CELEX: 62015CJ0589
Kasační opravný prostředek
Institucionální právo
Občanská iniciativa, která vyzývá Evropskou komisi, aby předložila legislativní návrh týkající se zrušení veřejného dluhu pro členské státy nacházející se ve stavu nouze
Žádost o registraci
Odmítnutí Komise
Zjevný nedostatek pravomocí Komise
Nařízení (EU) č. 211/2011
Článek 4 odst. 2 písm. b)
Povinnost uvést odůvodnění
Článek 122 SFEU
Článek 136 SFEU
Porušení

Svým kasačním opravným prostředkem se A. Anagnostakis domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 30. září 2015, Anagnostakis v. Komise (T‑450/12, dále jen „napadený rozsudek“,
EU:T:2015:739
), kterým Tribunál zamítl jeho žalobu směřující ke zrušení rozhodnutí Komise C(2012) 6289 final ze dne 6. září 2012 týkajícího se žádosti o registraci evropské občanské iniciativy „Milion podpisů pro solidární Evropu“ podané Komisi dne 13. července 2012 (dále jen „sporné rozhodnutí“).
Právní rámec
Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 211/2011 ze dne 16. února 2011 o občanské iniciativě (
Úř. věst. L 2011, 65, s. 1
a oprava
Úř. věst. 2012, L 94, s. 49
) v bodech 1, 2, 4 a 10 odůvodnění uvádí:
„(1)
Smlouva o Evropské unii (dále jen ‚Smlouva o EU‘) posiluje občanství Unie a dále zvyšuje demokratické fungování Unie tím, že mimo jiné stanoví, že každý občan má právo se podílet na demokratickém životě Unie prostřednictvím evropské občanské iniciativy. Tento postup skýtá občanům možnost obrátit se přímo na Komisi a vyzvat ji, aby předložila návrh právního aktu Unie pro účely provedení Smluv, podobnou právu svěřenému Evropskému parlamentu článkem 225 Smlouvy o fungování EU a Radě článkem 241 Smlouvy o fungován[í] EU.
(2)
Postupy a podmínky vyžadované pro občanskou iniciativu by měly být jasné, jednoduché, uživatelsky vstřícné a přiměřené povaze občanské iniciativy, tak aby povzbuzovaly k účasti občanů a učinily Unii přístupnější. Měly by zajistit přiměřenou rovnováhu mezi právy a povinnostmi.
[…]
(4)
Komise by měla také poskytovat občanům na požádání informace a neformální rady k občanským iniciativám, zejména pokud jde o kritéria registrace.
[…]
(10)
Aby se zajistila soudržnost a transparentnost v souvislosti s navrhovanými občanskými iniciativami a aby se zamezilo situaci, kdy jsou podpisy sbírány na podporu návrhu občanské iniciativy, který není v souladu s podmínkami stanovenými v tomto nařízení, měla by být povinná registrace těchto iniciativ na internetové stránce, kterou Komise zpřístupní, před shromážděním potřebného počtu prohlášení o podpoře od občanů. Veškeré návrhy občanských iniciativ, které jsou v souladu s podmínkami stanovenými v tomto nařízení, by měly být Komisí zaregistrovány. Komise by měla provádět registraci v souladu s obecnými zásadami řádné správy.“
Článek 1 nařízení č. 211/2011 stanoví:
„Toto nařízení stanoví postupy a podmínky požadované pro občanskou iniciativu podle článku 11 Smlouvy o EU a článku 24 Smlouvy o fungování EU.“
Článek 2 tohoto nařízení stanoví:
„Pro účely tohoto nařízení se rozumí:
1)
‚občanskou iniciativou‘ iniciativa předložená Komisi v souladu s tímto nařízením, která Komisi vyzývá, aby v rámci svých pravomocí předložila vhodný návrh k otázkám, k nimž je podle mínění občanů nezbytné přijetí právního aktu Unie pro účely provedení Smluv, a kterou podpořil nejméně jeden milion způsobilých podepsaných osob pocházejících alespoň z jedné čtvrtiny všech členských států;
[…]
3)
‚organizátory‘ fyzické osoby tvořící výbor občanů odpovědný za přípravu občanské iniciativy a její předložení Komisi.“
Článek 4 odst. 1 až 3 uvedeného nařízení stanoví:
„1.   Před zahájením sběru prohlášení o podpoře navrhované občanské iniciativy od podepsaných osob zaregistrují organizátoři iniciativu u Komise a poskytnou informace uvedené v příloze II, zejména o předmětu a cílech navrhované občanské iniciativy.
Uvedené informace se poskytují v jednom z úředních jazyků Unie v online registru, který Komise pro tento účel zpřístupní (dále jen ‚registr‘).
Organizátoři poskytují registru a případně na svých internetových stránkách pravidelně aktualizované informace o zdrojích podpory a finančních prostředků navrhované občanské iniciativy.
Po potvrzení registrace v souladu s odstavcem 2 mohou organizátoři navrhovanou občanskou iniciativu předložit v dalších úředních jazycích Unie za účelem zahrnutí do registru. Za překlad navrhované občanské iniciativy do dalších úředních jazyků Unie odpovídají organizátoři.
Komise zřídí kontaktní místo pro poskytování informací a pomoci.
2.   Do dvou měsíců od obdržení informací uvedených v příloze II Komise zaregistruje navrhovanou občanskou iniciativu pod individuálním registračním číslem a zašle organizátorům potvrzení, jsou-li splněny tyto podmínky:
[…]
b)
navrhovaná občanská iniciativa nespadá zjevně mimo rámec pravomocí Komise na předložení návrhu právního aktu Unie pro účely provedení Smluv;
[…]
3.   Komise odmítne registraci, pokud podmínky stanovené v odstavci 2 nejsou splněny.
Pokud Komise navrhovanou občanskou iniciativu odmítne zaregistrovat, vyrozumí organizátory o důvodech tohoto odmítnutí a o veškerých možných soudních i mimosoudních opravných prostředcích, které mají k dispozici.“
Skutečnosti předcházející sporu a sporné rozhodnutí
Skutečnosti předcházející sporu, které vyplývají z napadeného rozsudku, mohou být shrnuty následovně.
Alexios Anagnostakis předal dne 13. července 2012 Komisi návrh evropské občanské iniciativy (dále jen „EOI“) nazvané „Milion podpisů pro solidární Evropu“.
Předmětem tohoto návrhu bylo zakotvit v unijní legislativě „zásadu stavu nouze, podle níž, je-li finanční a politická existence určitého státu ohrožena splácením nemorálního dluhu, je odmítnutí splácet tento dluh nezbytné a odůvodněné“.
EOI navrhovaná v projednávané věci odkazuje na „hospodářskou a měnovou politiku (články 119 až 144 SFEU)“ jakožto právní základ pro její přijetí.
Napadeným rozhodnutím Komise poté, co připomněla znění čl. 4 odst. 2 nařízení č. 211/2011 a uvedla, že přezkoumala ustanovení Smlouvy o FEU dovolávaná v EOI navrhované v projednávané věci, zejména čl. 136 odst. 1 SFEU, jakož i „všechny další možné právní základy“, odmítla navrhovanou EOI zaregistrovat s odůvodněním, že zjevně nespadá do pravomocí, které jí za účelem provedení Smluv umožňují předložit návrh na přijetí právního aktu Unie.
Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 11. října 2012 podal A. Anagnostakis žalobu směřující ke zrušení sporného rozhodnutí.
Na podporu své žaloby navrhovatel předložil jediný žalobní důvod, který se skládá z několika částí a vychází z tvrzení, že se Komise dopustila nesprávného právního posouzení, když odmítla zaregistrovat EOI navrhovanou v projednávané věci podle čl. 4 odst. 2 písm. b) nařízení č. 211/2011. V tomto ohledu v zásadě uvedl, že Komise mohla vyhovět této navrhované EOI tak, že by předložila návrh na přijetí právního aktu na základě čl. 122 odst. 1 SFEU, čl. 122 odst. 2 SFEU, čl. 136 odst. 1 písm. b) SFEU a pravidel mezinárodního práva.
Napadeným rozsudkem Tribunál, který z moci úřední přezkoumal důvod vycházející z neexistence či nedostatku odůvodnění, rozhodl, že Komise při přijetí sporného rozhodnutí splnila povinnost uvést odůvodnění. Dále měl za to, že se Komise nedopustila žádného nesprávného právního posouzení, když se domnívala, že EOI navrhovaná v projednávané věci spadala zjevně mimo rámec jejích pravomocí na předložení návrhu právního aktu v tomto ohledu. V důsledku toho žalobu zamítl jako neopodstatněnou.
Návrhová žádání účastníků řízení
Kasačním opravným prostředkem A. Anagnostakis navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
zrušil napadený rozsudek;
–
zrušil sporné rozhodnutí;
–
uložil Komisi povinnost zaregistrovat EOI navrhovanou v projednávané věci a nařídil všechna další opatření, která jsou z právního hlediska nezbytná, a
–
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Soudní dvůr zamítl kasační opravný prostředek a uložil A. Anagnostakisovi náhradu nákladů řízení.
Ke kasačnímu opravnému prostředku
Na podporu svého kasačního opravného prostředku vznáší navrhovatel čtyři důvody. První důvod kasačního opravného prostředku vychází z nesprávného právního posouzení, jelikož Tribunál se domníval, že Komise při přijetí napadeného rozhodnutí splnila povinnost uvést odůvodnění. Druhý až čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku se týkají kontroly opodstatněnosti tohoto rozhodnutí a vycházejí v tomto pořadí z tvrzení, že byl proveden nesprávný výklad článku 122 SFEU, čl. 136 odst. 1 SFEU a pravidel mezinárodního práva.
K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z nesprávného právního posouzení, co se týče dostatečnosti odůvodnění sporného rozhodnutí
Argumentace účastníků řízení
V rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatel namítá, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když se v bodech 28 až 32 a 34 napadeného rozsudku domníval, že sporné rozhodnutí splňovalo požadavky kladené na povinnost uvést odůvodnění, která je zakotvena v článku 296 SFEU.
Navrhovatel se v první řadě domnívá, že Tribunál v bodě 28 napadeného rozsudku nesprávně rozhodl, že pouhá skutečnost, že Komise v napadeném rozhodnutí odkazuje na čl. 4 odst. 2 písm. b) nařízení č. 211/2011, představuje dostatečné odůvodnění z hlediska judikatury týkající se povinnosti uvést odůvodnění. Takový odkaz totiž nepředstavuje podrobné a jasné odůvodnění „zjevného“ nedostatku pravomoci Komise ve smyslu uvedeného ustanovení.
Dále má za to, že za tímto účelem nestačí ani konstatování Tribunálu uvedené v bodě 27 napadeného rozsudku, podle něhož Komise provedla „podrobné přezkoumání ustanovení Smlouvy uvedených v […] iniciativě (články 119 [SFEU] až 144 [SFEU]) a všech dalších možných právních základů“.
Totéž podle jeho názoru platí také pro odkaz na čl. 136 odst. 1 SFEU uvedený ve sporném rozhodnutí.
A konečně se Tribunál podle navrhovatelova názoru dopustil nesprávného posouzení, když se v bodech 30 a 31 napadeného rozsudku domníval, že odůvodnění sporného rozhodnutí bylo dostatečné vzhledem k povaze tohoto rozhodnutí a ke kontextu, v jakém bylo přijato. Tato úvaha Tribunálu totiž nijak nesouvisí se zjevností nedostatku pravomoci Komise, a dále nesprávně vytváří příčinnou souvislost mezi takzvaným nedostatkem „jasnosti a přesnosti, pokud jde o údajný právní základ pro pravomoc Komise k předložení návrhu právního aktu“, uvedeným v bodě 30 napadeného rozsudku, a povinností uvést důvody, které vedly k přijetí napadeného rozhodnutí
Komise, která sdílí úvahy Tribunálu, proti nimž směřuje první důvod kasačního opravného prostředku, se domnívá, že tento důvod musí být zamítnut jako neopodstatněný
Závěry Soudního dvora
Je třeba předeslat, že čl. 11 odst. 4 SEU, který byl zaveden Lisabonskou smlouvou, stanoví, že občané Unie se mohou za určitých podmínek ujmout iniciativy a vyzvat Komisi, aby v rámci svých pravomocí předložila vhodný návrh k otázkám, k nimž je podle mínění těchto občanů nezbytné přijetí právního aktu Unie pro účely provedení Smluv.
Právo na vytvoření EOI představuje stejně jako zejména petiční právo k Parlamentu nástroj související s právem občanů podílet se na demokratickém životě Unie, které je stanoveno v čl. 10 odst. 3 SEU, tím, že jim umožňuje se obrátit přímo na Komisi a předložit jí žádost obsahující výzvu, aby předložila návrh právního aktu Unie pro účely provedení Smluv.
Podle čl. 24 prvního pododstavce SFEU byly postupy a podmínky vyžadované pro předložení EOI upřesněny v nařízení č. 211/2011. Článek 4 tohoto nařízení stanoví podmínky registrace navrhované EOI Komisí.
Mezi uvedenými podmínkami čl. 4 odst. 2 písm. b) tohoto nařízení stanoví, že Komise zaregistruje navrhovanou EOI, pokud tato iniciativa „nespadá zjevně mimo rámec pravomocí Komise na předložení návrhu právního aktu Unie pro účely provedení Smluv“.
Komise sporným rozhodnutím odmítla zaregistrovat navrhovanou EOI, která jí byla předložena navrhovatelem, právě na základě tohoto ustanovení.
V tomto ohledu je v rozsahu, v jakém navrhovatel prvním důvodem svého kasačního opravného prostředku tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když se domníval, že toto rozhodnutí bylo dostatečně odůvodněné, třeba zdůraznit, že povinnost seznámit organizátory s důvody, které vedly k zamítnutí registrace jejich navrhované EOI, která je stanovena čl. 4 odst. 3 druhým pododstavcem nařízení č. 211/2011, představuje ohledně EOI konkrétní projev povinnosti uvést odůvodnění právních aktů, která je zakotvena v článku 296 SFEU. Podle ustálené judikatury týkající se tohoto článku musí být odůvodnění přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a musí z něho jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, tak aby se dotyčné osoby mohly seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření, a příslušný soud mohl vykonávat svůj přezkum (viz zejména rozsudek ze dne 6. března 2003, Interporc v. Komise,
C‑41/00 P
,
EU:C:2003:125
, bod
).
Z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že požadavek na uvedení odůvodnění musí být posuzován v závislosti na okolnostech projednávané věci. Není požadováno, aby odůvodnění vylíčilo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož otázka, zda odůvodnění aktu splňuje požadavky článku 296 SFEU, musí být posuzována s ohledem nejen na jeho znění, ale také s ohledem na jeho kontext, jakož i s ohledem na všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast (viz rozsudky ze dne 29. září 2011, Elf Aquitaine v. Komise,
C‑521/09 P
,
EU:C:2011:620
, bod
, jakož i ze dne 21. prosince 2016, Club Hotel Loutraki a další v. Komise,
C‑131/15 P
,
EU:C:2016:989
, bod
).
Právě ve světle těchto zásad, které byly správně připomenuty v bodech 22 až 24 napadeného rozsudku, je třeba přezkoumat, zda se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když se domníval, že Komise dodržela povinnost uvést odůvodnění, když přijala sporné rozhodnutí.
V projednávané věci je nesporné, že jak uvedl Tribunál v bodě 28 napadeného rozsudku, z tohoto rozhodnutí vyplývá, že odmítnutí zaregistrovat EOI navrhovanou v projednávané věci bylo odůvodněno nesplněním podmínky stanovené v čl. 4 odst. 2 písm. b) nařízení č. 211/2011. V tomto ohledu bylo v uvedeném rozhodnutí uvedeno, že se Komise domnívala, že ani ustanovení týkající se hospodářské a měnové politiky Unie dovolávaná v tomto návrhu, tj. články 119 až 144 SFEU, ani žádný jiný právní základ neumožňují předložit návrh právního aktu Unie pro účely provedení Smluv ve smyslu zamýšleném EOI navrhovanou v projednávané věci. V této souvislosti se Komise vyjádřila konkrétně k čl. 136 odst. 1 SFEU a uvedla důvody, pro něž toto ustanovení podle jejího názoru nemohlo představovat vhodný právní základ za tímto účelem.
Na rozdíl od toho, co zřejmě míní navrhovatel, Tribunál se nedomníval, že každý z aspektů sporného rozhodnutí, posuzovaný individuálně, představoval odůvodnění dostatečné ke splnění požadavků kladených judikaturou na povinnost uvést odůvodnění. V bodech 30 a 31 napadeného rozsudku netvrdil ani to, že takové odůvodnění vyplývalo samo o sobě z povahy dotčeného aktu a z kontextu, v jakém bylo přijato.
Tribunál naopak v souladu s relevantní judikaturou Soudního dvora, která byla připomenuta v bodech 28 a 29 tohoto rozsudku, zkoumal, zda odůvodnění sporného rozhodnutí splňovalo požadavky stanovené článkem 296 SFEU s přihlédnutím ke všem aspektům, které obsahuje a k okolnostem projednávaného případu, konkrétně k povaze tohoto rozhodnutí a ke kontextu, v jakém bylo přijato.
V tomto ohledu Tribunál v bodech 25 a 26 napadeného rozsudku v zásadě zdůraznil, že vzhledem k samotné povaze práva předložit EOI a k vlivu, jaký může mít rozhodnutí o zamítnutí registrace navrhované EOI na demokratický život v Unii, je Komise povinna odůvodnit své rozhodnutí, kterým se zamítá registrace takového návrhu takovým způsobem, aby z tohoto odůvodnění jasně vyplývaly důvody, které vedly k zamítnutí. Když se tedy takové zamítnutí, tak jako v projednávané věci, opírá o čl. 4 odst. 2 písm. b) nařízení č. 211/2011, toto odůvodnění musí uvádět důvody, pro které se Komise domnívá, že uvedený návrh spadá zjevně mimo rámec jejích pravomocí, na základě kterých může předložit návrh právního aktu Unie pro účely provedení Smluv.
V této souvislosti je Komise vzhledem k tomu, že podle přílohy II nařízení č. 211/2011 organizátoři EOI poskytnou v příloze svého návrhu podrobnější informace týkající se jeho předmětu, cílů a kontextu, povinna tyto informace pečlivě a nestranně přezkoumat.
Tribunál však v bodech 30 a 31 napadeného rozsudku také zdůraznil velmi stručný a nedostatečně jasný charakter EOI navrhované v projednávané věci, jelikož pokud jde o otázku právního základu pro přijetí právního aktu Unie, k němuž směřuje tento návrh, omezila se v podstatě na paušální odkaz na články 119 až 144 SFEU týkající se hospodářské a měnové politiky Unie, aniž jakkoli objasnila nebo upřesnila vztah mezi obsahem uvedeného návrhu a oněmi 26 články Smlouvy o FEU, na které odkazovala.
Ačkoli na internetové stránce Komise bylo umožněno vybrat pouze paušálně celý titulek „Hospodářská a měnová politika 119–144 SFEU“, je v tomto ohledu třeba zdůraznit, že organizátoři nicméně mohli v souladu s přílohou II nařízení 211/2011 poskytnout v příloze podrobnější informace týkající se relevantnosti těchto článků ve vztahu k obsahu EOI navrhované v projednávané věci, což však ani podle svého tvrzení neučinili.
Za těchto okolností přitom nelze Tribunálu vytýkat, že nesprávně vyložil judikaturu uvedenou v bodech 28 a 29 tohoto rozsudku, když se v bodě 31 napadeného rozsudku domníval, že Komise se právem vyjádřila pouze k tomu z ustanovení, na která bylo v uvedeném návrhu odkazováno paušálně, které se jí jevilo jako nejméně irelevantní, tj. konkrétně k čl. 136 odst. 1 SFEU, aniž byla povinna uvést odůvodnění konkrétně z hlediska každého z uvedených ustanovení, natož aby byla povinna uvést důvody, pro které je irelevantní jakékoli jiné ustanovení Smlouvy o FEU.
Za těchto okolností mohl Tribunál v bodě 32 napadeného rozsudku správně konstatovat, že sporné rozhodnutí obsahovalo dostatek informací, které navrhovateli umožňovaly, aby se s přihlédnutím k okolnostem, za jakých bylo přijato, seznámil s důvody pro zamítnutí registrace EOI navrhované v projednávané věci a unijnímu soudu umožňovaly vykonávat svůj přezkum.
Se zřetelem k naposled uvedené úvaze z napadeného rozsudku jasně vyplývá, že Tribunál mohl skutečně vykonat svůj přezkum ohledně tohoto rozhodnutí, včetně otázky, zda článek 122 SFEU mohl představovat právní základ pro opatření, které je předmětem EOI navrhované v projednávané věci, ačkoli tento článek nebyl v tomto návrhu konkrétně uplatňován.
Z předcházejících úvah vyplývá, že se Tribunál nedopustil nesprávného právního posouzení, když v bodě 34 napadeného rozsudku rozhodl, že Komise za okolností projednávané věci splnila povinnost uvést odůvodnění, která jí přísluší při přijetí sporného rozhodnutí.
Navrhovatel dále napadá odůvodnění tohoto rozhodnutí v rozsahu, v jakém podle jeho názoru EOI navrhovaná v projednávané věci nespadá zjevně mimo rámec pravomocí Komise ve smyslu ustanovení uvedených v tomto rozhodnutí. Je však třeba konstatovat, že se tato argumentace netýká povinnosti uvést odůvodnění jakožto podstatné formální náležitosti, nýbrž odlišné otázky opodstatněnosti odůvodnění, která zapadá do rámce meritorní legality sporného rozhodnutí (rozsudek ze dne 29. září 2011, Elf Aquitaine v. Komise,
C‑521/09 P
,
EU:C:2011:620
, bod
a citovaná judikatura). Je tedy třeba ji přezkoumat v rámci odpovědi na druhý až čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku.
Vzhledem k předcházejícím úvahám je první důvod kasačního opravného prostředku třeba zamítnout jako neopodstatněný.
K druhému až čtvrtému důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícím z nesprávného právního posouzení, co se týče kontroly opodstatněnosti sporného rozhodnutí
Úvodní poznámky
Druhým až čtvrtým důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatel Tribunálu vytýká, že měl za to, že v projednávané věci nebyla splněna podmínka stanovená v čl. 4 odst. 2 písm. b) nařízení č. 211/2011, neboť nesprávně vyložil článek 122 SFEU, čl. 136 odst. 1 SFEU, jakož i pravidla mezinárodního práva
Je třeba předeslat, že pokud jde zaprvé o postup registrace navrhované EOI, náleží Komisi podle článku 4 nařízení č. 211/2011 povinnost přezkoumat, zda takový návrh splňuje podmínky registrace stanovené zejména v odst. 2 písm. b) tohoto článku. Zohlednit je podle odstavců 1 a 2 tohoto článku třeba informace týkající se předmětu a cílů navrhované EOI, které organizátoři EOI podle přílohy II uvedeného nařízení poskytují buď povinně, nebo dobrovolně.
V tomto ohledu je třeba uvést, že jak vyplývá z bodu 4 odůvodnění a z čl. 4 odst. 1 posledního pododstavce nařízení č. 211/2011, je Komise v rámci tohoto postupu registrace povinna poskytovat organizátorům EOI svou pomoc a rady, zejména pokud jde o kritéria registrace.
Dále je třeba zdůraznit, že jak je připomenuto v bodě 10 odůvodnění tohoto nařízení, rozhodnutí týkající se registrace navrhované EOI ve smyslu článku 4 uvedeného nařízení je třeba přijmout v souladu se zásadou řádné správy, s níž je spjata zejména povinnost příslušného orgánu k provedení pečlivého a nestranného přezkumu, v jehož rámci je zejména třeba přihlížet ke všem relevantním okolnostem projednávaného případu.
Tyto požadavky, které jsou vlastní zásadě řádné správy, se uplatňují obecně na jednání unijní administrativy v jejích vztazích s veřejností (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. dubna 2017, Médiateur v. Staelen,
C‑337/15 P
,
EU:C:2017:256
, bod
), a tudíž i v kontextu práva předložit EOI jakožto nástroje občanů, který jim umožňuje podílet se na demokratickém životě Unie.
Kromě toho v souladu s cíli tohoto nástroje, které jsou uvedeny v bodech 1 a 2 odůvodnění nařízení č. 211/2011 a spočívají zejména v tom, aby povzbuzovaly k účasti občanů a učinily Unii přístupnější, podmínka registrace stanovená v čl. 4 odst. 2 písm. b) tohoto nařízení musí být Komisí, jíž byl předložen návrh EOI, vykládána a používána tak, aby byl zajištěn snadný přístup k EOI.
Komise je tudíž oprávněna zamítnout registraci navrhované EOI na základě čl. 4 odst. 2 písm. b) nařízení, pouze pokud tento návrh spadá vzhledem ke svému předmětu a cílům, které vyplývají z povinných informací a případně doplňujících informací poskytnutých organizátory podle přílohy II nařízení č. 211/2011, zjevně mimo rámec pravomocí Komise na předložení návrhu právního aktu Unie pro účely provedení Smluv.
Vzhledem k výše uvedenému je zadruhé třeba vymezit rozsah přezkumu, který je Soudní dvůr oprávněn provést v rámci projednávaného kasačního opravného prostředku.
Jak totiž uvedl generální advokát zejména v bodech 7, 31 a 40 svého stanoviska, navrhovatel v průběhu tohoto řízení před Soudním dvorem podstatně rozvinul svá vysvětlení týkající se předmětu EOI navrhované v projednávané věci a vhodného právního základu za tímto účelem, a tvrdil, že Tribunál opakovaně v napadeném rozsudku učinil v tomto ohledu buď nesprávná, nebo neúplná konstatování.
V první řadě je přitom třeba zdůraznit, že jak uvedl generální advokát zejména v bodě 30 svého stanoviska, posouzení opodstatněnosti odůvodnění, které provedl Tribunál v napadeném rozsudku v rámci svého přezkumu opodstatněnosti sporného rozhodnutí, lze provést pouze na základě údajů poskytnutých organizátory EOI navrhované v projednávané věci v okamžiku podání jejich žádosti o registraci tohoto návrhu Komisi, a nikoli ve světle upřesnění, která byla poskytnuta navrhovatelem až v rámci tohoto kasačního opravného prostředku.
Jak Tribunál konstatoval v bodě 3 napadeného rozsudku, a konkrétně v různých pasážích tohoto rozsudku, tyto údaje byly zaměřeny pouze na popsání předmětu tohoto návrhu, který spočívá v tom, aby byla v legislativě Evropské unie zakotvena „zásada stavu nouze, podle níž, je-li finanční a politická existence určitého státu ohrožena splácením nemorálního dluhu, je odmítnutí splácet tento dluh nezbytné a odůvodněné“, a na paušální odkaz na články 119 až 144 SFEU jakožto právní základ jeho přijetí.
Zadruhé z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že v rámci kasačního opravného prostředku je pravomoc Soudního dvora v zásadě omezena na posouzení právního řešení žalobních důvodů projednávaných u soudu rozhodujícího ve věci samé (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 30. dubna 2014, FLSmidth v. Komise,
C‑238/12 P
,
EU:C:2014:284
, bod
, a ze dne 22. května 2014, ASPLA v. Komise,
C‑35/12 P
,
EU:C:2014:348
, bod
).
Jak bylo uvedeno v bodě 12 tohoto rozsudku, navrhovatel se v projednávané věci na podporu jediného žalobního důvodu předloženého v rámci své žaloby před Tribunálem dovolával čl. 122 odst. 1 a odst. 2, čl. 136 odst. 1 SFEU, jakož i pravidel mezinárodního práva.
Přezkum argumentů směřujících k prokázání tvrzení, že Tribunál měl nesprávně za to, že v unijním právu neexistuje právní základ vhodný pro přijetí zásady, jíž se týkala EOI navrhovaná v projednávané věci, který provádí Soudní dvůr, je tudíž třeba omezit na argumenty směřující k určení, že Tribunál se dopustil nesprávného výkladu článku 122 a čl. 136 odst. 1 SFEU, jakož i pravidel mezinárodního práva.
Ke druhému důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z nesprávného právního posouzení při výkladu článku 122 SFEU
– Argumentace účastníků řízení
V rámci druhého důvodu kasačního opravného prostředku, který se skládá ze čtyř částí, navrhovatel Tribunálu vytýká, že v bodech 41 až 43 a 47 až 50 napadeného rozsudku pojal nesprávný výklad čl. 122 odst. 1 a odst. 2 SFEU, když v rozporu s čl. 4 odst. 2 písm. b) nařízení č. 211/2011 rozhodl, že tato ustanovení zjevně nepředstavují právní základ pro přijetí zásady, která byla předmětem EOI navrhované v projednávané věci, do unijní legislativy.
Zaprvé Tribunál tím, že provedl izolovaný výklad článku 122 SFEU, aniž ho vsadil do kontextu článků 119 až 126 SFEU, nepřihlížel k duchu kapitoly 1, nadepsané „Hospodářská politika“, v hlavě VIII třetí části Smlouvy o FEU, jejíž základní zásada spočívá v tom, že hospodářské politiky členských států spadají do pravomoci vnitrostátních vlád a musejí být koordinovány.
Navrhovatel zejména uvádí, že z čl. 122 odst. 1 a odst. 2 SFEU vyplývá, že opatření, která je Komise oprávněna předkládat Radě k přijetí podle tohoto článku, mohou být nápravná nebo preventivní a mají za cíl čelit závažným obtížím nebo vážné hrozbě takových obtíží, které by mohly ohrozit cíle Unie. Tribunál se přitom dopustil nesprávného právního posouzení, když tento článek vytrhl z jeho kontextu.
Navrhovatel zadruhé zdůrazňuje, že čl. 122 odst. 1 SFEU, který rovněž zavádí zásadu solidarity mezi členskými státy, Komisi přiznává široký prostor pro uvážení, pokud jde o předkládání návrhů na přijetí opatření vhodných k čelení závažným obtížím některého z nich. Přijetí zásady stavu nouze do unijního legislativního textu by podle jeho názoru představovalo takové vhodné opatření. Tribunál provedl nesprávný výklad článku 122 SFEU, když se navzdory všemu domníval, že EOI navrhovaná v projednávané věci spadá zjevně mimo rámec pravomocí Komise.
Zatřetí navrhovatel na prvním místě napadá argumentací Tribunálu obsaženou v bodě 41 napadeného rozsudku vycházející z rozsudku ze dne 27. listopadu 2012, Pringle (
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
). Tribunál se podle něj dopustil nesprávného právního posouzení, když srovnával opatření navrhované v rámci dotčené EOI a evropský mechanismus stability (dále jen „EMS“), na který se uvedený rozsudek konkrétně vztahuje a který je zásadně odlišný od uvedeného opatření. Předmětem EOI navrhované v projednávané věci je pouze zavedení zásady stavu nouze do unijní legislativy ve světle závažných obtíží Řecké republiky, které vyplývají z jejího dluhu, a nikoli vytvoření mechanismu financování, jako je MES.
Na druhém místě navrhovatel tvrdí, že posouzení Tribunálu obsažené v bodě 42 napadeného rozsudku, vycházející z tvrzení, že čl. 122 odst. 1 SFEU znamená, že opatření, na něž se vztahuje uvedené ustanovení, jsou „založena na pomoci mezi členskými státy“, je z právního hlediska chybné. Z výkladu tohoto článku vyplývá, že duch solidarity mezi členskými státy, na který uvedený článek odkazuje, není – v rozporu s tím, co se domníval Tribunál – roven pomoci koncipované jako finanční pomoc mezi členskými státy.
Začtvrté Tribunál se podle názoru navrhovatele dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodech 47 až 49 napadeného rozsudku opět odkazoval na rozsudek ze dne 27. listopadu 2012, Pringle (
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
) za účelem určení, že cíl EOI navrhované v projednávané věci zjevně nespadal do oblasti působnosti čl. 122 odst. 2 SFEU.
Navrhovatel se v první řadě domnívá, že skutečnost, že dojde k zavedení zásady stavu nouze do unijní legislativy, není v mnohých ohledech srovnatelná s MES. Tribunál měl podle navrhovatele zadruhé nesprávně za to, že řízení o prohlášení stavu nouze je zahajováno členskými státy, a nikoli Unií. EOI navrhovaná v projednávané věci totiž uvádí, že takové prohlášení schvaluje v duchu solidarity Unie. Zatřetí navrhovatel tvrdí, že Tribunál v bodě 49 napadeného rozsudku nesprávně konstatoval, že přijetí zásady stavu nouze by se týkalo nikoli jen dluhu členského státu vůči Unii, nýbrž i dluhů vytvořených uvedeným státem vůči jiným právnickým či fyzickým osobám, a to veřejným a soukromým subjektům. Přijetí této zásady by se totiž ve skutečnosti vztahovalo výlučně na dluh členského státu vůči Unii. Navrhovatel se v každém případě domnívá, že Komise mohla poskytnout částečnou odpověď na EOI navrhovanou v projednávané věci s omezením jejího předmětu pouze na tento dluh, který zjevně spadá do oblasti působnosti čl. 122 odst. 2 SFEU.
Podle Komise je třeba odmítnout druhý důvod kasačního opravného prostředku jako nepřípustný v rozsahu, v němž obsahuje nové argumenty, nebo jej v každém případě zamítnout jako neopodstatněný.
– Závěry Soudního dvora
Úvodem je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury se volba právního základu unijního právního aktu musí zakládat na objektivních skutečnostech, které mohou být předmětem soudního přezkumu, mezi něž patří zejména cíl a obsah tohoto aktu (rozsudky ze dne 29. dubna 2004, Komise v. Rada,
C‑338/01
,
EU:C:2004:253
, bod
; ze dne 19. července 2012, Parlament v. Rada,
C‑130/10
,
EU:C:2012:472
, bod
, a ze dne 18. prosince 2014, Spojené království v. Rada,
C‑81/13
,
EU:C:2014:2449
, bod
).
Zaprvé v rozsahu, v jakém navrhovatel v rámci svého druhého důvodu kasačního opravného prostředku, jehož všechny části je třeba posuzovat společně, Tribunálu vytýká, že se dopustil nesprávných právních posouzení, když v bodech 40 až 43 napadeného rozsudku rozhodl, že čl. 122 odst. 1 SFEU nepředstavuje právní základ vhodný k přijetí takového opatření, jako je opatření, jehož se týká EOI navrhovaná v projednávané věci, je třeba připomenout, že podle tohoto ustanovení může Rada na návrh Komise rozhodnout v duchu solidarity mezi členskými státy o opatřeních přiměřených hospodářské situaci, zejména když vzniknou závažné obtíže v zásobování určitými produkty, především v oblasti energetiky.
V tomto ohledu je na prvním místě třeba uvést, že jak Tribunál správně uvedl v bodě 41 napadeného rozsudku, Soudní dvůr v bodě 116 rozsudku ze dne 27. listopadu 2012, Pringle (
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
) rozhodl, že čl. 122 odst. 1 SFEU není vhodným právním základem pro případnou finanční pomoc Unie členským státům, které se potýkají se závažnými potížemi s financováním nebo kterým takové potíže hrozí.
Ačkoli navrhovatel tvrdí, že ESM, který byl předmětem věci, která vedla k vydání uvedeného rozsudku, se v mnohých ohledech liší od opatření, jehož se týká EOI navrhovaná v projednávané věci, faktem zůstává, že z uvedeného rozsudku vyplývá, že čl. 122 odst. 1 SFEU se nevztahuje na opatření, jejichž cílem je v zásadě zmírnit závažnost obtíží členského státu s financováním.
Na druhém místě je nutno konstatovat, že se Tribunál nedopustil nesprávného právního posouzení, ani když měl v bodech 42 a 43 napadeného rozsudku za to, že zejména vzhledem k duchu solidarity mezi členskými státy, který musí v souladu se zněním čl. 122 odst. 1 SFEU udávat směr při přijímání opatření přiměřených hospodářské situaci ve smyslu tohoto ustanovení, uvedené ustanovení nelze využít jako základu pro přijetí opatření nebo zásady, která by členský stát v zásadě opravňovala k tomu, aby se jednostranně rozhodl nesplatit svůj dluh či jeho část.
V rozsahu, v jakém navrhovatel konkrétně napadá konstatování Tribunálu obsažené v bodě 43 napadeného rozsudku, podle něhož by EOI navrhovaná v projednávané věci opravňovala členský stát, který čelí závažným obtížím s financováním, „jednostranně rozhodnout“ o tom, že nesplatí svůj dluh či jeho část, je třeba uvést, že navrhovatel uvedl až v rámci tohoto kasačního opravného prostředku, že možnost členského státu uplatnit stav nouze by bylo možné podrobit podmínkám, které by byly stanoveny Komisí. Nicméně, jak bylo uvedeno v bodě 53 tohoto rozsudku, takový údaj nelze vzít v úvahu za účelem posouzení opodstatněnosti závěru učiněného Tribunálem v bodě 43 napadeného rozsudku.
Tribunál se tudíž nedopustil žádného nesprávného právního posouzení, když měl v bodech 40 až 43 napadeného rozsudku za to, že čl. 122 odst. 1 SFEU nepředstavuje právní základ vhodný pro přijetí takového opatření, jako je opatření dotčené v rámci EOI navrhované v projednávané věci.
Zadruhé v rozsahu, v jakém navrhovatel v rámci druhého důvodu svého kasačního opravného prostředku Tribunálu vytýká, že se dopustil nesprávného právního posouzení, když měl v bodech 47 až 50 napadeného rozsudku za to, že čl. 122 odst. 2 SFEU nepředstavuje právní základ vhodný pro přijetí takového opatření, je třeba připomenout, že podle tohoto ustanovení může Rada na návrh Komise poskytnout členskému státu, kterému z důvodu přírodních pohrom nebo mimořádných událostí, které nemůže ovlivnit, nastanou obtíže nebo který je z téhož důvodu vážně ohrožen závažnými obtížemi, za určitých podmínek finanční pomoc Unie.
V tomto ohledu je třeba nejprve konstatovat, že Tribunál správně v bodě 48 napadeného rozsudku uvedl, že Soudní dvůr již v bodech 65, 104 a 131 rozsudku ze dne 27. listopadu 2012, Pringle (
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
) rozhodl, že čl. 122 odst. 2 SFEU svěřuje Unii pravomoc poskytnout cílenou finanční pomoc členskému státu nacházejícímu se ve výše uvedené situaci, nicméně že toto ustanovení nemůže odůvodnit legislativní zavedení mechanismu nesplácení dluhu opírajícího se o zásadu stavu nouze, a to zejména vzhledem k obecnému a trvalému charakteru, který je vlastní takovému mechanismu.
Pokud jde dále o nesprávná právní posouzení, kterých se měl Tribunál podle navrhovatele dopustit v bodě 49 napadeného rozsudku, pokud jde o povahu finanční pomoci uvedené v čl. 122 odst. 2 SFEU, je třeba uvést, stejně jako to učinil Tribunál v uvedeném bodě napadeného rozsudku, že z bodu 118 rozsudku ze dne 27. listopadu 2012, Pringle (
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
) vyplývá, že předmětem tohoto ustanovení je pouze finanční pomoc poskytovaná Unií, a nikoli členskými státy.
Tribunál tudíž mohl v bodě 49 napadeného rozsudku právem konstatovat, že přijetí zásady stavu nouze, která je předmětem EOI navrhované v projednávané věci, nemůže spadat pod pojem „finanční pomoc poskytovaná Unií“ ve smyslu uvedeného ustanovení, jelikož taková zásada by se vztahovala nejen na dluh členského státu vůči Unii, ale i na dluh vůči jiným veřejným či soukromým subjektům, a zejména vůči členským státům.
Pokud jde o snahu navrhovatele napadnout v této souvislosti konstatování Tribunálu, podle něhož by se přijetí zásady stavu nouze, které se týká EOI navrhovaná v projednávané věci, nevztahovalo pouze na dluh členského státu vůči Unii, je třeba uvést, že navrhovatel před tímto řízením o kasačním opravném prostředku nikdy neuvedl, že by se tento návrh vztahoval pouze na dluh dotčeného členského státu vůči Unii. Jeho argument je navíc v rozporu s jinými tvrzeními uvedenými v kasačním opravném prostředku, podle nichž má tento návrh za cíl umožnit ve prospěch členských států, které se nacházejí ve stavu nouze, odklad či zrušení části jejich dluhu nejen vůči Unii, nýbrž i vůči jiným členským státům. Uvedený argument tudíž nemůže obstát.
Pokud jde konečně o argument vycházející z tvrzení, že Komise mohla částečně vyhovět EOI navrhované v projednávané věci vzhledem k tomu, že tento argument byl předložen poprvé ve fázi řízení o kasačním opravném prostředku, je třeba jej odmítnout jako nepřípustný v souladu s ustálenou judikaturou, která byla připomenuta v bodě 55 tohoto rozsudku.
Tribunál se tudíž nedopustil žádného nesprávného právního posouzení, když se v bodě 50 napadeného rozsudku domníval, že takové opatření, jakého se týká EOI navrhovaná v projednávané věci, nespadá zjevně pod pojem „opatření finanční pomoci“, která je Rada oprávněna přijmout na návrh Komise podle čl. 122 odst. 2 SFEU.
Z výše uvedených úvah vyplývá, že druhý důvod kasačního opravného prostředku musí být zamítnut.
Ke třetímu důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z nesprávného právního posouzení při výkladu čl. 136 odst. 1 SFEU
– Argumentace účastníků řízení
V rámci třetího důvodu svého kasačního opravného prostředku navrhovatel Tribunálu vytýká, že v bodech 57 až 60 napadeného rozsudku pojal nesprávný výklad čl. 136 odst. 1 SFEU. Na rozdíl od toho, co se domníval Tribunál, by se zakotvení zásady stavu nouze v unijní legislativě podle jeho názoru mohlo opírat o článek 136 SFEU, který má za cíl zejména přispět k „řádnému fungování hospodářské a měnové unie“.
V tomto ohledu navrhovatel uvádí, že tvrzení v bodě 58 napadeného rozsudku, podle něhož by přijetí zásady stavu nouze mohlo vést k nahrazení svobodné vůle smluvních stran legislativním mechanismem jednostranného odstoupení od veřejného dluhu, což toto ustanovení zjevně nepovoluje, je z právního hlediska chybné. Přijetí této zásady by totiž umožnilo členskému státu, který čelí závažným obtížím, dočasně pozastavit splácení všech svých dluhů proto, aby zaměřil svou hospodářskou politiku na růst, a povzbudil tak hospodářské investice, které tento růst mohou podpořit, což by podle jeho názoru nesporně přispělo k řádnému fungování hospodářské a měnové unie, uvedenému v čl. 136 odst. 1 SFEU. Navrhovatel v této souvislosti pro názornost odkazuje na rozhodnutí Evropské rady ze dne 21. července 2011, z něhož podle něj vyplývá, že rozhodnutí o zrušení veřejného dluhu členského státu se může opírat o základ v unijním právu.
Kromě toho čl. 136 odst. 1 SFEU výslovně zmocňuje Radu, aby přijala opatření k vypracování směrů hospodářské politiky. Komise je tudíž podle názoru navrhovatele rovněž oprávněna navrhnout Radě schválení takových opatření.
Z toho podle něj vyplývá, že EOI navrhovaná v projednávané věci nespadá zjevně mimo rámec pravomocí Komise ve smyslu čl. 4 odst. 2 písm. b) nařízení č. 211/2011 a že Tribunál se v bodě 59 napadeného rozsudku nesprávně domníval, že přijetí zásady stavu nouze zjevně nespadá do oblasti působnosti čl. 136 odst. 1 SFEU.
Navrhovatel se dále domnívá, že mechanismus stability a finanční pomoci, který je povolen v čl. 136 odst. 3 SFEU, může zahrnovat na základě dohody členských států, a pokud se některý z nich nachází ve stavu nouze, pozastavení splácení jeho dluhu. Článek 352 SFEU opravňuje Komisi v každém případě k navržení takového opatření, jakého se týká navrhovaná EOI a které je nutné k dosažení některého z cílů Smluv, jako je stabilita eurozóny.
Komise se domnívá, že třetí důvod kasačního opravného prostředku je třeba zčásti odmítnout jako nepřípustný a ve zbývající části zamítnout jako neopodstatněný.
– Závěry Soudního dvora
Je třeba připomenout, že podle čl. 136 odst. 1 SFEU Rada může s cílem přispět k řádnému fungování hospodářské a měnové unie a v souladu s příslušnými ustanoveními Smluv přijmout opatření týkající se členských států, jejichž měnou je euro, podle bodu a) tohoto ustanovení k posílení koordinace jejich rozpočtové kázně a dohledu nad ní, a dále podle bodu b) uvedeného ustanovení k vypracování směrů hospodářské politiky pro tyto státy, přičemž se dbá na to, aby byly slučitelné se směry přijímanými pro celou Unii a byl nad nimi zajištěn dohled.
Tribunál se nedopustil žádného nesprávného právního posouzení, když měl v bodech 57 a 58 napadeného rozsudku za to, že přijetí takové zásady stavu nouze, které se týká EOI navrhovaná v projednávané věci, zjevně nespadá pod opatření popsaná v předchozím bodě.
Tribunál v bodě 57 napadeného rozsudku správně rozhodl, že nic neumožňuje dospět k závěru, a žalobce to nijak neprokázal, že přijetí opatření, kterého se týkala EOI navrhovaná projednávané věci, by mělo za cíl posílení koordinace rozpočtové kázně nebo by spadalo pod směry hospodářské politiky, které je Rada oprávněna vypracovat pro účely řádného fungování hospodářské a měnové unie.
Tribunál rovněž správně v bodě 58 napadeného rozsudku připomněl, že z bodů 51 a 64 rozsudku ze dne 27. listopadu 2012, Pringle (
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
), vyplývá, že úloha Unie v oblasti hospodářské politiky je omezena na přijímání koordinačních opatření, a dále rozhodl, že přijetí takového opatření, jakého se týkala EOI navrhovaná projednávané věci, které zdaleka nespadá pod pojem „směr hospodářské politiky“ ve smyslu čl. 136 odst. 1 písm. b) SFEU, by ve skutečnosti mělo za účinek nahrazení svobodné vůle smluvních stran legislativním mechanismem jednostranného odstoupení od veřejného dluhu, což toto ustanovení zjevně nepovoluje.
Tribunál tudíž mohl v bodě 59 napadeného rozsudku správně potvrdit závěr Komise, podle něhož návrh spočívající v takovém zakotvení zásady stavu nouze, jak ji formuloval navrhovatel, zjevně nespadá do oblasti působnosti čl. 136 odst. 1 SFEU.
Pokud jde o zbývající argumentaci navrhovatele v rámci třetího důvodu kasačního opravného prostředku, a sice že zásada stavu nouze, které se týkala EOI navrhovaná v projednávané věci, by mohla být přijata do unijního práva na základě čl. 136 odst. 3 SFEU, případně ve spojení s článkem 352 SFEU, stačí uvést, že tento argument byl předložen teprve ve fázi řízení o tomto kasačním opravném prostředku, a tudíž nemůže být v souladu s ustálenou judikaturou, která byla připomenuta v bodě 55 tohoto rozsudku, předmětem přezkumu prováděného Soudním dvorem v projednávané věci.
S ohledem na předcházející úvahy je třeba třetí důvod kasačního opravného prostředku zamítnout.
Ke čtvrtému důvodu kasačního opravného prostředku, vycházejícímu z nesprávného právního posouzení při výkladu pravidel mezinárodního práva
– Argumentace účastníků řízení
V rámci čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatel Tribunálu vytýká, že se dopustil nesprávného výkladu pravidel mezinárodního práva, když měl v bodě 65 napadeného rozsudku za to, že existence takové zásady mezinárodního práva, jakou je v projednávané věci zásada stavu nouze, v každém případě nestačí pro odůvodnění legislativní iniciativy Komise. Kromě toho Tribunál podle něj nepřezkoumal opodstatněnost argumentů týkajících se existence uvedené zásady v mezinárodním právu.
Podle Komise musí být tento důvod kasačního opravného prostředku zamítnut jako neopodstatněný vzhledem k tomu, že kasační opravný prostředek neobsahuje žádný argument, který by mohl zpochybnit posouzení Tribunálu, podle něhož musí být přiznání nezbytné pravomoci Komisi stanoveno Smlouvami, a nikoli pravidlem mezinárodního práva.
– Závěry Soudního dvora
Je třeba připomenout, že podle zásady svěřených pravomocí zakotvené v čl. 5 odst. 1 a odst. 2 SEU jedná Unie pouze v mezích pravomocí svěřených jí ve Smlouvách členskými státy pro dosažení cílů stanovených ve Smlouvách.
Pokud jde konkrétně o unijní orgány, čl. 13 odst. 2 SEU blíže upravuje, že každý unijní orgán jedná v mezích působnosti svěřené mu Smlouvami a v souladu s postupy, podmínkami a cíli v nich stanovenými.
Komise tedy může navrhnout přijetí právního aktu Unie, pouze pokud je jí Smlouvami přidělena pravomoc za tímto účelem.
Tribunál se tudíž nedopustil nesprávného právního posouzení, když měl v bodě 65 napadeného rozsudku za to, že pouhá existence – i za předpokladu, že by byla prokázána – takové zásady mezinárodního práva, jako je zásada stavu nouze, jíž se dovolává navrhovatel, v každém případě nestačí pro založení legislativní iniciativy Komise.
Za těchto okolností nelze Tribunálu vytýkat ani to, že nepřezkoumal opodstatněnost argumentů týkajících se existence uvedené zásady v mezinárodním právu.
Čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku je tudíž třeba zamítnout jako neopodstatněný.
Vzhledem k tomu, že žádnému z důvodů kasačního opravného prostředku navrhovatele nebylo vyhověno, je třeba kasační opravný prostředek zamítnout v plném rozsahu.
K nákladům řízení
Podle čl. 184 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora rozhodne Soudní dvůr o nákladech řízení, není-li kasační opravný prostředek opodstatněný.
Podle čl. 138 odst. 1 daného jednacího řádu, který se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě čl. 184 odst. 1 tohoto jednacího řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a navrhovatel neměl ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedenému uložit náhradu nákladů řízení o kasačním opravném prostředku.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:

1)
Kasační opravný prostředek se zamítá.

2)
Alexiosi Anagnostakisovi se ukládá náhrada nákladů řízení.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: řečtina.