogledu članka 3., drugog stavka, točke (a) te uredbe.
Kada je riječ, kao drugo, o zdravstvenim tvrdnjama koje se ne pozivaju na određenu tvar („Movizin complex – za vaše zglobove”, „Macoform – ravnoteža u želucu” i „Vistavital – čuva normalan vid”), KO ponajprije tvrdi da one predstavljaju posebne tvrdnje, koje se, s obzirom na to da za njih nije podnesen zahtjev za uključenje na popis predviđen člankom 13. stavkom 3. Uredbe br. 1924/2006, ne mogu odobriti. Podredno, pod pretpostavkom da se te tvrdnje treba shvatiti kao opće zdravstvene tvrdnje, odnosno zdravstvene tvrdnje koje nisu posebne u smislu članka 10. stavka 3. te uredbe, one se također ne mogu odobriti jer nisu popraćene posebnim dozvoljenim zdravstvenim tvrdnjama, u skladu s člankom 13. stavkom 3. navedene uredbe, ili na temelju članka 28. stavka 5. iste uredbe.
U svom odgovoru društvo Mezina zahtijeva da se tužba odbije.
Što se tiče navoda o zdravstvenim tvrdnjama koje sadržavaju pozivanje na posebnu tvar, društvo Mezina tvrdi da su zdravstvene tvrdnje obuhvaćene prijelaznim uređenjem iz članka 28. stavka 5. Uredbe br. 1924/2006 te se ne mogu, suprotno onomu što tvrdi KO, podvrgnuti zahtjevima u pogledu dokazivanja koji su stroži od onih koji moraju zadovoljiti zdravstvene tvrdnje koje je Komisija dozvolila. Posebice, od subjekta u poslovanju s hranom nije razumno očekivati da za zdravstvene tvrdnje, koje su obuhvaćene navodnim prijelaznim uređenjem, podnese znanstvenu dokumentaciju različitu od one na kojoj se zasniva podneseni zahtjev za uključenje na popis predviđen člankom 13. stavkom 3. te uredbe.
Kada je riječ o zdravstvenim tvrdnjama koje se ne pozivaju na posebnu tvar, društvo Mezina tvrdi da one ne predstavljaju posebne tvrdnje i da su, s obzirom na to da su popraćene posebnim tvrdnjama koje se moraju odobriti primjenom članka 28. stavka 5. Uredbe br. 1924/2006, u skladu s uvjetima predviđenima člankom 10. stavkom 3. te uredbe.
U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev ističe da, kada je riječ o zdravstvenim tvrdnjama koje opisuju ili se odnose na ulogu hranjive tvari ili ostalih tvari u rastu, razvoju i funkcijama tijela, poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, članak 13. Uredbe br. 1924/2006 predviđa da te tvrdnje mogu, kada su navedene na popisu koji je utvrdila Komisija, biti stavljene bez prethodnog odobrenja ako se temelje na općeprihvaćenim znanstvenim dokazima i ako ih prosječni potrošač dobro razumije.
Budući da popis dozvoljenih tvrdnji, koji Komisija mora utvrditi, nije donesen do 31. siječnja 2010., kako je propisano člankom 13. stavkom 3. Uredbe br. 1924/2006, sud koji je uputio zahtjev dvoji o teretu dokazivanja istinitosti i traženom standardu dokazivanja u odnosu na takve tvrdnje koje još nisu uključene na popis.
Sud koji je uputio zahtjev smatra da se, u okviru prijelaznog uređenja predviđenog člankom 28. stavkom 5. Uredbe br. 1924/2006, čini da formulacija njezina članka 6. podrazumijeva da je teret dokazivanja istinitosti zdravstvene tvrdnje na subjektu u poslovanju s hranom ili na osobi koja je odgovorna za stavljanje tog proizvoda na tržište. Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu naglašava da uporaba, u članku 5. stavku 1. točki (a) te uredbe, izraza „pokazano je” sugerira da navedena uredba uređuje teret dokazivanja a da pritom ne upućuje na osobu koja mora dokazati istinitost tih tvrdnji.
Sud koji je uputio zahtjev dodaje da pozivanje u tim odredbama na „[…] prihvaćene znanstvene dokaze” upućuje na to da Uredba br. 1924/2006 uređuje i potrebni standard dokazivanja u odnosu na zdravstvene tvrdnje.
Sud koji je uputio zahtjev primjećuje da ta uredba ne sadržava, međutim, posebne postupovne odredbe za slučaj kada se ta uredba primjenjuje na nacionalnoj razini, osobito u odnosu na pitanja koja se odnose na pribavljanje dokaza i dokaznu snagu izvedenih dokaza. U takvom slučaju, i na temelju postupovne autonomije država članica, na unutarnjem pravnom poretku država članica je da nadomjesti šutnju tih tekstova, poštujući načela ekvivalentnosti i djelotvornosti.
Osim toga, sud koji je uputio zahtjev dvoji i o tome mogu li se primijeniti nacionalna pravila, donesena u okviru prenošenja Direktive 2005/29, koja se primjenjuju u području nepoštenih poslovnih praksi, unatoč tome što Uredba br. 1924/2006 sadržava posebna pravila koja imaju prednost i koja se primjenjuju na te specifične aspekte nepoštene poslovne prakse, kao što je to Sud presudio u području pravila za lijekove (presuda od 16. srpnja 2015., Abcur,
C‑544/13 i C‑545/13
,
EU:C:2015:481
, t.
80.
i
81.
).
U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev navodi da, čak i kada se zdravstvena tvrdnja zasniva na općeprihvaćenim znanstvenim dokazima, takva tvrdnja može sadržavati dvosmislenu ili kontradiktornu poruku koja se ne može odobriti, tako da se za zdravstvene tvrdnje koje su obuhvaćene prijelaznim uređenjem, predviđenim člankom 28. stavkom 5. Uredbe br. 1924/2006, ne može pretpostaviti da su u skladu s odredbama te uredbe i odredbama Direktive 2005/29.
U tim je okolnostima Patent- och marknadsdomstolen vid Stockholms tingsrätt (Sud za patente i tržišno natjecanje pri Prvostupanjskom sudu u Stockholmu) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Kada nacionalni sud utvrđuje je li iznesena nedozvoljena zdravstvena tvrdnja, je li teret dokazivanja uređen člancima 5. i 6. u vezi s člankom 10. stavkom 1. i člankom 28. stavkom 5. uredbe ili nacionalnim pravom, pod pretpostavkom da ta tvrdnja odgovara tvrdnji čije se odobrenje zahtijeva u skladu s člankom 13. stavkom 2. Uredbe br. 1924/2006, ali taj zahtjev nije još ni odobren ni odbijen?
2.
Ako na prvo pitanje treba odgovoriti na način da je teret dokazivanja uređen odredbama Uredbe br. 1924/2006, je li taj teret na poduzetniku koji je iznio posebnu zdravstvenu tvrdnju ili na tijelu koje od nacionalnog suda zahtijeva da poduzetniku zabrani daljnje iznošenje te tvrdnje?
3.
Pod pretpostavkom poput one iz prvog pitanja, je li potrebni standard dokazivanja, kada nacionalni sud utvrđuje jesu li iznesene nedozvoljene zdravstvene tvrdnje, uređen člancima 5. i 6. u vezi s člankom 10. stavkom 1. i člankom 28. stavkom 5. Uredbe br. 1924/2006 ili nacionalnim pravom?
4.
Ako na treće pitanje treba odgovoriti na način da je standard dokazivanja uređen odredbama Uredbe br. 1924/2006, koji standard dokazivanja te odredbe predviđaju?
5.
Utječe li na odgovore na prva četiri pitanja okolnost da je Uredbu br. 1924/2006 (uključujući njezin članak 3. drugi stavak, točku (a)) i Direktivu 2005/29 moguće zajedno primijeniti u postupku koji je pokrenut pred nacionalnim sudom?”
O prethodnim pitanjima
Prvo do četvrto pitanje
Uvodno valja istaknuti da, s jedne strane, iako se glavni postupak istovremeno odnosi na zdravstvene tvrdnje koje se ne pozivaju ni na koju posebnu tvar („Movizin complex – za vaše zglobove”, „Macoform – ravnoteža u želucu” i „Vistavital – čuva normalan vid”) i zdravstvene tvrdnje koje se pozivaju na posebnu tvar (đumbir, šipak, tamjan, artičoku, maslačak i borovnice), samo je u pogledu potonjih zdravstvenih tvrdnji podnesen zahtjev za uključenje na popis predviđen člankom 13. stavkom 3. Uredbe br. 1924/2006, te se samo na njih odnose nedoumice suda koji je uputio zahtjev u svoja prva četiri prethodna pitanja.
S druge strane, sud koji je uputio zahtjev polazi od premise prema kojoj zdravstvene tvrdnje koje se pozivaju na posebnu tvar čine posebne zdravstvene tvrdnje, u smislu članka 10. stavka 3. Uredbe br. 1924/2006 te su obuhvaćene kategorijom zdravstvenih tvrdnji koje opisuju ili se odnose na ulogu neke hranjive tvari ili ostalih tvari u rastu, razvoju i funkcijama tijela, u smislu članka 13. stavka 1. točke (a) te uredbe. Stoga će Sud na prva četiri prethodna pitanja odgovoriti u svjetlu te premise, koju sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti.
U tim okolnostima valja smatrati da svojim prvim do četvrtim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. stavak 1., članak 6. stavke 1. i 2., članak 10. stavak 1., kao i članak 28. stavak 5. Uredbe br. 1924/2006 tumačiti na način da su, u okviru prijelaznog uređenja predviđenog potonjom odredbom, teret dokazivanja i potreban standard dokazivanja u području zdravstvenih tvrdnji iz članka 13. stavka 1. točke (a) te uredbe, uređeni tom uredbom i, ako jesu, koji su zahtjevi koji iz nje proizlaze.
Budući da u ovom slučaju Komisija još nije zauzela stajalište o zahtjevima za uključenje predmetnih zdravstvenih tvrdnji na popis predviđen člankom 13. stavkom 3. Uredbe 1924/2006, na njih se primjenjuje prijelazno uređenje predviđeno člankom 28. stavkom 5. te uredbe (vidjeti, u tom smislu, presudu od 23. studenoga 2017., Bionorica i Diapharm/Komisija,
C‑596/15 P i C‑597/15 P
,
EU:C:2017:886
, t.
88.
).
Članak 28. stavak 5. Uredbe 1924/2006 predviđa da se zdravstvene tvrdnje iz članka 13. stavka 1. točke (a) navedene uredbe mogu stavljati na hranu „pod odgovornošću subjekata u poslovanju s hranom, pod uvjetom da su one usklađene s ovom Uredbom i postojećim nacionalnim odredbama koje se na njih primjenjuju”, sve do donošenja popisa iz članka 13. stavka 3. te uredbe.
Kada je riječ o zahtjevu usklađenosti zdravstvenih tvrdnji obuhvaćenih prijelaznim uređenjem iz članka 28. stavka 5. Uredbe br. 1924/2006 s tom uredbom, važno je podsjetiti da članak 10. stavak 1. te uredbe predviđa da se zdravstvene tvrdnje zabranjuju, osim ako su u skladu s, među ostalim, općim zahtjevima u Poglavlju II. te uredbe.
Na temelju pak članka 5. stavka 1. Uredbe br. 1924/2006, koja je dio njezina Poglavlja II., uporaba zdravstvene tvrdnje dozvoljena je samo ako je, među ostalim, pokazano da prisutnost hranjive tvari ili druge tvari za koje je tvrdnja stavljena ima blagotvoran prehrambeni ili fiziološki učinak „ustanovljen općeprihvaćenim znanstvenim dokazima”.
Isto tako, članak 6. stavak 1. Uredbe br. 1924/2006 precizira da zdravstvene tvrdnje „temelje se na općeprihvaćenim znanstvenim dokazima i njima potkrjepljuju”.
Prema tome, zakonodavac Unije je, time što je u članku 5. stavku 1. i članku 6. stavku 1. Uredbe br. 1924/2006 predvidio da se zdravstvene tvrdnje moraju temeljiti na „općeprihvaćenim zdravstvenim dokazima”, utvrdio potreban standard dokazivanja u tom pogledu.
Upotreba izraza „općeprihvaćeni zdravstveni dokazi” podrazumijeva da se takvi dokazi ne mogu svesti na vjerovanja, priče iz narodne mudrosti ili na opažanja ili iskustva osoba koje ne pripadaju znanstvenoj zajednici.
Suprotno tomu, uporaba takvog izraza podrazumijeva da se zdravstvene tvrdnje moraju temeljiti na objektivnim i znanstvenim elementima i da, osobito, o prednostima tvari na koje se vežu zdravstvene tvrdnje mora postojati, kao što to navodi uvodna izjava 14. Uredbe br. 1924/2006, dostatna suglasnost znanstvenika. Nadalje, kako to traži uvodna izjava 17. te uredbe, zdravstvene tvrdnje moraju biti „znanstveno dokazane, uzimajući u obzir sveukupnost dostupnih znanstvenih podataka te odvagivanjem postojećih dokaza”.
Što se tiče tereta dokazivanja, valja, s jedne strane, istaknuti da članak 28. stavak 5. Uredbe br. 1924/2006 predviđa da se zdravstvene tvrdnje mogu stavljati na hranu sve do datuma donošenja popisa iz članka 13. stavka 3. te uredbe „pod odgovornošću subjekata u poslovanju s hranom” i, s druge strane, da članak 6. stavak 2. navedene uredbe određuje da „subjekti u poslovanju s hranom koji se koriste prehrambenim ili zdravstvenim tvrdnjama opravdavaju uporabu tih tvrdnji”.
Tuženik u glavnom postupku tvrdi, međutim, da se Uredba br. 1924/2006 ne može tumačiti na način da traži od dotičnog subjekta u poslovanju s hranom da dostavi vlastite dokaze i da sam pripremi znanstvene studije ili da od odgovarajućih institucija naruči njihovu pripremu.
U tom je pogledu nužno utvrditi da, iako članak 5. stavak 1. i članak 6. stavak 2. Uredbe br. 1924/2006 to ne zahtijevaju, ti članci ipak nalažu subjektu u poslovanju s hranom da bude u stanju dokazati zdravstvenu tvrdnju koju upotrebljava.
Pruženi dokazi mogu biti oni koji se podnose uz zahtjev za uključenje na popis predviđen člankom 13. stavkom 3. Uredbe br. 1924/2006 ili dokazi iz drugih izvora, ako imaju dovoljnu znanstvenu vrijednost.
Prema tome, u okviru prijelaznog uređenja ustanovljenog člankom 28. stavkom 5. Uredbe br. 1924/2006, subjekt u poslovanju s hranom koji je odlučio koristiti zdravstvenu tvrdnju morao je na vlastitu odgovornost znati kakve posljedice za zdravlje ima tvar na koju se ta tvrdnja odnosi (vidjeti u tom smislu presudu od 10. travnja 2014., Ehrmann,
C‑609/12
,
EU:C:2014:252
, t.
43.
), što podrazumijeva da je u stanju dokazati stvarno postojanje tih učinaka i da je teret dokazivanja na njemu.
Osim toga, iako Uredba br. 1924/2006 propisuje teret dokazivanja i potreban standard dokazivanja u području zdravstvenih tvrdnji iz članka 13. stavka 1. točke (a) te uredbe, navedena uredba ne uređuje način dokazivanja, kao ni načine dobivanja tih dokaza. Iz toga slijedi da ta pitanja, kao što to ističe sud koji je uputio zahtjev, i dalje uređuje nacionalno pravo, uz primjenu načela ekvivalentnosti i djelotvornosti.
Uzimajući u obzir navedeno, na prvo do četvrto pitanje pitanja valja odgovoriti na način da članak 5. stavak 1., članak 6. stavke 1. i 2., članak 10. stavak 1. kao i članak 28. stavak 5. Uredbe br. 1924/2006. treba tumačiti tako da su, u okviru prijelaznog uređenja iz potonje odredbe, teret dokazivanja i potreban standard dokazivanja u području zdravstvenih tvrdnji obuhvaćenih člankom 13. stavkom 1. točkom (a) te uredbe uređeni navedenom uredbom, koja dotičnom subjektu u poslovanju s hranom nalaže da tvrdnje koje upotrebljava bude u stanju dokazati općeprihvaćenim znanstvenim dokazima. Te se tvrdnje moraju temeljiti na objektivnim elementima za koje postoji dostatna suglasnost znanstvenika.
Peto pitanje
Svojim petim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti se pita o odredbama koje treba primijeniti u slučaju proturječja između pravila koja je uvela Uredba br. 1924/2006 i pravila iz Direktive 2005/29.
U tom pogledu iz članka 3. stavka 1. Direktive 2005/29 proizlazi da se ona primjenjuje na nepoštenu poslovnu praksu prema potrošaču, kako je utvrđena u članku 5. te direktive prije, tijekom i nakon posla u vezi s proizvodom. Članak 2. točka (d) te direktive definira „poslovnu praksu” kao „svak[u] radnj[u], izostavljanje, tijek postupanja ili zastupanja, tržišno komuniciranje uključujući oglašavanje i stavljanje proizvoda na tržište koje izvrši trgovac, a u izravnoj je vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima”.
Kao što to proizlazi iz ustaljene sudske prakse Suda, Direktivu 2005/29 obilježava vrlo široko područje primjene
ratione materiae
, koje se proteže na svu poslovnu praksu koja je u izravnoj vezi s promocijom, prodajom ili opskrbom proizvoda potrošačima (presuda od 16. srpnja 2015., Abcur,
C‑544/13 i C‑545/13
,
EU:C:2015:481
, t.
74.
i navedena sudska praksa).
Valja međutim istaknuti da ta direktiva, prema članku 3. stavku 3. Direktive 2005/29, „ne dovodi u pitanje pravila [Unije] ni nacionalna pravila u vezi sa zdravstvenim i sigurnosnim aspektima proizvoda” i da, prema članku 3. stavku 4. navedene direktive, „[u] slučaju proturječja između [njezinih] odredaba […] i drugih pravila [Unije] o specifičnim aspektima nepoštene poslovne prakse, pravila [Unije] imaju prednost i primjenjuju se na te specifičnosti”.
Iz toga slijedi da se odredbe Direktive 2005/29 primjenjuju samo u slučaju nepostojanja, s jedne strane, posebnih odredaba Unije ili nacionalnih odredaba u području zdravstvenih i sigurnosnih aspekata proizvoda i, s druge strane, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 10. te direktive, specifičnih odredaba prava Unije koje uređuju određene aspekte nepoštene poslovne prakse, kao što su obveze informiranja i pravila o načinu na koji se informacija predstavlja potrošaču. Povrh toga, ta ista uvodna izjava objašnjava da Direktiva 2005/29 osigurava zaštitu potrošača kada ne postoji specifično sektorsko zakonodavstvo na razini Unije i sprečava da trgovci stvore pogrešan dojam o prirodi proizvoda.
S obzirom na to da Uredba br. 1924/2006 sadržava posebna pravila o zdravstvenim tvrdnjama koje se pojavljuju u označavanju, prezentiranju i oglašavanju hrane stavljene na tržište Unije, ta uredba predstavlja specijalno pravilo u odnosu na opća pravila kojima se potrošači štite od nepoštenih poslovnih praksi poslovnih subjekata u odnosu na njih, kao što su ona predviđena Direktivom 2005/29 (vidjeti, po analogiji, presudu od 16. srpnja 2015., Abcur,
C‑544/13 i C‑545/13
,
EU:C:2015:481
, t.
80.
i navedenu sudsku praksu).
Iz toga slijedi da, u slučaju proturječja između odredaba Direktive 2005/29 i Uredbe br. 1924/2006, a posebice onih iz Poglavlja II. te uredbe, odredbe te uredbe imaju prednost i primjenjuju se na te specifične aspekte nepoštene poslovne prakse (vidjeti, po analogiji, presudu od 16. srpnja 2015., Abcur,
C‑544/13 i C‑545/13
,
EU:C:2015:481
, t.
81.
).
Stoga na peto pitanje valja odgovoriti da u slučaju proturječja između odredaba Uredbe br. 1924/2006 i Direktive 2005/29 odredbe te uredbe imaju prednost i primjenjuju se na nepoštene poslovne prakse u području zdravstvenih tvrdnji, u smislu navedene uredbe.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

1.
Članak 5. stavak 1., članak 6. stavke 1. i 2., članak 10. stavak 1. kao i članak 28. stavak 5. Uredbe (EZ) br. 1924/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. prosinca 2006. o prehrambenim i zdravstvenim tvrdnjama koje se navode na hrani, kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 107/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. siječnja 2008., treba tumačiti tako da su, u okviru prijelaznog uređenja iz potonje odredbe, teret dokazivanja i potreban standard dokazivanja u području zdravstvenih tvrdnji obuhvaćenih člankom 13. stavkom 1. točkom (a) te uredbe uređeni navedenom uredbom, koja dotičnom subjektu u poslovanju s hranom nalaže da tvrdnje koje upotrebljava bude u stanju dokazati općeprihvaćenim znanstvenim dokazima. Te se tvrdnje moraju temeljiti na objektivnim elementima za koje postoji dostatna suglasnost znanstvenika.

2.
U slučaju proturječja između odredaba Uredbe br. 1924/2006, kako je izmijenjena Uredbom br. 107/2008, i odredaba Direktive 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća (Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi), odredbe te uredbe imaju prednost i primjenjuju se na nepoštene poslovne prakse u području zdravstvenih tvrdnji, u smislu navedene uredbe.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: švedski