CELEX: 62015CJ0433
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
Pienas ir pieno produktai
Papildomas pieno mokestis
1995-1996 m.
2008-2009 m. laikotarpio prekybos metai
Reglamentas (EB) Nr. 1234/2007
79, 80 ir 83 straipsniai
Reglamentas (EB) Nr. 595/2004
15 ir 17 straipsniai
Pažeidimas
Faktinis mokesčio per nustatytą terminą nesumokėjimas
Neišieškojimas mokesčio nesumokėjimo atveju

Savo ieškiniu Europos Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad neužtikrinusi, jog papildomas mokestis, mokėtinas už Italijoje realizuotą produkciją viršijus nacionalinę kvotą, nuo pirmųjų apmokestinimo papildomu mokesčiu Italijoje metų (1995–1996 m.) iki paskutinių apmokestinimo už perteklinę gamybą, konstatuotą Italijoje, metų (2008–2009 m.),
–
būtų faktiškai taikomas gamintojams, kurie prisidėjo prie kiekvieno gamybos perviršio, ir
–
supirkėjų ar gamintojų tiesioginių pardavimų atveju būtų laiku sumokėtas gavus pranešimą apie mokėtiną mokestį arba
–
nesumokėjimo per nustatytą laikotarpį atveju jis būtų užregistruotas ir, jei įmanoma, išieškotas iš supirkėjų ar gamintojų taikant vykdymo užtikrinimo priemones,
Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal atitinkamas Sąjungos teisės nuostatas, taikytinas nagrinėjamiems prekybos metams, ir, visų pirma, pagal 1992 m. gruodžio 28 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 3950/92, nustatančio papildomą mokestį pieno ir pieno produktų sektoriuje (
OL L 405, 1992, p. 1
), 1 ir 2 straipsnius, 2003 m. rugsėjo 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1788/2003, nustatančio mokestį pieno ir pieno produktų sektoriuje (
OL L 270, 2003, p. 123
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 40 t., p. 391, klaidų ištaisymas
OL L 110, 2008 4 22, p. 16
), 4 straipsnį, 2007 m. spalio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1234/2007, nustatančio bendrą žemės ūkio rinkų organizavimą ir konkrečias tam tikriems žemės ūkio produktams taikomas nuostatas („Bendras bendro žemės ūkio rinkų organizavimo reglamentas“) (
OL L 299, 2007, p. 1
), 79, 80 ir 83 straipsnius, taip pat, kiek tai susiję su Komisijos įgyvendinimo nuostatomis, 1993 m. kovo 9 d. Reglamento (EEB) Nr. 536/93, nustatančio išsamias papildomo mokesčio už pieną ir pieno produktus taikymo taisykles (
OL L 57, 1993, p. 12
), 7 straipsnį, 2001 m. liepos 9 d. Reglamento (EB) Nr. 1392/2001, nustatančio išsamias Reglamento Nr. 3950/92 taikymo taisykles (
OL L 187, 2001, p. 19
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 33 t., p. 104), 11 straipsnio 1 ir 2 dalis ir, galiausiai, 2004 m. kovo 30 d. Reglamento (EB) Nr. 595/2004, nustatančio išsamias Reglamento Nr. 1788/2003 taikymo taisykles (
OL L 94, 2004, p. 22
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 43 t., p. 333, klaidų ištaisymas
OL L 204, 2007 8 4, p. 26
), iš dalies pakeisto 2006 m. spalio 4 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1468/2006 (
OL L 274, 2006, p. 6
) (toliau – Reglamentas Nr. 595/2004), 15 ir 17 straipsnius.
Teisinis pagrindas
Pagal Reglamento Nr. 3950/92 pirmą konstatuojamąją dalį papildomo mokesčio rinkimo pieno ir pieno produktų rinkoje tikslas „sumažinti pieno ir pieno produktų pasiūlos bei paklausos disbalansą ir dėl to atsiradusį struktūrinį perteklių, <…> yra būtinas ateityje pasiekti geriausią pusiausvyrą rinkoje“.
Reglamento Nr. 3950/92 1 straipsnyje nustatyta:
„Nuo 1993 m. balandžio 1 d. karvių pieno gamintojai septynis dvylikos mėnesių iš eilės einančius laikotarpius turi mokėti papildomą mokestį už per minėtus laikotarpius supirkėjui pristatytus arba tiesiogiai vartoti parduotus pieno ar pieno ekvivalento kiekius, kurie viršija nustatytiną kiekį.
Šis mokestis sudaro 115 % tikslinės pieno kainos.“
Šio reglamento 2 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Mokestis mokėtinas už per konkretų dvylikos mėnesių laikotarpį parduotus visus pieno ar pieno ekvivalento kiekius, viršijančius 3 straipsnyje nurodytą atitinkamą kiekį. Jis paskirstomas gamintojams, prisidėjusiems prie perviršio.
Remiantis konkrečios valstybės narės sprendimu, mokesčio dalis, kurią privalo mokėti kiekvienas gamintojas, yra nustatoma perskirsčius neišnaudotus referencinius kiekius arba jų neperskirsčius; arba supirkėjo lygiu – atsižvelgiant į viršytus kiekius, kurie dar lieka proporcingai kiekvieno gamintojo referenciniams kiekiams, arba nacionaliniu lygiu – atsižvelgiant į kiekvieno pavienio gamintojo viršytą referencinį kiekį.“
Reglamentas Nr. 3950/92 panaikintas nuo 2004 m. balandžio 1 d. Reglamento Nr. 1788/2003 25 straipsniu. Pastarojo reglamento 5 konstatuojamoje dalyje skelbiama:
„Mokestis turi būti atgrasančio dydžio ir valstybės narės jį turi sumokėti kuo skubiau po to, kai viršijamas nacionalinis referencinis kiekis. Po to mokėjimo naštą valstybės narės paskirsto gamintojams, dėl kurių atsirado šis perviršis. Pastarosios privalo įsipareigoti valstybei narei mokėti įnašą į mokestį tik dėl to, kad viršijo turimą kiekį.“
Šio reglamento 1 straipsnyje „Taikymo sritis“ nustatyta:
„1.   Vienuolikai 12 mėnesių trukmės laikotarpių iš eilės, kurie prasideda 2004 m. balandžio 1 d. (toliau – dvylikos mėnesių laikotarpiai) įvedamas tam tikras mokestis (toliau – mokestis) už karvės pieno ir kitų pieno produktų kiekius, atitinkamu dvylikos mėnesių laikotarpiu realizuotus viršijant nacionalinius referencinius kiekius, nustatytus I priede.
2.   Šie kiekiai išdalijami gamintojams pagal 6 straipsnį, skiriant pristatymus ir pardavimą tiesiogiai vartoti[,] kaip apibrėžta 5 straipsnyje. Bet koks nacionalinio referencinio kiekio perviršis ir mokestis už jį nustatomi kiekvienoje valstybėje nacionaliniu lygiu pagal 3 skyrių ir skiriant pristatymus ir pardavimus tiesiogiai vartoti.
3.   I priede nurodyti nacionaliniai referenciniai kiekiai nustatomi nepažeidžiant galimo jų persvarstymo atsižvelgiant į bendrą rinkos padėtį ir konkrečių sąlygų tam tikrose valstybėse narėse.“
Reglamento Nr. 1788/2003 3 straipsnyje „Mokesčio taikymas“ numatyta:
„1.   Valstybės narės privalo Bendrijai mokėti mokestį už I priede nustatytų nacionalinių referencinių kiekių perviršį, kuris nustatomas nacionaliniu lygiu ir atskirai už pristatymus ir pardavimus tiesiogiai vartoti, ir iki spalio 1 d., einančios po atitinkamo dvylikos mėnesio laikotarpio, įmoka į EŽŪOGF Orientavimo skyrių iki 99 % mokėtinos sumos.
2.   Jei 1 dalyje numatytas mokestis nesumokamas iki nustatytos datos, Komisija, pasikonsultavusi su [EŽŪOGF] komitetu, išskaito nesumokėtą mokestį atitinkančią sumą iš kas mėnesį mokamo avanso numatytoms išlaidoms, kurias patyrė atitinkama valstybė narė, kaip apibrėžta 1999 m. gegužės 17 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1258/1999 dėl bendrosios žemės ūkio politikos finansavimo [(
OL L 160, 1999, p. 103
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 25 t., p. 414)] 5 straipsnio 1 dalyje ir 7 straipsnio 2 dalyje. <…>
3.   Komisija nustato šio straipsnio įgyvendinimo priemones 23 straipsnio 2 dalyje nustatyta tvarka.“
Šio reglamento 4 straipsnyje „Gamintojų įnašas į mokestį“ nurodyta:
„Visas mokestis paskirstomas pagal 10 ir 12 straipsnių nuostatas gamintojams, kurie viršijo bet kuriuos nacionalinius referencinius kiekius, minimus 1 straipsnio 2 dalyje.
Nepažeidžiant 10 straipsnio 3 dalies ir 12 straipsnio 1 dalies, gamintojai įsipareigoja valstybei narei mokėti įnašą į mokestį, apskaičiuotą pagal 3 skyriaus nuostatas, vien dėl to, kad viršijo turimus referencinius kiekius.“
Reglamentas Nr. 1788/2003 nuo 2008 m. balandžio 1 d. buvo panaikintas Reglamento Nr. 1234/2007 201 straipsnio 1 dalies b punktu. Pastarojo reglamento nuostatos, reglamentuojančios gamybos tvarką pieno sektoriuje, remiantis jo 204 straipsnio 2 dalies f punktu, taikomos nuo 2008 m. liepos 1 d. Minėto reglamento 38 konstatuojamoje dalyje skelbiama:
„Pertekliaus mokestis turėtų būti atgrasančio dydžio, o valstybės narės jį turėtų sumokėti tuoj po to, kai viršijamas nacionalinė kvota. Po to mokėjimo naštą valstybės narės turėtų paskirstyti gamintojams, dėl kurių atsirado šis perviršis. Šie gamintojai turėtų turėti pareigą valstybei narei mokėti įnašą į mokestį dėl to, kad viršijo galimus kiekius. Valstybės narės į Europos žemės ūkio garantijų fondą (EŽŪGF) turėtų mokėti mokestį, atitinkantį jų nacionalinės kvotos perviršį, atėmus vienodo 1 % dydžio sumą siekiant atsižvelgti į bankroto atvejus arba į tai, kad tam tikri gamintojai tikrai nėra pajėgūs susimokėti įnašo į mokestį.“
Reglamento Nr. 1234/2007 78 straipsnis „Pertekliaus mokestis“ suformuluotas taip:
„1.   Pertekliaus mokestis mokamas už pieno ir kitus pieno produktus, parduotus viršijus pagal II poskirsnį nustatytą nacionalinę kvotą.
Nustatomas 27,83 [euro] už 100 kg pieno mokestis.
<…>
2.   Valstybės narės privalo Bendrijai mokėti pertekliaus mokestį už nacionalinės kvotos perviršį, kuris nustatomas nacionaliniu lygiu ir atskirai už pristatymą bei tiesioginį pardavimą, ir spalio 16 d.–lapkričio 30 d. laikotarpiu, einančiu po atitinkamo dvylikos mėnesio laikotarpio, įmoka į EŽŪGF 99 % mokėtinos sumos.
3.   Jei 1 dalyje nurodytas pertekliaus mokestis nesumokamas iki nustatytos datos, Komisija, pasikonsultavusi su Žemės ūkio fondų komitetu, nesumokėtam pertekliaus mokesčiui lygią sumą išskaito iš mėnesinių išmokų, kaip apibrėžta Reglamento (EB) Nr. 1290/2005 14 straipsnyje ir 15 straipsnio 2 dalyje. Prieš priimdama tokį sprendimą, Komisija perspėja atitinkamą valstybę narę, kuri apie savo poziciją praneša per vieną savaitę. <…>
<…>“
Šio reglamento 79 straipsnyje „Gamintojų įnašas į mokėtiną pertekliaus mokestį“ nustatyta:
„Visas pertekliaus mokestis paskirstomas pagal 80 ir 83 straipsnių nuostatas gamintojams, kurie viršijo bet kuriuos nacionalinės kvotos tipus, nurodytus 66 straipsnio 2 dalyje.
Nepažeidžiant 80 straipsnio 3 dalies ir 83 straipsnio 1 dalies, gamintojai įsipareigoja valstybei narei mokėti įnašą į pertekliaus mokestį, apskaičiuotą pagal 69, 70 ir 80 straipsnius, vien dėl to, kad viršijo turimas kvotas.“
Minėto reglamento redakcijos, iš dalies pakeistos 2009 m. sausio 19 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 72/2009 (
OL L 30, 2009, p. 1
), 80 straipsnyje „Pertekliaus mokestis už pristatymą“ numatyta:
„1.   Siekiant sudaryti galutinę pertekliaus mokesčio ataskaitą, kiekvieno gamintojo pristatyti kiekiai yra didinami arba mažinami, siekiant atspindėti skirtumą tarp realaus riebalų kiekio ir nustatytojo riebalų kiekio, pagal koeficientus ir sąlygas, kurias turi nustatyti Komisija.
Nacionaliniu lygiu pertekliaus mokestis skaičiuojamas remiantis pristatymo, pakoreguoto pagal pirmą pastraipą, suma.
<…>
3.   Kiekvieno gamintojo įnašas į mokėtiną pertekliaus mokestį nustatomas valstybės narės sprendimu po to, kai visos nepanaudoto nacionalinės kvotos kiekio, skirto pristatymui, dalys perskirstomos arba neperskirstomos proporcingai individualioms kiekvieno gamintojo kvotoms arba pagal objektyvius kriterijus, kuriuos turi nustatyti valstybės narės:
a)
nacionaliniu lygiu – remiantis dydžiu, kuriuo buvo viršyta kiekvieno gamintojo kvota, arba
b)
pirmiausia supirkėjui, o vėliau prireikus nacionaliniu lygiu.
Tais atvejais, kai taikoma 78 straipsnio 1 dalies trečia pastraipa, valstybės narės, nustatydamos kiekvieno gamintojo įnašą į mokestį, mokėtiną taikant toje pastraipoje nurodytą didesnį tarifą, užtikrina, kad šį įnašą proporcingai mokėtų atsakingi gamintojai pagal valstybės narės nustatytus objektyvius kriterijus.“
Reglamento Nr. 1234/2007 83 straipsnyje „Pertekliaus mokestis už tiesioginį pardavimą“ nurodyta:
„1.   Tiesioginio pardavimo atveju kiekvieno gamintojo įnašas į mokamą pertekliaus mokestį nustatomas valstybės narės sprendimu po to, kai visa nepanaudota nacionalinės kvotos dalis, skirta tiesioginiam pardavimui[,] perskirstoma arba neperskirstoma atitinkamu teritoriniu arba nacionaliniu lygiu.
2.   Valstybės narės nustato gamintojo įnašo į pertekliaus mokestį apskaičiavimo pagrindą pagal visą parduoto, perduoto arba pieno produktams, kurie buvo parduoti arba perduoti, gaminti sunaudoto pieno kiekį, taikydamos Komisijos nustatytus kriterijus.
3.   Sudarant galutinę pertekliaus mokesčio ataskaitą, neatsižvelgiama į jokius koregavimus, susijusius su riebalų kiekiu.
4.   Komisija nustato, kaip ir kada pertekliaus mokestis turi būti sumokėtas valstybės narės kompetentingai institucijai.“
Reglamento Nr. 536/93 7 straipsnyje nustatyta:
„1.   Valstybės narės imasi visų būtinų kontrolės priemonių, užtikrinančių, kad būtų teisingai apskaičiuotas mokestis už parduotus pieno ir pieno ekvivalentų kiekius, viršijančius bet kokius Reglamento (EEB) Nr. 3950/92 3 straipsnyje nurodytus kiekius. <…>
<…>
3.   Valstybės narės pačios įsitikina, ar parduoti pieno ir pieno ekvivalento kiekiai yra teisingai apskaičiuoti, todėl surenkant pieną ūkiuose tikrinami pienovežiai, ypač kreipiant dėmesį į:
a)
pirkėjų kontrolę <…>;
b)
gamintojų kontrolę <…>
<…>“
Reglamentu Nr. 1392/2001, remiantis jo 16 straipsnio 1 dalimi ir 17 straipsniu, nuo 2002 m. kovo 31 d. buvo pakeistas Reglamentas Nr. 536/93. Reglamento Nr. 1392/2001 11 straipsnyje „Valstybių narių atliekami patikrinimai“ numatyta:
„1.   Valstybės narės imasi visų būtinų priemonių, užtikrinančių, kad būtų teisingai apskaičiuotas mokestis už parduotus pieno ir pieno ekvivalentų kiekius, viršijančius bet kokius Reglamento (EEB) Nr. 3950/92 3 straipsnyje nurodytus kiekius, o pristatymų atveju – mokestį mokėtų gamintojai.
2.   Valstybės narės imasi visų įvardytų priemonių, kad:
a)
patikrintų atvejus, kai, remiantis Reglamento (EEB) Nr. 3950/92 8a straipsniu, jei taikomos jo atitinkamos nuostatos, visiškai arba iš dalies nutraukiama pieno gamyba ir (arba) atsisakoma referencinių kiekių;
b)
užtikrintų, jog suinteresuotos šalys yra informuotos apie kriminalines bausmes ir administracines nuobaudas, taikomas už Reglamento (EEB) Nr. 3950/92 arba šio reglamento nuostatų nesilaikymą.
<…>“
Reglamentas Nr. 1392/2001 nuo 2004 m. balandžio 1 d. panaikintas Reglamentu Nr. 595/2004, kurio nuostatos, remiantis jo 28 straipsniu, taikomos nuo 2004–2005 m. laikotarpio. Pastarojo reglamento 15 straipsnyje „Mokėjimo laikotarpiai“ nustatyta:
„1.   Kasmet iki spalio 1 d. supirkėjai, o pardavimo tiesiogiai vartoti atveju – gamintojai, privalantys mokėti mokesčius, sumoka kompetentingai institucijai sumą, kurią jie turi sumokėti pagal valstybės narės nustatytas taisykles.
2.   Jei nesilaikoma šio straipsnio 1 dalyje nustatyto mokėjimo termino, kasmet prie privalomosios sumos priskaičiuojamos palūkanos, kurios sudaro trijų mėnesių orientacines normas, taikytinas kasmet spalio 1 d., kaip nurodyta II priede, pridėjus vieną procentinę dalį.
Palūkanos sumokamos valstybei narei.
3.   Valstybės narės deklaruoja Europos žemės ūkio garantijų fondui (EŽŪGF) sumas, kurios susidarė taikant Reglamento (EB) Nr. 1788/2003 3 straipsnį[,] kartu pateikdamos išlaidas, kurios buvo deklaruotos kiekvienų metų lapkričio mėnesį.
<…>“
Reglamento Nr. 595/2004 17 straipsnyje „Mokesčio nustatymas“ numatyta:
„Valstybės narės imasi visų būtinų priemonių, užtikrinančių, kad mokestis būtų teisingai apskaičiuotas ir būtų taikomas gamintojams, kurie yra viršiję kiekius.“
2003 m. liepos 16 d. Taryba priėmė Sprendimą 2003/530/EB dėl pagalbos, kurią Italijos Respublika ketina teikti savo pieno gamintojams, suderinamumo su bendrąja rinka (
OL L 184, 2003, p. 15
) pagal EB 88 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą (dabar – SESV 108 straipsnio 2 dalies trečia pastraipa). Šio sprendimo 2–5, 7 ir 8 konstatuojamosiose dalyse skelbiama:
„(2)
1995–1996 m. – 2001–2002 m. Italijos pieno gamintojai gamino pieną viršydami savo referencinius kiekius ir turi sumokėti Bendrijai 1386475250 EUR papildomą mokestį už pieną ir pieno produktus, nustatytą pagal Reglamentą (EEB) Nr. 3950/92.
(3)
Italijos valdžios institucijos didelės dalies šios sumos neišieškojo tiems gamintojams gavus nacionalinių administracinių teismų sprendimą sustabdyti mokėjimus.
(4)
Dabartinė padėtis Italijoje tokia, kad surenkant papildomą mokestį susiduriama su įvairiais sunkumais, dėl kurių pirmiausia teismuose nagrinėjama daug bylų ir ateityje faktiniai mokėjimai gali ir toliau labai vėluoti.
(5)
Italijos valdžios institucijos numato priemones, kuriomis, siekiant užbaigti nagrinėti bylas ir įveikti vyraujančią socialinę įtampą, leidžiama tiems pieno gamintojams grąžinti skolas daugeliui metų atidedant mokėjimus ir netaikant palūkanų.
<…>
(7)
Siekiant išvengti panašių problemų ateityje, Italijos vyriausybė įsipareigoja nuo šiol kruopščiai taikyti papildomą mokestį remiantis nauju įstatymu dėl pieno kvotų valdymo ateityje, kuriame numatytas radikalus šių taikymo nuostatų pakeitimas ir modernizavimas. Komisijos vertinimu nagrinėjamas įstatymas yra gera įstatyminė bazė taikyti tvarką ir, kai jis bus visiškai ir tinkamai įgyvendintas, turėtų užtikrinti gerą tvarkos funkcionavimą.
(8)
Siekiant išvengti didelės finansinės naštos pavieniams suinteresuotiesiems Italijos pieno gamintojams, kuri tikriausiai jiems tektų, jeigu būtų nedelsiant susigrąžintos visos skolų sumos, ir taip įveikti vyraujančią socialinę įtampą, atsiranda išimtinių aplinkybių, kuriomis galima pateisinti pagalbos, kurią Italijos Respublika ketina suteikti tiems pieno gamintojams numatydama avansinį arba atidėtą mokėjimą, laikymą suderinama su bendrąja rinka nukrypstant nuo Sutarties 87 straipsnio, jeigu tenkinamos šiame sprendime išdėstytos sąlygos.“
Minėto sprendimo 1 straipsnyje nustatyta:
„Pagalba, kurią Italijos Respublika ketina teikti pieno gamintojams, pati sumokėdama Bendrijai sumą, kurią jie turi sumokėti Bendrijai kaip papildomą 1995–1996 m. – 2001–2002 m. laikotarpiui nustatytą mokestį už pieną ir pieno produktus, ir leisdama tiems gamintojams per keletą metų sumokėti skolą kaip atidėtą mokėjimą be palūkanų, išimties tvarka laikoma suderinama su bendrąja rinka su sąlyga, kad:
–
gamintojai grąžina visą sumą kasmet sumokėdami po lygią dalį,
–
grąžinimo laikotarpis neviršija 14 metų, skaičiuojant nuo 2004 m. sausio 1 d.“
Ikiteisminė procedūra ir šalių reikalavimai
Gavusi informacijos apie Italijoje gautų sumų renkant papildomą mokestį, kurį turi mokėti karvės pieno gamintojai, nepakankamumą, Komisija nusprendė, kad Italijos Respublika neįvykdė savo pareigų gamintojams, kurie prisidėjo prie kiekvieno nacionalinio referencinio kiekio perviršio, paskirstyti visą individualiai jų mokėtiną papildomą mokestį, apskaičiuoti atitinkamą individualią skolą, kontroliuoti faktinį suinteresuotųjų asmenų šios skolos sumokėjimą ir nesumokėjimo atveju išieškoti mokėtinas sumas.
2008 m. liepos mėn.–2012 m. liepos mėn. vykstant susirašinėjimui, kuris iš esmės vyko pagal procedūrą „ES Pilot“, Komisijos tarnybos prašė Italijos vyriausybės pateikti informacijos apie šio papildomo pieno mokesčio išieškojimo eigą. Komisijos prašymai buvo susiję, be kita ko, su papildomo mokesčio paskirstymu mokesčių mokėtojams ir su priemonėmis, kurių buvo imtasi nesumokėjimo atveju, su priimtų teisės aktų pakeitimų poveikiu papildomo mokesčio išieškojimo veiksmingumui, su išieškojimo administracinėmis procedūromis ir ginčų administravimu.
Kadangi Italijos valdžios institucijų pateikti atsakymai Komisijos netenkino, 2013 m. birželio 21 d. ji išsiuntė Italijos Respublikai oficialų pranešimą ir pasiūlė jai pateikti savo pastabas. Ši valstybė narė atsakė 2013 m. rugsėjo 23 d. raštu ir trimis papildomais raštais – 2013 m. rugsėjo 30 d., 2014 m. sausio 21 d. ir vasario 7 d.
Atsižvelgdama į „ilgalaikį susigrąžinimo procedūrų sąstingį ir dideles nesumokėtas sumas“, 2014 m. liepos 10 d. Komisija pateikė pagrįstą nuomonę dėl Italijos Respublikos ir paprašė minėtos valstybės narės per du mėnesius nuo šios nuomonės gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta. Italijos vyriausybės paprašyta suteikti daugiau laiko atsakymui pateikti Komisija patenkino šį prašymą ir leido jai pateikti atsakymą iki 2014 m. spalio 11 d.
2014 m. spalio 13 d. raštu, papildytu 2014 m. spalio 22 d. ir lapkričio 25 d., Italijos Respublika atsakė į kaltinimus, nurodytus pagrįstoje nuomonėje.
Kadangi Italijos valdžios institucijų argumentai neįtikino Komisijos, ši nusprendė pareikšti šį ieškinį.
Dėl ieškinio
Pirminės pastabos
Visų pirma reikia pažymėti, kad savo ieškinio reikalavimuose Komisija prašo Teisingumo Teismo konstatuoti, kad Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal „atitinkamas Sąjungos teisės nuostatas, taikytinas nagrinėjamiems prekybos metams, ir visų pirma pagal“ šio sprendimo 1 punkte nurodytas nuostatas. Tačiau įžanginėje šio ieškinio dalyje ir jo 2 punkte Komisija išvardija, nenurodydama žodžių „be kita ko“, įvairias Sąjungos teisės nuostatas, kurios yra įsipareigojimų neįvykdymo, kuriuo kaltinama, dalykas. Be to, iš minėto ieškinio negalima daryti išvados, kad į savo ieškinį Komisija siekė įtraukti kitas Sąjungos teisės nuostatas nei tos, kurios aiškiai nurodytos šio sprendimo 1 punkte. Šiomis sąlygomis reikalavimai ieškinyje turi būti suprantami taip, kad jie susiję tik su pastarosiomis nuostatomis.
Antra, reikia patikslinti, kad Komisijos pareikštas ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo susijęs su tuo, kad Italijos Respublika nesiėmė priemonių, būtinų pagal Sąjungos teisę jai tenkančioms tam tikroms pareigoms, kurios susijusios su papildomo mokesčio už pieno gamybą, viršijus šios valstybės narės turimą nacionalinę kvotą, tvarka, įvykdyti. Komisija kaltina minėtą valstybę narę tuo, kad ji nenustatė tvarkos, užtikrinančios, kad nacionaliniu lygiu mokėtinu papildomu mokesčiu būtų faktiškai apmokestinti susiję ūkio subjektai ir jie sumokėtų jį arba nesumokėjimo atveju šį mokestį išieškotų kompetentingos valdžios institucijos.
Ieškinio reikalavimuose nenurodomos nei konkrečios sumos, kurios nebuvo išieškotos įvairiais apmokestinimo metais, nei bendra suma, apimanti visus nurodytus apmokestinimo metus.
Iš to darytina išvada, kad nagrinėjant šį ieškinį nereikia nustatyti, ar bendra papildomų mokesčių, kurie dar neišieškoti, suma atitinka 1343 mln. EUR sumą, kaip matyti iš Komisijos rašytinių pastabų, ar veikiau 827,39 mln. EUR sumą, remiantis Italijos Respublikos atliktais paskaičiavimais.
Nepaisant skirtingo šalių požiūrio dėl išieškotų ir išieškotinų sumų, reikia konstatuoti, kad 2014 m. spalio 11 d. (data, nurodyta šio sprendimo 23 punkte), t. y. po daugiau nei 18 metų po pirmųjų apmokestinimo papildomu mokesčiu metų Italijoje ir po daugiau nei 5 metų po paskutinių apmokestinimo metų, Italijos valdžios institucijos vis dar neišieškojo didelių sumų, kurios yra mokėtinos kaip papildomas mokestis.
Būtent atsižvelgiant į šias pastabas reikia nagrinėti šį ieškinį.
Dėl esmės
Šalių argumentai
Komisija tvirtina, kad 2014 m. spalio 11 d., t. y. pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui, prie kurio buvo pridėtas papildomas vieno mėnesio terminas, Italijos Respublika nebuvo nustačiusi veiksmingos tvarkos, pagal kurią galėtų išieškoti sumas, kurios mokėtinos kaip papildomas mokestis už pieną 1995–1996 m. – 2008–2009 prekybos metais.
Komisija mano, kad Italijos Respublika neįvykdė pareigos rūpestingai ir greitai paskirstyti ir išieškoti papildomą mokestį iš gamintojų, kurie prisidėjo prie kiekvieno nacionalinio referencinio kiekio perviršio. Šiuo klausimu Komisija remiasi, be kita ko, jurisprudencija, įtvirtinta 1999 m. sausio 21 d. Sprendime Vokietija / Komisija (
C‑54/95
,
EU:C:1999:11
, p. 177), pagal kurią valstybės narės, taikant ESS 4 straipsnio 3 dalyje numatytą bendrąją rūpestingumo pareigą, turi nedelsdamos išieškoti sumas, kurios mokėtinos kaip papildomas mokestis.
Taigi ji mano, kad tai, jog sumos, mokėtinos kaip papildomas mokestis už pieną, yra tokios didelės, kaip matyti iš šio sprendimo 29 punkto, reiškia, kad pati Italijos Respublika elgėsi aplaidžiai ir kad šios valstybės narės nustatyta tvarka, pagal kurią siekiama užtikrinti apmokestinimą šiuo mokesčiu jos teritorijoje ir jo išieškojimą per visą ieškinyje nurodytą laikotarpį, yra neveiksminga.
Komisijos teigimu, pirma, Sąjungos teisės aktų šioje srityje įgyvendinimas nacionalinėje teisėje buvo pernelyg painus, o tai lėmė vėlavimą taikant nacionalinę papildomo mokesčio tvarką ir daug kilusių ginčų. Todėl šio mokesčio ieškojimas tapo sudėtingesnis visų pirma dėl mokesčio atidėjimo, kurį kaip laikiną priemonę taikė kai kurie nacionaliniai teismai.
Antra, Italijos Respublika veiksmingai neišnaudojo administracinių mechanizmų, skirtų tam, kad būtų išieškomos sumos, mokėtinos kaip papildomas mokestis, visų pirma kompensavimo tvarkos. Italijoje galimybė kompensuoti tokias sumas ir pagalbos sumos, pervestinos vykdant bendrą žemės ūkio politiką, buvo taikytos neveiksmingai ir pavėluotai. Be to, Komisija mano, kad kai kurios vis dar galiojančios nuostatos sudaro kliūtis kompensuoti.
Trečia, išieškojimo procedūros didele dalimi buvo sustabdytos 2003 m. įsigaliojus tam tikriems teisės aktų pakeitimams dėl įgyvendinimo nuostatų ar nesant jų įgyvendinimui būtinų kolektyvinių susitarimų tarp valdžios institucijų ir susijusių kolektyvinių subjektų.
Ketvirta, Komisija nurodo, kad dėl klaidų, kurias padarė nacionalinės institucijos, atsakingos už papildomo mokesčio išieškojimą, ir dėl įvairių pakeitimų, atliktų dėl išieškojimo procedūros, Italijos Respublika pati pripažino „vykdant išieškojimą atsidūrusi didelėje aklavietėje“. Šiuo klausimu ši institucija nurodo, kad sumos buvo klaidingai laikomos neišieškotinomis, o tai taip pat susilpnino šio išieškojimo veiksmingumą.
Atsakydama Italijos Respublika tvirtina, pirma, kad Komisijos pagal SESV 258 straipsnį pareikštu ieškiniu dėl įsipareigojimų neįvykdymo šios bylos aplinkybėmis pažeidžiami
ne bis in idem
, proporcingumo ir konkretumo principai. Antra, ji tvirtina, kad Komisija nepateikė įrodymų, kad Italijos Respublika neįvykdė pareigų, kurios jai tenka apmokestinant papildomu mokesčiu ar jį išieškant.
Teisingumo Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 3950/92 2 straipsnio 1 dalį šio reglamento 1 straipsnyje nustatytas papildomas mokestis paskirstomas gamintojams, kurie prisidėjo prie referencinių kiekių perviršio. Toks papildomo mokesčio paskirstymas taip pat numatytas Reglamento Nr. 1788/2003 4 straipsnyje ir Reglamento Nr. 1234/2007 79, 80 ir 83 straipsniuose.
Pagal Reglamento Nr. 536/93 7 straipsnį, Reglamento Nr. 1392/2001 11 straipsnio 1 ir 2 dalis ir Reglamento Nr. 595/2004 15 ir 17 straipsnius valstybės narės privalo imtis visų priemonių, būtinų užtikrinti, kad mokestis, įskaitant palūkanas nesilaikius mokėjimo termino, būtų tinkamai surinktas ir veiksmingai paskirstytas gamintojams, kurie prisidėjo prie perviršio.
Pagal suformuotą jurisprudenciją, remiantis ESS 4 straipsnio 3 dalyje įtvirtinta rūpestingumo pareiga, patikslinta Sąjungos reglamentuose šioje srityje, valstybės narės privalo nedelsdamos imtis priemonių pažeidimams pašalinti. Iš tiesų pasibaigus tam tikram terminui papildomo mokesčio paskirstymas ir išieškojimas gali tapti sudėtingas ar neįmanomas dėl tam tikrų aplinkybių, kaip antai, be kita ko, veiklos nutraukimo ar apskaitos dokumentų praradimo (šiuo klausimu žr. 1990 m. spalio 11 d. Sprendimo Italija / Komisija,
C‑34/89
,
EU:C:1990:353
,
punktą ir 1999 m. sausio 21 d. Sprendimo Vokietija / Komisija,
C‑54/95
,
EU:C:1999:11
,
punktą).
Be to, pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją procese dėl įsipareigojimų nevykdymo pagal SESV 258 straipsnį Komisija turi įrodyti nurodytą įsipareigojimų nevykdymą. Komisija privalo pateikti Teisingumo Teismui būtinus įrodymus, kuriais remdamasis jis galėtų patikrinti, ar įsipareigojimai neįvykdyti (šiuo klausimu žr. 2016 m. sausio 28 d. Sprendimo Komisija / Portugalija,
C‑398/14
,
EU:C:2016:61
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Komisijai pateikus pakankamai įrodymų, patvirtinančių tam tikras faktines aplinkybes, atsiradusias valstybės narės atsakovės teritorijoje, pareiga iš esmės ir išsamiai užginčyti pateiktus duomenis ir iš jų išplaukiančias pasekmes tenka pastarajai (šiuo klausimu žr. 2016 m. sausio 28 d. Sprendimo Komisija / Portugalija,
C‑398/14
,
EU:C:2016:61
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Komisija savo rašytinėse pastabose išsamiai nurodė faktines aplinkybes, dėl kurių, šios institucijos teigimu, kilo nerūpestingumas ir trūkumų, kuriais ji kaltina Italijos Respubliką. Be to, Komisija pažymi ir to ši valstybė narė neginčija, kad dauguma šių faktinių aplinkybių išplaukia iš joms susirašinėjant Italijos valdžios institucijų pateiktų dokumentų ir iš esmės yra patvirtintos
Corti dei conti
(Audito teismas, Italija), taip pat minėtos valstybės narės vyriausybės ir parlamento tyrimo komisijų.
Atsižvelgiant į aplinkybę, kad sumos, mokėtinos kaip papildomas mokestis, kaip antai nurodytos šio sprendimo 29 punkte, galėjo susikaupti per tokį ilgą laikotarpį ir kompetentingos valdžios institucijos nesugebėjo jų žymiai sumažinti, darytina išvada, kad šios valdžios institucijos nesiėmė būtinų priemonių tam, kad būtų laikomasi pareigų, joms tenkančių pagal ieškinio reikalavimuose nurodytas Sąjungos teisės nuostatas.
Šiomis sąlygomis reikia manyti, kad Komisija pateikė pakankamai įrodymų, pagrindžiančių faktų, kuriais ji remiasi savo ieškinyje siekdama įrodyti, kad Italijos Respublika neįvykdė pareigų, išplaukiančių iš šių nuostatų, realumą. Todėl, remiantis šio sprendimo 44 punkte priminta jurisprudencija, reikia nagrinėti pateiktus gynybos pagrindus.
Nors Italijos Respublika pripažįsta, kad pagal Sąjungos teisę yra pareiga apmokestinti ir prireikus išieškoti papildomą mokestį, ji visų pirma tvirtina, kad tai yra pareiga „imtis priemonių“, bet ne „rezultato“ pareiga ir kad Komisija nepateikė įrodymų, jog Italijos valdžios institucijos jos nesilaikė.
Grįsdama šiuos argumentus, Italijos Respublika nurodo 2001 m. lapkričio 13 d. Sprendimo Prancūzija / Komisija (
C‑277/98
,
EU:C:2001:603
)
punktą, kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, kad 1988 m. birželio 3 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 1546/88, nustatančio Reglamento (EB) Nr. 804/68 5c straipsnyje numatyto papildomo mokesčio taikymo taisykles (
OL L 139, 1988, p. 12
), 19 straipsnyje, pagal kurį valstybės narės imasi būtinų priemonių siekiant užtikrinti papildomo mokesčio surinkimą, nustatyta pareiga imtis priemonių, bet ne rezultato pareiga.
Todėl ji mano, kad vien to, kad dalis sumos, susijusios su papildomu mokesčiu už pieną, nebuvo išieškota, nepakanka padaryti išvadą, kad buvo neįvykdyti įsipareigojimai, tuo ji ir yra kaltinama.
Šiuo aspektu reikia nurodyti, kad Italijos Respublikos pateiktuose argumentuose klaidingai aiškinami Komisijos reikalavimai. Iš tiesų savo reikalavimais Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų, nes, kaip nurodyta šio sprendimo 27 punkte, nesiėmė priemonių, būtinų užtikrinti, kad papildomas mokestis už pieną bus taikomas susijusiems gamintojams ir prireikus kompetentingų valdžios institucijų bus išieškotas. Taigi šio įsipareigojimų neįvykdymo dalykas nesusijęs su tuo, kad ši valstybė narė neišieškojo visos sumos, kuri mokėtina kaip šis mokestis.
Todėl Italijos Respublika negali teigti, kad nebuvo neįvykdyti įsipareigojimai, ji kaltinama dėl to, kad ėmėsi priemonių, kurios jai leido išieškoti dalį sumos, mokėtinos kaip papildomas mokestis už pieną.
Nors Italijos Respublika didžiąją dalį savo rašytinių pastabų skiria išsamiam nacionalinio teisinio pagrindo, susijusio su papildomo mokesčio paskirstymu ir išieškojimu, aprašymui ir jų pataisoms, tačiau ji nenurodo konkrečių aplinkybių, kurios paneigtų Komisijos nurodytus trūkumus ar įrodytų, kad ji, laikydamasi jai tenkančios rūpestingumo pareigos, laiku nustatė veiksmingą sistemą, leidžiančią jai išieškoti nagrinėjamas sumas laikantis Komisijos minėtų reglamentų.
Tokiomis aplinkybėmis reikia atmesti argumentą, susijusį su tariama „pareiga imtis priemonių“, kaip nereikšmingą. Iš tiesų, remiantis šio sprendimo 45–47 punktuose esančiais teiginiais, Italijos Respublika nesiėmė priemonių, būtinų greitai užtikrinti mokesčio taikymą susijusiems pieno gamintojams ir veiksmingą jo išieškojimą.
Be to, Italijos Respublika tvirtina, kad daug Sąjungos teisinio pagrindo, susijusio su papildomu mokesčiu už pieną, pakeitimų iš esmės prisidėjo prie teisės aktų leidimo ir administravimo sunkumų, su kuriais buvo susidurta nacionaliniu lygiu.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad net darant prielaidą, kad Sąjungos teisės aktų, susijusių su papildomu mokesčiu už pieną, įgyvendinimas lėmė daug sunkumų nacionaliniu lygiu, vis dėlto, kaip daugelį kartų yra pažymėjęs Teisingumo Teismas, valstybė narė negali remtis savo vidaus teisės sistemos nuostatomis, praktika ar padėtimi tam, kad pateisintų Sąjungos teisėje nustatytų pareigų neįvykdymą (žr., be kita ko, 2017 m. kovo 2 d. Sprendimo Komisija / Graikija,
C‑160/16
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2017:161
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Be to, jei Italijos Respublika manė, kad Sąjungos teisės aktai, susiję su papildomu mokesčiu už pieną, dėl savo pobūdžio sudarė kliūčių apmokestinti ir prireikus greitai ir veiksmingai išieškoti šį mokestį, ši valstybė narė galėjo pareikšti ieškinį Teisingumo Teisme tam, kad būtų patikrintas nagrinėjamų Sąjungos priemonių teisėtumas. Per visą ginčijamą laikotarpį, kuris tęsėsi daugiau kaip dvylika metų, Italijos Respublika nepareiškė jokio su tuo susijusio ieškinio. Tai, kad papildomo mokesčio už pieną tvarka lėmė teisinių ir politinių sunkumų Sąjungos lygiu atsiradimą ir kad galiausiai ši tvarka buvo pakeista, niekaip nepateisina to, kad valstybės narės nesiima visų priemonių, būtinų užtikrinti jos veiksmingumą nacionaliniu lygiu.
Be to, kalbant konkrečiai apie Sprendimą 2003/530, iš kurio Italijos Respublika padarė išvadą, kad Europos Sąjungos Taryba nebūtų galėjusi priimti šio sprendimo, jei ji būtų įsipareigojimų nevykdymo situacijoje, pakanka pažymėti, kad Taryba minėtu sprendimu tik patvirtino pagalbos priemones, skirtas tam, kad būtų palengvinta susijusiems pieno gamintojams sumokėti papildomą mokestį, nevertindama situacijos, kokia ji buvo Italijoje jo priėmimo datą. Be to, Sprendimu 2003/530 Taryba netiesiogiai patvirtino šiai valstybei narei tenkančią pareigą užtikrinti, kad pieno gamintojai sumokėtų papildomą mokestį, ir nurodė, kaip matyti iš to sprendimo 7 konstatuojamosios dalies, kad „Italijos vyriausybė [įsipareigojo] nuo šiol kruopščiai taikyti papildomą mokestį remiantis naujuoju įstatymu“.
Tokiomis aplinkybėmis Italijos Respublikos argumentai, susiję su jai tenkančių pareigų apmokestinimo papildomu mokesčiu už pieną ir galimo jo išieškojimo srityje, negali paneigti Komisijos išvadų.
Dar reikia išnagrinėti Italijos Respublikos argumentus, kad šiuo ieškiniu dėl įsipareigojimų neįvykdymo, pareikštu pagal SESV 258 straipsnį, pažeidžiami
ne bis in idem
, proporcingumo ir konkretumo principai. Ji tvirtina, kad atsižvelgiant į tai, jog ji jau pervedė EŽŪOGF sumas, susijusias su mokesčiu, atitinkančias jos nacionalinio referencinio kiekio perviršį pagal Reglamento Nr. 1788/2003 3 ir 4 straipsnius ir Reglamento Nr. 1234/2007 78 ir 79 straipsnius, minėtas ieškinys reiškia, kad ji gali būti vėl „baudžiama“ už tų pačių pareigų, susijusių su apmokestinimu papildomu mokesčiu ir prireikus su jo išieškojimu, nevykdymą.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad, kaip matyti iš Reglamento Nr. 1788/2003 5 konstatuojamosios dalies ir Reglamento Nr. 1234/2007 38 konstatuojamosios dalies, ankstesniame punkte minėtomis nuostatomis Italijos Respublikai numatytos įvairios pareigos, kurios, viena vertus, susijusios su papildomo mokesčio pervedimu EŽŪOGF ir šiai valstybei narei tenka pagal Reglamento Nr. 1788/2003 3 straipsnį ir Reglamento Nr. 1234/2007 78 straipsnio 2 dalį. Kita vertus, minėta valstybė narė privalo paskirstyti papildomą mokestį pieno gamintojams, kurie prisidėjo prie nacionalinių kvotų perviršio, ir jį išieškoti pagal Reglamento Nr. 1788/2003 4 straipsnį ir Reglamento Nr. 1234/2007 79 straipsnį. Tai, kad Italijos Respublika galimai įvykdė pirmąją iš šių pareigų, netrukdo kaltinti jos dėl antrosios iš šių pareigų neįvykdymo; tik ši pareiga yra šio proceso dėl įsipareigojimų nevykdymo dalykas.
Toks vertinimas galimas, juo labiau kad Italijos Respublikos argumentu galiausiai nepaisoma papildomo mokesčio tikslo įpareigoti pieno gamintojus laikytis jiems paskirstytų referencinių kiekių (2004 m. kovo 25 d. Sprendimo Cooperativa Lattepiù ir kt.,
C‑231/00, C‑303/00 ir C‑451/00
,
EU:C:2004:178
,
punktas).
Iš to darytina išvada, kad reikia atmesti Italijos Respublikos argumentus, susijusius su
ne bis in idem
, proporcingumo ir konkretumo principų pažeidimu.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, reikia pripažinti, kad neužtikrinusi, jog papildomas mokestis, mokėtinas už Italijoje realizuotą produkciją viršijus nacionalinę kvotą, nuo pirmųjų apmokestinimo papildomu mokesčiu Italijoje metų (1995–1996 m.) iki paskutinių apmokestinimo už perteklinę gamybą, konstatuotą Italijoje, metų (2008–2009 m.),
–
būtų faktiškai taikomas gamintojams, kurie prisidėjo prie kiekvieno gamybos perviršio, ir
–
supirkėjų ar gamintojų tiesioginių pardavimų atveju būtų laiku sumokėtas gavus pranešimą apie mokėtiną mokestį arba
–
nesumokėjimo per nustatytą laikotarpį atveju jis būtų užregistruotas ir, jei įmanoma, surinktas iš supirkėjų ar gamintojų taikant vykdymo užtikrinimo priemones,
Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Reglamento Nr. 3950/92 1 ir 2 straipsnius, Reglamento Nr. 1788/2003 4 straipsnį, Reglamento Nr. 1234/2007 79, 80 ir 83 straipsnius, taip pat, kiek tai susiję su Komisijos įgyvendinimo nuostatomis, Reglamento Nr. 536/1993 7 straipsnį, Reglamento Nr. 1392/2001 11 straipsnio 1 ir 2 dalis ir, galiausiai, Reglamento Nr. 595/2004 15 ir 17 straipsnius.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Italijos Respublika pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

1.
Neužtikrinusi, jog papildomas mokestis, mokėtinas už Italijoje realizuotą produkciją viršijus nacionalinę kvotą, nuo pirmųjų apmokestinimo papildomu mokesčiu Italijoje metų (1995–1996 m.) iki paskutinių apmokestinimo už perteklinę gamybą, konstatuotą Italijoje, metų (2008–2009 m.),
–
būtų faktiškai taikomas gamintojams, kurie prisidėjo prie kiekvieno gamybos perviršio, ir
–
supirkėjų ar gamintojų tiesioginių pardavimų atveju būtų laiku sumokėtas gavus pranešimą apie mokėtiną mokestį arba
–
nesumokėjimo per nustatytą laikotarpį atveju jis būtų užregistruotas ir, jei įmanoma, surinktas iš supirkėjų ar gamintojų taikant vykdymo užtikrinimo priemones,
Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1992 m. gruodžio 28 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 3950/92, nustatančio papildomą mokestį pieno ir pieno produktų sektoriuje, 1 ir 2 straipsnius, 2003 m. rugsėjo 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1788/2003, nustatančio mokestį pieno ir pieno produktų sektoriuje, 4 straipsnį, 2007 m. spalio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1234/2007, nustatančio bendrą žemės ūkio rinkų organizavimą ir konkrečias tam tikriems žemės ūkio produktams taikomas nuostatas („Bendras bendro žemės ūkio rinkų organizavimo reglamentas“), 79, 80 ir 83 straipsnius, taip pat, kiek tai susiję su Komisijos įgyvendinimo nuostatomis, 1993 m. kovo 9 d. Reglamento (EEB) Nr. 536/93, nustatančio išsamias papildomo mokesčio už pieną ir pieno produktus taikymo taisykles, 7 straipsnį, 2001 m. liepos 9 d. Reglamento (EB) Nr. 1392/2001, nustatančio išsamias Reglamento Nr. 3950/92 taikymo taisykles, 11 straipsnio 1 ir 2 dalis ir, galiausiai,2004 m. kovo 30 d. Reglamento (EB) Nr. 595/2004, nustatančio išsamias Reglamento Nr. 1788/2003 taikymo taisykles, iš dalies pakeisto 2006 m. spalio 4 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1468/2006, 15 ir 17 straipsnius.

2.
Priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.