CELEX: 62019TJ0235
Arbitražna klavzula
Sporazuma o nepovratnih sredstvih, sklenjena v okviru Podpornega programa izvajanju politike informacijske in komunikacijske tehnologije (IKT)
Revizijsko poročilo
Opomina, ki ju je izdala Komisija
Preiskava urada OLAF
Ničnostna tožba
Nasprotna tožba
Vračilo nepovratnih sredstev v celoti
Odškodnina

)
Dejansko stanje
[…]
Tožeča stranka je del dveh konzorcijev, ki ju sestavljajo upravičenci iz dveh sporazumov o nepovratnih sredstvih, sklenjenih v okviru Podpornega programa izvajanju politike informacijske in komunikacijske tehnologije (IKT), določenega z Okvirnim programom za konkurenčnost in inovativnost (2007–2013), ki je bil vzpostavljen s Sklepom št. 1639/2006/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 24. oktobra 2006 (
UL 2006, L 310, str. 15
, v nadaljevanju: okvirni program IK).
Prvi sporazum, ki ima številko 225023, je bil sklenjen 10. oktobra 2008 med Evropsko skupnostjo, ki jo je zastopala Evropska komisija, in družbo Tesan Televita Srl kot koordinatorjem projekta „ElDeRly-friEndly Alarm handling and MonitorING (Dreaming)“ (v nadaljevanju: sporazum Dreaming oziroma projekt Dreaming). Drugi sporazum, ki ima številko 250449, je bil sklenjen 31. maja 2010 med Evropsko skupnostjo, ki jo je zastopala Evropska komisija, in družbo Digipolis SCRL kot koordinatorjem projekta „HOME SWEET HOME: Health monitoring and sOcial integration environMEnt for Supporting WidE ExTension of independent life at HOME“ (v nadaljevanju: sporazum HOME SWEET HOME oziroma projekt HOME SWEET HOME).
Cilj projektov Dreaming in HOME SWEET HOME je bil omogočiti starejšim, ki so izgubili samostojnost, da ostanejo doma s pomočjo kombinacije naprav in tehnoloških sistemov, med drugim prilagojenega mobilnega telefona in za uporabo preprostega videokonferenčnega sistema, ki so povezani s centri za socialno in zdravstveno pomoč.
[…]
Komisija je v okviru izvajanja teh dveh projektov pri revizijskem podjetju PKF Littlejohn LLP naročila revizijo, ki je potekala med 18. aprilom 2014 in 27. majem 2015.
V tem času, 30. aprila 2015, je urad OLAF začel preiskavo, ki se je med drugim nanašala na domnevna dejanja goljufije, ki naj bi jih storila tožeča stranka pri izvajanju spornih sporazumov.
[…]
Komisija je v predhodnem informativnem obvestilu z dne 20. septembra 2018 navedla, da je treba za izvajanje ugotovitev revizijskega poročila izterjati znesek 94.445 EUR za projekt Dreaming in znesek 121.517 EUR za projekt HOME SWEET HOME, ki ustrezata neupravičenim stroškom, ker jih je financirala in tožeči stranki plačala Komisija. Tožečo stranko je pozvala k predložitvi stališč v 30 dneh po prejetju navedenega obvestila, sicer bo izdala opomina za začetek postopka izterjave navedenih zneskov.
[…]
Poročilo urada OLAF je bilo končano 13. novembra 2018. Urad OLAF je v ugotovitvah iz tega poročila v bistvu menil, da je tožeča stranka med letoma 2008 in 2014 storila več nepravilnosti, zlasti v okviru projektov Dreaming in HOME SWEET HOME. Ugotovljene so bile tri vrste nepravilnosti. Prva se je v bistvu nanašala na navzkrižje interesov v zvezi s tožečo stranko, ker naj bi vplivala na svoje partnerje v konzorcijih, odgovorne za izvedbo navedenih projektov (v nadaljevanju: partnerji v konzorciju), da bi za dobavitelja izbrali družbo, ki je z njo povezana, in ker naj bi prejemala provizije od prodaje te družbe. Pri drugi nepravilnosti, navedeni v poročilu, je bilo tožeči stranki očitano, da je previsoko obračunala stroške osebja. Tretja vrsta nepravilnosti naj bi bilo v bistvu obračunavanje previsokih cen nekaterih proizvodov, potrebnih za izvajanje zadevnih projektov.
[…]
Komisija je 4. februarja 2019 tožeči stranki poslala dva opomina, ki sta se nanašala na izterjavo dela finančnega prispevka Unije, ki se je v zvezi s projektom Dreaming in projektom HOME SWEET HOME štel za neupravičenega, in sicer opomin št. 3241901815 za znesek 94.445 EUR in opomin št. 3241901886 za znesek 121.517 EUR. Komisija je v opominih kot končni rok plačila navedla 18. marec 2019.
Postopek in predlogi strank
Tožeča stranka je 4. aprila 2019 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo.
Komisija je 12. julija 2019 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila odgovor na tožbo, ki je vseboval nasprotno tožbo.
Tožeča stranka je 5. septembra 2019 vložila repliko.
Tožeča stranka je 7. novembra 2019 vložila dopolnilno vlogo, ki je vsebovala nov predlog, naj se Komisiji odredi odstranitev imena tožeče stranke iz sistema za zgodnje odkrivanje in izključitev (EDES).
Komisija je 6. januarja 2020 vložila dupliko, ki je vsebovala njeno stališče o dopolnilni vlogi tožeče stranke.
Splošno sodišče je v okviru ukrepov procesnega vodstva, sprejetih 9. junija in 4. avgusta 2020 na podlagi člena 89(3) Poslovnika Splošnega sodišča, strankama postavilo vprašanja, na katera sta odgovorili v predpisanem roku.
Ker je bil eden od članov desetega senata zadržan, je predsednik Splošnega sodišča 10. avgusta 2020 določil drugega sodnika za dopolnitev senata v skladu s členom 17(2) Poslovnika.
Ker stranki v treh tednih od obvestila o koncu pisnega dela postopka v zvezi s tem nista vložili predloga, je Splošno sodišče, ki je bilo po svojem mnenju dovolj poučeno na podlagi listin iz spisa, v skladu s členom 106(3) Poslovnika odločilo, da ne bo opravilo ustnega dela postopka.
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
odloči, da ni dolžna plačati opominov št. 3241901815 in št. 3241901886, ki sta bila izdana 4. februarja 2019;
–
po potrebi ta opomina razglasi za nična;
–
Komisiji odredi odstranitev njenega imena iz podatkovne zbirke sistema EDES;
–
nasprotno tožbo zavrže kot nedopustno ali – podredno – zavrne kot neutemeljeno;
–
Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
glavni predlog tožeče stranke za ugotovitev neobstoja terjatev do nje zavrne kot neutemeljen;
–
dodatni predlog tožeče stranke za razglasitev ničnosti opominov št. 3241901815 in št. 3241901886, ki sta bila izdana 4. februarja 2019, zavrže kot nedopusten;
–
predlog tožeče stranke iz njene dopolnilne vloge z dne 7. novembra 2019, naj se ji odredi odstranitev njenega imena iz podatkovne zbirke sistema EDES, zavrže kot nedopusten;
–
odloči, da imajo kršitve pogodbe, pripisane tožeči stranki v nasprotni tožbi, naravo nepravilnosti;
–
tožeči stranki naloži, naj ji v celoti vrne prejeta nepovratna sredstva v višini 230.348 EUR za projekt Dreaming in v višini 282.451 EUR za projekt HOME SWEET HOME;
–
tožeči stranki naloži plačilo odškodnine v višini 58.876,50 EUR;
–
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Pravo
Pristojnost Splošnega sodišča ter dopustnost tožbe in nasprotne tožbe
Pristojnost Splošnega sodišča
Ugotoviti je treba, da je Splošno sodišče pristojno za odločanje o tej tožbi, vloženi v skladu s členom 272 PDEU, na podlagi arbitražne klavzule iz člena 10, tretji odstavek, obeh spornih sporazumov, ki Splošnemu sodišču podeljuje pristojnost za odločanje o vsakem sporu glede razlage, izvrševanja ali veljavnosti teh sporazumov.
Splošno sodišče je na enaki podlagi prav tako pristojno za odločanje o nasprotni tožbi Komisije. V skladu s sodno prakso pristojnost Splošnega sodišča – na dan vložitve tožbe – za odločanje o tožbi, vloženi na podlagi arbitražne klavzule, nujno vključuje tudi pristojnost za odločanje o nasprotni tožbi, ki jo poda institucija v okviru iste tožbe, ki izhaja iz pogodbenega razmerja ali iz dejstva, na katerem temelji glavna tožba, ali je neposredno povezana z obveznostmi, ki od tam izhajajo (glej v tem smislu sodbo z dne 16. julija 2014, Isotis/Komisija,
T‑59/11
,
EU:T:2014:679
, točka
in navedena sodna praksa). Tako kot tožba tožeče stranke, pa nasprotna tožba Komisije izhaja iz pogodbenega razmerja, ki je bilo med strankama vzpostavljeno s spornima sporazumoma. Poleg tega se ta nasprotna tožba nanaša na vračilo celotnih zneskov, plačanih tožeči stranki na podlagi spornih sporazumov, da bi ta povrnila zneska iz opominov, na katera se tožba tožeče stranke nanaša.
[…]
Vsebinska presoja
Nasprotna tožba
Najprej je treba preučiti nasprotno tožbo, saj se ta nanaša na vračilo celotnih zneskov, plačanih tožeči stranki na podlagi spornih sporazumov, da bi ta povrnila zneska iz opominov, na katera se tožba tožeče stranke nanaša.
Predmet nasprotne tožbe je predlog, da se tožeči stranki naloži plačilo zneska 571.675,5 EUR na podlagi spornih sporazumov. Ta predlog temelji na ugotovitvah iz poročila urada OLAF.
Komisija v zvezi z navedenim poročilom trdi, da so bile v zvezi s tožečo stranko ugotovljene nepravilnosti v okviru izvajanja projektov Dreaming in HOME SWEET HOME. Komisija poudarja dve nepravilnosti, ki sta po njenem mnenju najbolj očitni, in sicer, prvič, obstoj navzkrižja interesov ter, drugič, obračunavanje previsokih cen opreme in sprejemanje provizij od prodaje.
Kar zadeva prvo zatrjevano nepravilnost, Komisija poudarja, da ima tožeča stranka 25 % delnic družbe XJ. Komisija v tem okviru tožeči stranki očita, da je partnerje v konzorciju v okviru teh projektov spodbujala k nakupu opreme, potrebne za njuno izvajanje, pri družbi XJ. Poleg tega tožeči stranki očita, da ne Komisiji ne svojim partnerjem v konzorciju ni prijavila tveganja navzkrižja interesov. Še več, tožeča stranka naj bi predložila dve lažni izjavi o tem, da ni navzkrižja interesov, preden je bila sprejeta kot upravičenka do nepovratnih sredstev v okviru obeh zadevnih projektov.
Glede druge očitane nepravilnosti Komisija trdi zlasti, da je tožeča stranka od družbe XJ prejela provizije od prodaje v višini od 5 do 10 % za prodajo opreme njenim partnerjem v konzorciju s posredovanjem tožeče stranke v okviru navedenih projektov. Poleg tega naj bi tožeča stranka prispevala k umetnemu zviševanju cene nekatere opreme. Komisija v zvezi s tem poudarja dejstvo, da je bil pri teh projektih predviden nakup modela mobilnega telefona Z po ceni 1.018 EUR na enoto. Vendar naj bi bil nazadnje ta model nadomeščen s cenejšim modelom, in sicer modelom Y po ceni 616 EUR na enoto. Komisija navaja dopisovanje, iz katerega izhaja, da so se v tem okviru tožeča stranka, družba XJ in tretja družba odločile umetno zvišati ceno druge opreme, predvidene za zadevna projekta, da bi si razdelile razliko v stroških v višini 70.350 EUR. Tako je bila cena konzole zvišana s 438,50 EUR na 577 EUR, cena programske opreme za telekonference pa z 200 EUR na 422 EUR.
[…]
Zatrjevanje nepravilnosti
Komisija tožeči stranki očita, da je zlasti kršila pogodbene obveznosti iz točke II.3(g) in (i) splošnih pogojev vsakega od spornih sporazumov ter načelo izvrševanja pogodb v dobri veri, določeno v belgijskem pravu, ki se podredno uporablja za sporna sporazuma. V ta namen trdi, da je obstajalo navzkrižje interesov, povezano z udeležbo v lastništvu dobavitelja nekatere opreme ter sprejemanjem provizij od prodaje in obračunavanjem previsokih cen.
[…]
Že na začetku je treba opozoriti, da mora v okviru pogodbe, ki vsebuje arbitražno klavzulo v smislu člena 272 PDEU, stranka, ki je Komisiji prijavila stroške zaradi dodelitve finančnega prispevka Unije, predložiti dokaz, da so bili ti stroški dejanski stroški, ki so bili dejansko potrebni in ki jih je stranka imela zaradi izvajanja projekta med njegovim trajanjem. Če pa Komisija zahteva vračilo terjatve po finančni reviziji, mora dokazati, da je – če je upravičenec predložil evidence stroškov in druge upoštevne informacije – izvajanje pogodbe pomanjkljivo ali da evidence stroškov niso točne ali verodostojne (glej sodbo z dne 13. julija 2017Talanton/Komisija,
T‑65/15
, neobjavljena,
EU:T:2017:491
, točka
in navedena sodna praksa).
Ker je v obravnavanem primeru tožeča stranka predložila evidence stroškov in druge upoštevne informacije, mora Komisija predložiti konkretne dokaze, da je izvajanje pogodbe s strani tožeče stranke pomanjkljivo glede obveznosti, ki jih je prevzela v okviru spornih sporazumov.
Najprej je treba poudariti, da iz točke II.3(g) splošnih pogojev spornih sporazumov izhaja, da se pri tveganju navzkrižja interesov predpostavlja obstoj konvergence gospodarskih interesov, političnih ali nacionalnih pripadnosti, družinskih ali čustvenih razmerij ali katere koli druge vrste interesa. To konvergenco, te pripadnosti ali ta razmerja je torej treba dejansko ugotoviti po konkretni presoji predmeta pogodbe in položaja zadevnih strank (glej po analogiji sodbo z dne 22. januarja 2019, EKETA/Komisija,
T‑166/17
, neobjavljena,
EU:T:2019:26
, točka
in navedena sodna praksa).
Ker pa se navedena točka splošnih pogojev nanaša na „tveganje“ navzkrižja interesov, ki „lahko“ ogrozi nepristransko in objektivno izvajanje projekta, ne zahteva predložitve dokaza, da to navzkrižje potrjeno vpliva ali je vplivalo na izvajanje pogodbe ali na njene stroške (glej po analogiji sodbo z dne 22. januarja 2019, EKETA/Komisija,
T‑166/17
, neobjavljena,
EU:T:2019:26
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru zatrjevani položaj navzkrižja interesov temelji na dveh elementih, in sicer dejstvu, da je tožeča stranka od družbe XJ prejela provizije od prodaje, in dejstvu, da je bila tožeča stranka manjšinski delničar te družbe.
–
Trditve glede navzkrižja interesov, povezane z udeležbo tožeče stranke v lastništvu dobavitelja
Najprej, ni sporno, da je imela tožeča stranka 25 % delnic XJ in da tega ni prijavila Komisiji.
Dalje, Komisija je dokazala, da so bila konkretna ravnanja tožeče stranke v okviru izvajanja obeh zadevnih projektov taka, da so ogrozila njuno nepristransko in objektivno izvajanje v smislu točke II.3(g) splošnih pogojev spornih sporazumov.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da so bili proizvodi in rešitve, ki jih je predlagala družba XJ, na pobudo tožeče stranke izbrani že pred podpisom sporazuma Dreaming, kot je razvidno iz opisa projekta iz Priloge I k navedenemu sporazumu. Kot je zatrdila Komisija v točki 72 odgovora na tožbo, so bili, ker je bil projekt HOME SWEET HOME nadaljevanje projekta Dreaming, uporabljeni enaki proizvodi.
Poleg tega je treba poudariti pomanjkanje preglednosti pri tožeči stranki v zvezi z njenim razmerjem z družbo XJ. Kot je bilo poudarjeno v točkah 108 in 109 zgoraj, je ugotovljeno, da vsaj nekateri partnerji v konzorciju niso bili obveščeni o naravi tega razmerja. Poleg tega tožeča stranka Komisije ni obvestila o svojem razmerju z dobaviteljem opreme, na katero se je že nanašal opis projekta Dreaming, in je celo predložila lažne izjave o neobstoju navzkrižja interesov, kot je bilo že poudarjeno v točki 121 zgoraj.
Nazadnje, tožeča stranka je pritiskala na partnerje v konzorciju, naj opremo kupijo pri družbi XJ, med drugim zato, ker naj na trgu ne bi bilo druge primerne opreme za izvajanje projektov. Iz izmenjave elektronskih dopisov iz Priloge B.20, zlasti iz elektronskega dopisa z dne 10. avgusta 2010, ki ga je tožeča stranka naslovila na partnerje v konzorciju, odgovorne za projekt HOME SWEET HOME, je razvidno, da je tožeča stranka v sodelovanju z družbo XJ poskušala pridobiti naročila teh partnerjev za nakup proizvodov te družbe, med drugim tako, da jim je poslala vnaprej natisnjene obrazce za naročilo.
Zato je treba ugotoviti, da je Komisija predložila konkretne dokaze, da je bila tožeča stranka vpletena v navzkrižje interesov, ki bi lahko ogrozilo nepristransko in objektivno izvajanje sporazumov, kar je v nasprotju s točko II.3(g) splošnih pogojev obeh spornih sporazumov, v skladu s sodno prakso, navedeno v točkah od 124 do 127 zgoraj.
Trditve tožeče stranke ne morejo omajati zgoraj navedenega.
Tožeča stranka v bistvu trdi, da razmerje med njo in družbo XJ ni škodovalo proračunu projektov in da zato ni kršila svojih pogodbenih obveznosti v zvezi z obstojem navzkrižja interesov. Zlasti trdi, da je bila oprema, ki jo je dobavila družba XJ, sestavljena iz edinih proizvodov, ki so omogočali izvajanje projektov.
Poudariti je treba, da domnevna izključna upoštevnost opreme družbe XJ ni bila pravno zadostno dokazana, zlasti glede na dejstvo, da so bile – kot izhaja iz točke 76 odgovora Komisije na tožbo in Priloge B.25 – v okviru javnega razpisa, ki ga je organizirala družba XL, oddane vsaj štiri ponudbe za proizvod, konkurenčen proizvodu družbe XJ, za projekt HOME SWEET HOME. Poleg tega je tožeča stranka, kot pravilno poudarja Komisija, zamenjala prvotno predviden model telefona z drugim modelom, kar pomeni, da so bile vsaj nekatere naprave, uporabljene v okviru obeh projektov, medsebojno zamenljive. Poleg tega tudi ob predpostavki, da je bila rešitev družbe XJ dejansko edina mogoča, tožeča stranka ne pojasnjuje razloga, zakaj je na socialno-zdravstvene partnerje, odgovorne za nakup materiala, naslovila dopise, v katerih je pritiskala nanje, naj začnejo postopke, ki bi privedli do nakupa proizvodov te družbe (glej točko 133 zgoraj). Neobstoj tehnične rešitve, konkurenčne rešitvi družbe XJ, bi moral namreč to družbo postaviti v prednostni položaj pri pogajanjih. Poseganje tožeče stranke v te nabavne postopke torej ne ustreza nobeni drugi razlagi kot tisti, ki jo je navedla Komisija.
Tudi druge trditve tožeče stranke niso take, da bi ovrgle konkretne dokaze, ki jih je predložila Komisija.
Čeprav je torej res, da je bila Komisija seznanjena z namero, da se oprema kupi pri družbi XJ, preden se je vključila v financiranje projektov, kot trdi tožeča stranka, je res tudi, da Komisija pred preiskavo urada OLAF ni bila seznanjena z razmerjem tožeče stranke z družbo XJ.
Poleg tega tudi trditve tožeče stranke, da dejstvo, da je bila manjšinski delničar enega od dobaviteljev v okviru obeh zadevnih projektov, ne pomeni tveganja navzkrižja interesov, ni mogoče sprejeti. To, da je nekdo delničar – ne glede na to, da je manjšinski – glavnega dobavitelja opreme v okviru navedenih projektov, namreč pomeni tveganje konvergence gospodarskih interesov iz določb točke II.3(g) splošnih pogojev spornih sporazumov.
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da tožeča stranka ni pravno zadostno ovrgla dokazov, ki jih je Komisija predložila o obstoju navzkrižja interesov v zvezi z njo, ki bi lahko vplival na izvajanje zadevnih projektov in na znesek nepovratnih sredstev v breme proračuna, ki ga upravlja Unija, ker tožeča stranka glede na svojo udeležbo v lastništvu družbe XJ ni dokazala, da je bil nakup opreme, ki jo trži ta družba, edina možnost in da je – če ni bilo tako – ta izbira temeljila izključno na razmerju med kakovostjo in ceno teh proizvodov.
Iz vseh zgornjih preudarkov zato izhaja, da so očitki Komisije o obstoju neprijavljenega navzkrižja interesov v zvezi z udeležbo tožeče stranke v lastništvu dobavitelja utemeljeni.
–
Trditve glede navzkrižja interesov, povezane s tem, da je tožeča stranka prejela provizije od prodaje, ki jo je ustvaril dobavitelj, in glede domnevno previsokega obračunavanja cen
Na prvem mestu, kar zadeva provizije od prodaje, ki naj bi jih prejela tožeča stranka, je treba ugotoviti, da ni sporno, da je ta družbi XJ izdala račun za provizijo od prodaje v višini 45.991 EUR v okviru projekta Dreaming za leti 2008 in 2009. Družba XJ je v zvezi s tem potrdila, da je plačala provizije od prodaje v višini od 5 do 10 % za prodajo, ustvarjeno s posredovanjem tožeče stranke. Komisija se sklicuje na dopis tožeče stranke, iz katerega naj bi izhajalo, da priznava prejemanje provizij od prodaje, med drugim za prodajo, ustvarjeno v okviru projekta Dreaming, in da bi morala te prihodke prijaviti.
Komisija trdi, da prejemanje provizije od prodaje pomeni kršitev več pravil, ki se uporabljajo v obravnavanem primeru, in sicer točke II.3(g) in (i) splošnih pogojev spornih sporazumov in načela izvrševanja pogodb v dobri veri ter s tem člena 1134 belgijskega civilnega zakonika. Zadevna ravnanja naj bi bilo prav tako treba opredeliti kot nepravilnosti v smislu točke II.1 navedenih splošnih pogojev.
Tožeča stranka odgovarja, da s tem, da je prejela provizije od prodaje v okviru projekta Dreaming, ni bilo kršeno nobeno pravno, regulativno ali pogodbeno pravilo. To naj bi bila običajna poslovna praksa. Vsekakor naj ne bi bilo dokazano, da je prejemanje takih provizij povzročilo zvišanje cen proizvodov, kupljenih za izvajanje projekta.
Spomniti je treba, da to, da je tožeča stranka prejela provizije od prodaje, spada v okvir obstoja navzkrižja interesov v zvezi z njo, ki izhaja iz njenega razmerja z družbo XJ in je bilo ugotovljeno v točkah od 126 do 140 zgoraj. Po eni strani, kot je bilo predstavljeno v točki 137 zgoraj, tožeča stranka ni dokazala, da je izbira opreme, ki jo je tržila ta družba, temeljila na razmerju med kakovostjo in ceno zadevne opreme, in ne izključno na njenih gospodarskih interesih. Dejstvo, da je tožeča stranka prejela provizije od prodaje, je torej vsaj lahko vplivalo na izbiro navedene opreme. Po drugi strani je bilo plačilo provizij od prodaje s strani družbe XJ tožeči stranki tako, da je povečalo skupne stroške opreme in s tem škodljivo vplivalo na proračuna, dodeljena zadevnima projektoma.
Tožeča stranka pa trdi le, da so se zaradi tega, ker je družba XJ zaradi njenega posredovanja lahko prodala določeno število proizvodov, znižale cene na enoto. Vendar ta trditev ne temelji na nobenem konkretnem dokazu. Natančneje, nikakor ni bilo dokazano, da je prejemanje provizij od prodaje pozitivno vplivalo na proračuna, dodeljena zadevnima projektoma.
Iz tega izhaja, da tožeča stranka ni ovrgla ugotovitve, da je bilo prejemanje provizij od prodaje tako, da je ogrozilo nepristransko in objektivno izvajanje zadevnih projektov.
Na drugem mestu, v zvezi z zatrjevanim previsokim obračunavanjem cen Komisija poudarja, da je projekt Dreaming prvotno vključeval namestitev modela mobilnega telefona Z v domove za starejše, pri čemer se je ta naprava prodajala po ceni 1018 EUR na enoto. Med izvajanjem navedenega projekta je bil ta model nadomeščen s cenejšim modelom mobilnega telefona, in sicer modelom Y, ki se je prodajal po ceni 616 EUR na enoto.
Komisija tožeči stranki očita, da tega zmanjšanja stroškov ni prenesla na projekt s tem, da bi zmanjšala stroške tehnološke opreme za vsakega udeleženca, temveč je, nasprotno, skupaj z družbama XJ in XM zadržala dobiček, ki je izhajal iz razlike v stroških, opredeljen kot nepričakovan, ki je bil enakomerno razdeljen med tožečo stranko in ti družbi. Komisija se v zvezi s tem sklicuje predvsem na elektronski dopis z dne 17. novembra 2008, ki ga je družba XJ naslovila na tožečo stranko in družbo XM.
V ta namen naj bi tožeča stranka in zgoraj navedeni družbi umetno zvišale cene druge opreme, potrebne za izvajanje projekta, kot naj bi dokazovala preglednica iz točke 90 odgovora na tožbo. Tako naj bi bila cena konzole brez objektivnega razloga zvišana s 438,50 EUR na 577 EUR, cena programske opreme za telekonference pa z 200 EUR na 400 EUR.
Da bi Komisija izračunala znesek zatrjevanega previsokega obračuna cen, je število previsoko obračunanih enot izračunala na podlagi analize računov iz spisa, ki ga je pripravila Komisija. Previsok obračun naj bi se nanašal na znesek 45.697,50 EUR za projekt Dreaming in znesek 26.064,50 EUR za projekt HOME SWEET HOME, kar skupaj znaša 71.762 EUR.
Po mnenju tožeče stranke trditve Komisije ne ustrezajo dejstvom. Med izvajanjem projekta Dreaming naj bi se izkazalo, da se telefon Z ne trži več. Kot dobavitelj tehničnega materiala naj bi družba XJ predlagala uporabo drugega proizvoda, in sicer telefona Y, ki se je prodajal po ceni 616 EUR. Medtem naj bi se zvišali stroški druge opreme. Vsekakor naj bi posel v celoti pomenil precejšnjo izgubo za družbo XJ.
Poleg tega tožeča stranka priznava, da je z družbo XM, ki je bila prav tako upravičena do nepovratnih sredstev v okviru projekta Dreaming, in družbo XJ razpravljala o spremembah cene, med drugim v elektronskem dopisu z dne 16. decembra 2008. Vendar naj predlogi, izraženi v tem elektronskem dopisu, naj se znižanje cene proizvoda nadomesti z zvišanjem cen drugih proizvodov, ne bi bili uresničeni. Poleg tega naj cilj tožeče stranke ne bi bil ustvarjanje dobička. Po njenem mnenju nobeno pogodbeno, pravno ali regulativno pravilo niti dobri poslovni običaji ali izvrševanje sporazumov v dobri veri dobavitelju ne nalagajo, da zmanjša ceno svoje ponudbe v primeru znižanja cene enega od elementov za dobavo. Tako naj bi veljalo še toliko bolj, kadar se cena drugih proizvodov zviša in skupni stroški ostanejo enaki.
Splošno sodišče meni, da je Komisija to, da je tožeča stranka v tesnem sodelovanju z družbama XJ in XM umetno zvišala cene konzole in programske opreme po zamenjavi modela telefona Z z modelom Y, ki je imel nižjo ceno, pravno zadostno dokazala s predloženimi listinami, zlasti na podlagi dopisovanja med poslovodji treh zadevnih družb, ki sestavljajo Prilogo B.21. Iz navedenega dopisovanja namreč med drugim izhaja, da „ko je bil model Z nadomeščen z modelom Y, je bila razlika v ceni v višini 402 EUR prenesena v proračun družbe XM za programsko opremo in konzolo,“ in da je „ustrezno […], da se saldo v višini 402 EUR razdeli na enake dele med [družbi XJ in XM ter tožečo stranko]“.
Glede na dokaze, ki jih je predložila Komisija, trditve tožeče stranke, da ta predlog delitve salda ni bil nikoli uresničen, ni mogoče sprejeti. Tako iz preglednice, priložene enemu od elektronskih dopisov, izmenjanih med tožečo stranko ter družbama XM in XJ (Priloga B.21, str. 1124), izhaja, da so se cene konzol in programske opreme za telekonferenco povišale. Dalje, iz računov št. 151, 157, 158, 165 in 179, ki jih je družba XJ poslala kupcem zadevne opreme, je razvidno, da so bile zvišane cene dejansko obračunane. Trditev tožeče stranke, da zvišanje cen programske opreme in konzole ustreza resničnemu zvišanju cen teh proizvodov na trgu, ni podprta z nobenim dokazom.
Komisija torej tožeči stranki utemeljeno očita, da je kršila točko II.3(g) in (i) splošnih pogojev ter načelo izvrševanja pogodb v dobri veri.
Opredelitev kršitev pogodbenih obveznosti kot nepravilnosti v smislu točke II.1 splošnih pogojev spornih sporazumov
Komisija s tretjim predlogom Splošnemu sodišču predlaga, naj odloči, da so kršitve pogodbenih obveznosti, pripisane tožeči stranki, nepravilnosti v smislu točke II.1 splošnih pogojev spornih sporazumov.
V skladu z navedeno točko II.1 pojem nepravilnost ustreza tej opredelitvi:
„Nepravilnost označuje vsako kršitev določbe prava [Unije] ali vsako kršitev določbe tega sporazuma o nepovratnih sredstvih, ki je posledica dejanja ali opustitve enega ali več pogodbenikov in ki škodi ali bi lahko škodila proračunu [Unije].“
Ugotoviti je treba, da je pojem nepravilnost torej opredeljen z dvema kumulativnima meriloma: kršitvijo pravnega pravila ali pogodbene določbe in dejstvom, da ta ima ali bi lahko imela finančne posledice, ker bi bili proračuni, ki jih upravlja Unija, obremenjeni z neupravičenimi stroški. Vendar taka opredelitev ne vsebuje praga resnosti (glej po analogiji sodbo z dne 2. oktobra 2012, ELE.SI.A/Komisija,
T‑312/10
, neobjavljena,
EU:T:2012:512
, točka
).
Komisija je v zvezi s tem pravno zadostno dokazala, da bi ravnanja, očitana tožeči stranki, lahko imela negativne posledice za proračune, ki jih upravlja Unija. Zaradi navzkrižja interesov v zvezi s tožečo stranko in prejemanja provizij od prodaje nekatere opreme, ki so jo partnerji v konzorciju kupili v okviru izvajanja zadevnih projektov, je namreč obstajalo resno tveganje, da razmerje med kakovostjo in ceno navedene opreme ni enakovredno razmerju, ki bi lahko izhajalo iz preglednega pogajalskega postopka. Dalje, glede previsokega obračuna cen programske opreme in konzole je očitno, da je ustvaril neupravičene stroške, saj je povzročil, da se znižanje cene telefonov ni preneslo v korist proračuna projekta.
Splošno sodišče zato ugotavlja, da je tožeča stranka s svojimi ravnanji kršila pogodbene obveznosti na način, ki bi lahko imel finančne posledice za proračune, ki jih upravlja Unija. Zato je treba zadevna ravnanja opredeliti kot nepravilnosti v smislu točke II.1 splošnih pogojev obeh spornih sporazumov.
Zato je treba odločiti, da kršitve pogodbe, pripisane tožeči stranki, v zvezi z obstojem navzkrižja interesov, prejemanjem provizij od prodaje in previsokim obračunavanjem cen pomenijo nepravilnosti v smislu navedene pogodbene določbe.
Vračilo plačanih zneskov v celoti
Komisija na prvem mestu predlaga vračilo zneskov, plačanih tožeči stranki, v celoti, zlasti na podlagi člena 119 finančne uredbe in člena 183 Uredbe Komisije (ES, Euratom) št. 2342/2002 z dne 23. decembra 2002 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1605/2002 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 4, str. 145) v povezavi s točko II.26(6) in točko II.28(5) splošnih pogojev spornih sporazumov ter s členom 9(1) Sklepa št. 1639/2006.
[…]
Tožeča stranka v bistvu trdi, da tudi če se dokaže obstoj navzkrižja interesov, to ne utemeljuje izterjave nepovratnih sredstev v celoti, zlasti ker po njenem mnenju ta okoliščina ni imela negativnih posledic za proračun zadevnih projektov. Trdi tudi, da sta bila ta projekta končana in da naj bi bili doseženi rezultati označeni za zadostne. Poleg tega poudarja, da bi izterjava nepovratnih sredstev povzročila njen stečaj.
Najprej je treba opozoriti, da so v skladu s členom 10, prvi odstavek, obeh spornih sporazumov za ta sporazuma in torej za dodelitev nepovratnih sredstev, ki je njun predmet, veljale določbe teh sporazumov, akti Unije v zvezi z okvirnim programom IK, finančna uredba in pravila za njeno izvajanje ter druge določbe prava Unije in, podredno, belgijsko pravo.
Na prvem mestu, glede upoštevnih pogodbenih določb je treba poudariti, da je lahko v skladu s točko II.26(6) splošnih pogojev spornih sporazumov vsako plačilo predmet revizije ali nadzora in se lahko spremeni ali izterja na podlagi rezultatov te revizije ali nadzora. Komisija v skladu s točko II.28(5) navedenih splošnih pogojev sprejme ustrezne ukrepe na podlagi ugotovitev revizije, vključno z izdajo naloga za izterjave za celoto ali del izvedenih plačil in naložitvijo sankcij.
Ti določbi torej ne izključujeta možnosti, da Komisija v celoti izterja zneska, plačana na podlagi navedenih sporazumov. Nasprotno, iz njiju izrecno izhaja, da se lahko izterjajo vsa plačila.
Na drugem mestu, člen 119 finančne uredbe določa:
„1.   Znesek [nepovratnih sredstev] ni dokončen, dokler institucija ne sprejme končnih poročil in zaključnega računa, brez poseganja v poznejše kontrole institucije.
2.   Če upravičenec ne ravna v skladu s svojimi obveznostmi, se v primerih, ki so določeni v izvedbenih določbah, potem ko se upravičencu da možnost, da izrazi svoje stališče, [nepovratna sredstva]ustavi[jo] ali zniža[jo] ali prekine[jo].“
Uporaba izraza „prekine“ v navedenem členu 119(2) se torej nanaša na primer izterjave prejetih zneskov v celoti.
Ta ugotovitev je tudi skladna z načelom dobrega finančnega poslovodenja sredstev Unije iz člena 317 PDEU. Tako mora institucija, organ, urad ali agencija Unije v primeru nespoštovanja pogojev, določenih s sporazumom o nepovratnih sredstev, izterjati plačana nepovratna sredstva v višini zneskov, ki se štejejo za nezanesljive ali nepreverljive.
Poleg tega je sodišče Unije že odločilo, da v sistemu dodelitve finančne pomoči Unije za uporabo teh pomoči veljajo pravila, ki lahko privedejo do delnega ali popolnega vračila že dodeljene pomoči (sodbi z dne 7. julija 2010, Komisija/Hellenic Ventures in drugi,
T‑44/06
, neobjavljena,
EU:T:2010:284
, točka
, in z dne 16. decembra 2010, Komisija/Arci Nuova associazione comitato di Cagliari in Gessa,
T‑259/09
, neobjavljena,
EU:T:2010:536
, točka
).
Iz sodne praske izhaja tudi, da upravičenec do nepovratnih sredstev ne pridobi nobene dokončne pravice do plačila teh nepovratnih sredstev v celoti, če ne spoštuje pogojev, ki so veljali za podporo (glej sodbo z dne 10. oktobra 2019, Help – Hilfe zur Selbsthilfe/Komisija,
T‑335/17
, neobjavljena,
EU:T:2019:736
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz tega izhaja, da pogodbene določbe in upoštevne določbe finančne uredbe Komisiji ne preprečujejo izterjave celotnih zneskov, plačanih tožeči stranki na podlagi spornih sporazumov.
Dalje, preveriti je treba, ali lahko Komisija v okoliščinah obravnavanega primera utemeljeno doseže vračilo navedenih zneskov v celoti.
V zvezi s tem je treba poudariti, kot je bilo ugotovljeno v točki 162 zgoraj, da je očitke tožeči stranki mogoče opredeliti kot „nepravilnosti“ v smislu točke II.1 splošnih pogojev spornih sporazumov.
Poleg tega je treba v zvezi z okvirom, v katerega spada ta pogodbena določba, poudariti, da iz točke II.10(3)(f) navedenih splošnih pogojev izhaja, da je storitev nepravilnosti tako resno dejanje ali opustitev, da lahko utemeljuje odpoved zadevnega sporazuma s takojšnjim učinkom. Dalje, točka II.5(3)(d), četrta alinea, navedenih splošnih pogojev določa, da lahko Komisija kadar koli ustavi plačilo celotnega ali delnega zneska, namenjenega zadevnemu upravičencu, če sumi, da je en ali več upravičencev storilo nepravilnost.
V obravnavanem primeru je treba šteti, da tožeča stranka s tem, da ni prijavila tveganja navzkrižja interesov, da je prejela provizije od prodaje in da je sodelovala pri previsokem obračunavanju cen nekatere opreme, ni spoštovala načela izvrševanja pogodb v dobri veri, kot je v belgijskem pravu določeno s členom 1134, tretji odstavek, in členom 1135 civilnega zakonika.
V točkah 128 in 129 zgoraj je bilo namreč ugotovljeno, da je bila tožeča stranka v položaju navzkrižja interesov v razmerju do družbe XJ, ki je bil podlaga za izbiro te družbe za dobavo opreme. Kot je upravičeno poudarila Komisija, je nemogoče ovrednotiti posledice tega navzkrižja interesov za proračun zadevnih projektov, ker cene in celo potrebe po nakupu te opreme v primeru neobstoja navzkrižja interesov ni mogoče opredeliti. Dalje, iz točke 141 zgoraj izhaja, da tožeča stranka ni dokazala, da njena ravnanja niso imela negativnih posledic za proračun navedenih projektov. Tako ni dokazala, da so bili proizvodi družbe XJ edini, ki so omogočali uresničitev teh projektov, in da je zato izbira teh proizvodov temeljila na objektivnih preudarkih. Prav tako ni dokazala, da to, da je prejela provizije od prodaje, ni vplivalo na ceno zadevnih proizvodov. Ob upoštevanju navedenega navzkrižja interesov ni dokazano, da je kupljena oprema predstavljala najboljše razmerje med kakovostjo in ceno. V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da je to navzkrižje interesov vplivalo na celotno pogodbeno razmerje med tožečo stranko in Komisijo.
Poleg tega je treba poudariti, da so bile kršitve pogodbenih obveznosti tožeče stranke tako resne, da je vračilo nepovratnih sredstev v celoti upravičeno. Tožeča stranka je namreč resno kršila pogodbeno razmerje s Komisijo s tem, da ni prijavila obstoja navzkrižja interesov, da je prejemala provizije od prodaje in da je previsoko obračunavala cene nekaterih proizvodov.
V teh okoliščinah izterjava celotnih zneskov, plačanih na podlagi spornih sporazumov, ni nesorazmerna.
Na to ugotovitev ne vplivajo niti dejstvo, da je tožeča stranka dejansko izvedla zadevna projekta, niti doseženi rezultati.
Za to, da se upraviči dodelitev posebnih nepovratnih sredstev, namreč ni dovolj, da se dokaže, da je bil projekt izveden. Upravičenec do pomoči mora poleg tega predložiti dokaz, da je plačal prijavljene stroške, v skladu s pogoji, določenimi za odobritev zadevnih nepovratnih sredstev. Njegova obveznost, da spoštuje finančne pogoje, ki so določeni, pomeni bistveno zavezo in je zato pogoj za dodelitev nepovratnih sredstev Unije (sodba z dne 10. oktobra 2019, Help – Hilfe zur Selbsthilfe/Komisija,
T‑335/17
, neobjavljena,
EU:T:2019:736
, točka
).
Predlog za vračilo celotnih zneskov, plačanih v okviru spornih sporazumov, je zato utemeljen, tako da je treba temu predlogu iz nasprotne tožbe Komisije ugoditi.
Odškodninski zahtevek
Poleg vračila nepovratnih sredstev Komisija zahteva plačilo odškodnine v višini 58.876,50 EUR.
Po mnenju Komisije so izpolnjeni trije pogoji za pogodbeno odgovornost tožeče stranke, in sicer kršitev ene ali več pogodbenih določb, resničnost škode in obstoj vzročne zveze med spornim ravnanjem in zatrjevano škodo.
Komisija trdi, da je bilo dokazano, da je tožeča stranka prejela provizije od prodaje v višini 45.991 EUR. Izhaja iz predpostavke, da bi družba XJ znižala svoje cene vsaj za ta znesek, če ji ne bi bilo treba plačati teh provizij. Vsekakor bi morala tožeča stranka ob pravilnem in poštenem izvrševanju pogodbe ta popust prijaviti in ga povrniti v korist partnerjev v konzorciju, odgovornih za izvajanje zadevnega projekta.
V zvezi s previsokim obračunavanjem cen konzole in programske opreme Komisija glede na elemente iz poročila urada OLAF sklepa, da je bilo v okviru projekta Dreaming prodanih 135 enot konzole in programske opreme. Previsoko naj bi bil obračunan znesek 338,50 EUR na enoto, kar pomeni skupaj 45.697,50 EUR. V okviru projekta HOME SWEET HOME je bilo prodanih 77 enot, kar naj bi pomenilo dodatne stroške v višini 26.064,50 EUR.
Ker je Komisija financirala samo polovico teh projektov, naj bi utrpela škodo v skupni višini 58.876,50 EUR.
Po mnenju tožeče stranke, če se predpostavlja, da je kršila zakonska ali pogodbena pravila, kar ji je očitano in kar izpodbija, resničnost škode ter vzročna zveza med njenimi ravnanji in to domnevno škodo nista bili dokazani. V zvezi s tem trdi, da cena zadevnih proizvodov ne bi bila nižja, če ne bi imela vloge posrednika, ker je zaradi nje družba XJ lahko prodala večje število proizvodov po nižji ceni na enoto. Kar zadeva zvišanje cene konzole in programske opreme, naj bi se cena te opreme na trgu resnično zvišala, tako da ni bilo previsokega obračunavanja cen.
Najprej je treba poudariti, da je predmet obravnavanega zahtevka zaveza tožeče stranke k pogodbeni odgovornosti. Komisija namreč trdi, da je bila škoda, za katero se zahteva odškodnina, povzročena s tem, da je tožeča stranka kršila svoje pogodbene obveznosti. Zato je Splošno sodišče na podlagi člena 272 PDEU pristojno za odločanje o tem zahtevku, ki izhaja iz istega pogodbenega razmerja, kot je tisto, na katerem temelji nasprotna tožba.
Dalje, ugotoviti je treba, da ker Splošno sodišče odloča v okviru arbitražne klavzule v skladu s členom 272 PDEU, mora o sporu odločiti na podlagi materialnega prava, ki se uporablja za pogodbo (glej sodbi z dne 29. novembra 2016, ANKO/REA,
T‑270/15
, neobjavljena,
EU:T:2016:681
, točka
in navedena sodna praksa, in z dne 1. marca 2017, Universiteit Antwerpen/REA,
T‑208/15
, neobjavljena,
EU:T:2017:136
, točka
in navedena sodna praksa). Pravo, ki se uporablja za pogodbo, je tisto, ki je izrecno določeno v njej, pri čemer morajo pogodbene določbe, ki izražajo skupno voljo pogodbenih strank, prevladati nad vsemi drugimi merili, ki se uporabijo le v primeru molka pogodbe (glej sodbo z dne 8. septembra 2015, Amitié/Komisija,
T‑234/12
, neobjavljena,
EU:T:2015:601
, točka
in navedena sodna praksa).
Treba je opozoriti, da so v skladu s členom 10 obeh spornih sporazumov za ta sporazuma veljale njune lastne določbe, upoštevne določbe prava Unije in, podredno, belgijsko pravo.
Vendar je treba ugotoviti, da Komisija ne navaja nobene klavzule navedenih pogodb, ki bi določala pogodbeno odgovornost tožeče stranke.
Poleg tega je treba poudariti, da pravo Unije ne vsebuje materialne določbe, ki bi urejala pogodbeno odgovornost za škodo, ki jo povzroči sopogodbenik Unije.
Komisija se v zvezi s tem v točki 99 odgovora na tožbo sklicuje na sodbo z dne 12. aprila 2018, PY/EUCAP Sahel Niger (
T‑763/16
,
EU:T:2018:181
), ki se nanaša na pogodbeno odgovornost Unije v skladu s členom 340 PDEU in na pravo, ki se uporablja v takem položaju. Splošno sodišče je v točki 66 navedene sodbe menilo, da bi bilo mogoče pogodbeno odgovornost preučiti „samo na podlagi zadevnih pogodb o zaposlitvi, […] ob upoštevanju splošnih načel prava Unije na področju uveljavljanja pogodbene odgovornosti“ in da „[morajo biti v] skladu s temi načeli […] izpolnjeni trije pogoji, da se lahko tožbi na podlagi pogodbene odgovornosti ugodi, in sicer, prvič, da zadevna institucija ni izpolnila pogodbenih obveznosti, drugič, da je tožeča stranka utrpela škodo ter, tretjič, da obstaja vzročna zveza med ravnanjem navedene institucije in to škodo“.
Komisija izhaja iz načela, da se ta sodna praksa uporablja po analogiji s pogodbeno odgovornostjo sopogodbenika institucije Unije, v obravnavanem primeru tožeče stranke. Vendar je položaj v zadevi, v kateri je bila izrečena sodba z dne 12. aprila 2018, PY/EUCAP Sahel Niger (
T‑763/16
,
EU:T:2018:181
), drugačen od tu obravnavanega položaja. Iz točke 62 navedene sodbe namreč izhaja, da pogodbe o zaposlitvi, obravnavane v navedeni zadevi, niso določale prava, ki se je uporabljalo zanje, medtem ko v obravnavanem primeru sporna sporazuma vsebujeta določbo v zvezi s pravom, ki se uporablja.
V obravnavnem primeru je torej treba pogoje za zavezo tožeče stranke k pogodbeni odgovornosti poiskati v belgijskem pravu, ki se podredno uporablja za sporna sporazuma.
Glede pogodbene odgovornosti člen 1142 belgijskega civilnega zakonika, ki je uvrščen pod naslov III knjige III, naslovljen „Pogodbe ali pogodbene obveznosti na splošno“, določa, da je „[v]saka obveznost ravnanja ali opustitve […] ob dolžnikovi neizpolnitvi podlaga za odškodnino“.
Poleg tega člen 1147 belgijskega civilnega zakonika določa, da „[mora] dolžnik, če je to primerno, plačati odškodnino ali zaradi neizpolnitve obveznosti ali zaradi zamude pri izpolnitvi vsakič, ko ne utemelji, da je do neizpolnitve prišlo iz razloga, ki mu ga ni mogoče pripisati, pri čemer z njegove strani ni slabe vere“.
Iz člena 1147 belgijskega civilnega zakonika izhaja, da morajo biti izpolnjeni trije pogoji, da se plača odškodnina za škodo, ki izhaja iz pogodbe, in sicer celotna ali delna neizpolnitev pogodbe, škoda ter vzročna zveza med neizpolnitvijo in škodo (glej v tem smislu sodbo z dne 4. maja 2017, Meta Group/Komisija,
T‑744/14
, neobjavljena,
EU:T:2017:304
, točka
in navedena sodna praksa).
Splošno sodišče meni, da Komisija v obravnavanem primeru ni pravno zadostno dokazala obstoja dovolj neposredne vzročne zveze med neizpolnitvijo pogodbenih obveznosti, pripisano tožeči stranki, in zatrjevano škodo, če se predpostavlja, da je ta ugotovljena.
Na prvem mestu, ni sporno, da tožeča stranka ni niti prodala opreme zadevnim partnerjem v konzorciju v okviru spornih sporazumov niti ni zahtevala vračila stroškov v zvezi z nakupom opreme. Opreme, ki je bila predmet previsokega obračunavanja cen ali provizij od prodaje, namreč ni kupila tožeča stranka, temveč drugi subjekti, ki z njo niso bili povezani in ki jim je Komisija povrnila stroške, ki so jih imeli ob navedenih nakupih.
Na drugem mestu, ni sporno niti, da za nakupe opreme, ki so bili predmet previsokega obračunavanja cen in provizij od prodaje, ni bila odgovorna tožeča stranka, temveč člani konzorcijev, ki so navedene nakupe izvedli. To potrjuje odgovor Komisije na vprašanje Splošnega sodišča v okviru ukrepa procesnega vodstva, v katerem je potrdila, da je „izbira proizvodov ali materialov, uporabljenih v projektih upravičenca, […] v celoti njegova odgovornost, tudi če Priloga I k sporazumu vsebuje opis opreme“.
Vendar Komisija, ki mora v skladu z načelom
actori incumbit probatio
dokazati, da so trije pogoji, navedeni v točki 202 zgoraj, izpolnjeni, ni dokazala obstoja neposredne vzročne zveze. V zvezi s tem namreč zgolj v enem stavku in brez konkretnega dokaza zatrjuje, da je vzročna zveza „očitna“, ker je tožeča stranka „dejavno“ sodelovala pri zadevnih pogodbenih kršitvah, brez katerih zatrjevane škode ne bi bilo.
Vendar take splošne trditve niso dovolj, da se pravno zadostno dokaže obstoj neposredne vzročne zveze med zatrjevano škodo in zadevnimi kršitvami pogodbe v položaju, za katerega je značilna udeležba več tretjih oseb, kot je opisan v točkah 204 in 205 zgoraj.
Poleg tega je treba vsekakor poudariti, da ima v okviru izpolnjevanja pogodbenih obveznosti spoštovanje načela sorazmernosti naravo splošnejše obveznosti pogodbenih strank, da jo izvršijo v dobri veri. Poleg tega v skladu z belgijskim pravom obveznost izvrševanja pogodb v dobri veri iz člena 1134 civilnega zakonika stranki prepoveduje uveljavljanje pravice na način, ki očitno presega meje običajnega uveljavljanja te pravice s strani preudarne in skrbne osebe (sodba Cass. (kasacijsko sodišče) z dne 16. novembra 2007, AR št. C.06.0349.F.1) (glej v tem smislu sodbo z dne 24. oktobra 2018, Nova/Komisija,
T‑299/15
, neobjavljena,
EU:T:2018:713
, točka
).
Vendar ob upoštevanju, da sta bila po eni strani projekta, ki sta bila predmet spornih sporazumov, izvedena brez zamude in v skladu s cilji navedenih projektov, kar se ne izpodbija, in da bodo po drugi strani posledice vračila nepovratnih sredstev v celoti za tožečo stranko posebno hude, Splošno sodišče meni, da odškodninski zahtevek, ki bi bil prištet k navedenemu celotnemu vračilu, očitno presega meje običajnega uveljavljanja zadevne pravice.
Iz tega sledi, da je treba odškodninski zahtevek zavrniti kot neutemeljen.
Sklepna ugotovitev
Iz zgornjih preudarkov izhaja, da mora tožeča stranka zaradi nepravilnosti, ki jih je storila, vrniti celotna zneska, ki sta ji bila plačana na podlagi spornih sporazumov. Zato sta predloga tožeče stranke, naj se odloči, da ni dolžna plačati opominov št. 3241901815 in št. 3241901886, postala brezpredmetna.
Ob upoštevanju vsega navedenega je treba po eni strani zavrniti glavno tožbo in po drugi strani ugoditi nasprotni tožbi Komisije v delu, v katerem ta predlaga, naj se odloči, da so kršitve pogodbe, pripisane tožeči stranki, nepravilnosti v smislu točke II.1 splošnih pogojev spornih sporazumov, in da ji tožeča stranka vrne zneska, ki sta ji bila plačana v okviru navedenih sporazumov. Nasprotna tožba se v preostalem zavrne.
[…]

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (deseti senat)
razsodilo:

1.
Glavna tožba se zavrne.

2.
Kršitve sporazumov o nepovratnih sredstvih št. 225023 v zvezi z izvedbo projekta z naslovom „ElDeRly-friEndly Alarm handling and monitorING (Dreaming)“ in št. 250449 v zvezi z izvedbo projekta z naslovom „Health monitoring and sOcial integration environMEnt for Supporting WidE ExTension of independent life at HOME (HOME SWEET HOME)“, ki jih je storila družba Health Information Management (HIM), pomenijo nepravilnosti v smislu točke II.1 splošnih pogojev navedenih sporazumov.

3.
Družbi HIM se naloži, naj Evropski komisiji vrne znesek 512.799 EUR.

4.
Nasprotna tožba Komisije se v preostalem zavrne.

5.
Družba HIM poleg svojih stroškov nosi polovico stroškov Komisije.

Kornezov
Buttigieg
Hesse
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 9. junija 2021.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.
(
)	Navedene so le točke te sodbe, za katere Splošno sodišče meni, da je njihova objava koristna.