CELEX: 62015CJ0433
Nesplnenie povinnosti členským štátom
Mlieko a mliečne výrobky
Dodatočný poplatok za mlieko
Hospodárske roky 1995/1996 až 2008/2009
Nariadenie (ES) č. 1234/2007
Články 79, 80 a 83
Nariadenie (ES) č. 595/2004
Články 15 a 17
Porušenie
Skutočné nezaplatenie poplatku v stanovených lehotách
Nevymoženie poplatku v prípadoch jeho nezaplatenia

Európska komisia svojím návrhom navrhuje, aby Súdny dvor konštatoval, že Talianska republika si tým, že nedohliadla na to, aby dodatočný poplatok splatný v súvislosti s množstvami vyrobenými v Taliansku nad rámec národnej kvóty od prvého hospodárskeho roka, v ktorom sa dodatočný poplatok skutočne v Taliansku uplatnil (1995/1996), až do posledného hospodárskeho roka, v ktorom sa konštatovala nadmerná výroba v Taliansku (2008/2009),
–
sa skutočne vybral od jednotlivých výrobcov, ktorí prispeli ku každej nadmernej výrobe, a
–
bol v prípade priameho predaja nákupcami alebo výrobcami zaplatený včas po tom, ako bola jeho výška oznámená, alebo
–
ak nebol zaplatený v stanovených lehotách, aby bol zaregistrovaný a prípadne vymáhaný od uvedených nákupcov alebo výrobcov,
nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z relevantných ustanovení práva Únie uplatniteľných na dotknuté hospodárske roky, a najmä z článkov 1 a 2 nariadenia Rady (EHS) č. 3950/92 z 28. decembra 1992 stanovujúceho dodatočný poplatok v sektore mlieka a mliečnych výrobkov [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. ES L 405, 1992, s. 1
), článku 4 nariadenia Rady (ES) č. 1788/2003 z 29. septembra 2003, stanovujúceho poplatky v sektore mlieka a mliečnych výrobkov (
Ú. v. EÚ L 270, 2003, s. 123
; Mim. vyd. 03/040, s. 391), článkov 79, 80 a 83 nariadenia Rady (ES) č. 1234/2007 z 22. októbra 2007 o vytvorení spoločnej organizácie poľnohospodárskych trhov a o osobitných ustanoveniach pre určité poľnohospodárske výrobky (nariadenie o jednotnej spoločnej organizácii trhov) (
Ú. v. EÚ L 299, 2007, s. 1
), ako aj v súvislosti s vykonávacími ustanoveniami Komisie, z článku 7 nariadenia Komisie (EHS) č. 536/93 z 9. marca 1993, ktorým sa stanovujú podrobné pravidlá pre uplatňovanie dodatočného poplatku za mlieko a mliečne výrobky [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. ES L 57, 1993, s. 12
), článku 11 ods. 1 a 2 nariadenia Komisie (ES) č. 1392/2001 z 9. júla 2001, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá pre uplatňovanie nariadenia Rady (EHS) č. 3950/92, ktorým sa zaviedol dodatočný poplatok pre sektor mlieka a mliečnych výrobkov (
Ú. v. ES L 187, 2001, s. 19
; Mim. vyd. 03/033, s. 104), ako aj v poslednom rade z článkov 15 a 17 nariadenia Komisie (ES) č. 595/2004 z 30. marca 2004, ktorým sa stanovujú podrobné pravidlá uplatňovania nariadenia č. 1788/2003, ktorým sa stanovujú poplatky v sektore mlieka a mliečnych výrobkov (
Ú. v. ES L 94, 2004, s. 22
; Mim. vyd. 03/043, s. 333), zmeneného nariadením Komisie (ES) č. 1468/2006 zo 4. októbra 2006 (
Ú. v. EÚ L 274, 2006, s. 6
) (ďalej len „nariadenie č. 595/2004“).
Právny rámec
Podľa prvého odôvodnenia nariadenia č. 3950/92 systém dodatočného poplatku v odvetví mlieka a mliečnych výrobkov, ktorého „účelom je znížiť nerovnováhu medzi ponukou a dopytom na trhu s mliekom a mliečnymi výrobkami a výslednými štrukturálnymi prebytkami, …zostáva potrebný na dosiahnutie lepšej rovnováhy na trhu“ [
neoficiálny preklad
].
Článok 1 nariadenia č. 3950/92 stanovuje:
„Počas siedmich nových dvanásťmesačných období, ktoré sa začínajú 1. apríla 1993, sú výrobcovia kravského mlieka povinní platiť dodatočné poplatky za množstvo mlieka alebo mliečneho ekvivalentu dodaného nákupcovi alebo predaného priamo na spotrebu počas príslušného 12‑mesačného obdobia, ktoré presahuje množstvo, ktoré sa určí.
Poplatok sa stanovuje na 115 % cieľovej ceny mlieka.“ [
neoficiálny preklad
]
Článok 2 ods. 1 uvedeného nariadenia stanovuje:
„Poplatok sa platí za všetky množstvá mlieka alebo mliečneho ekvivalentu predaného počas príslušného 12‑mesačného obdobia, ktoré presahujú niektoré množstvo uvedené v článku 3. Poplatky sa delia medzi výrobcov, ktorí prispeli k prekročeniu uvedeného množstva.
V súlade s rozhodnutím príslušného členského štátu sa príspevky výrobcov na splatné poplatky stanovia po opätovnom pridelení alebo nepridelení nevyužitých referenčných množstiev, buď na úrovni nákupcov na základe prekročeného množstva zostávajúceho po pridelení nevyužitých množstiev v pomere k referenčným množstvám jednotlivých výrobcov, alebo na vnútroštátnej úrovni na základe prekročenia referenčného množstva každého jednotlivého výrobcu.“ [
neoficiálny preklad
]
Nariadenie č. 3950/92 bolo od 1. apríla 2004 zrušené článkom 25 nariadenia č. 1788/2003. Odôvodnenie 5 tohto posledného uvedeného nariadenia znie:
„Poplatok by sa mal stanoviť ako odrádzajúci prvok a mal by byť zaplatený členským štátom ihneď, ako sa prekročí národné referenčné množstvo. Členský štát by potom mal rozdeliť bremeno platby medzi výrobcov, ktorí k prekročeniu prispeli. Títo musia zodpovedať členskému štátu za platbu svojich príspevkov na poplatok z jednoduchého dôvodu, že prekročili svoje povolené množstvá.“
Článok 1 uvedeného nariadenia, nazvaný „Rozsah“, stanovuje:
„1.   Týmto sa pre 11 za sebou nasledujúcich dvanásťmesačných období, ktoré sa začínajú 1. aprílom 2004 (ďalej len ‚dvanásťmesačné obdobia‘), zavádza poplatok (ďalej len ‚poplatok‘) z množstiev kravského mlieka a iných mliečnych výrobkov, s ktorými sa obchoduje počas príslušného dvanásťmesačného obdobia, ktoré presahujú národné referenčné množstvá stanovené v prílohe I.
2.   Tieto množstvá sa rozdelia medzi výrobcov v súlade s článkom 6, pričom sa budú rozlišovať dodávky a priamy predaj, ako to definuje článok 5. Každé prekročenie národného referenčného množstva a z toho vyplývajúci poplatok sa určí na národnej úrovni v každom členskom štáte v súlade s kapitolou 3, a pritom sa budú rozlišovať dodávky a priamy predaj.
3.   Národné referenčné množstvá v prílohe I budú pevne stanovené bez ohľadu na možné revízie z hľadiska všeobecnej situácie na trhu a konkrétnych podmienok jestvujúcich v určitých členských štátoch.“
Článok 3 nariadenia č. 1788/2003, nazvaný „Platba poplatku“, stanovuje:
„1.   Členský štát zodpovedá spoločenstvu za poplatok, ktorý vznikne z prekročení národných referenčných množstiev pevne stanovených v prílohe I, určených na národnej úrovni a zvlášť pre dodávky a priamy predaj, a pred 1. októbrom nasledujúcim za príslušným dvanásťmesačným obdobím ho zaplatí v rozsahu najmenej 99 % splatnej sumy do Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného fondu (EPUZF).
2.   Ak sa poplatok stanovený v odseku 1 nezaplatí do dátumu splatnosti a po porade s Výborom [EPUZF], Komisia odráta sumu rovnajúcu sa nezaplatenému poplatku z mesačných preddavkov na krytie výdavkov poskytovaných príslušným členským štátom v zmysle článku 5 ods. 1 a článku 7 ods. 2 nariadenia Rady (ES) č. 1258/1999 zo 17. mája 1999 o financovaní spoločnej poľnohospodárskej politiky [
Ú. v. ES L 160, 1999, s. 103
; Mim. vyd. 03/025, s. 414] …
3.   Komisia určí úpravy na vykonávanie tohto článku v súlade s postupom uvedeným v článku 23 ods. 2“
Podľa článku 4 tohto nariadenia, nazvaného „Príspevok výrobcov k splatnému poplatku“:
„Poplatok bude celý rozdelený v súlade s ustanoveniami článkov 10 a 12 medzi výrobcov, ktorí prispeli ku každému z prekročení národných referenčných množstiev uvedených v článku 1 ods. 2.
Bez vplyvu na článok 10 ods. 3 a článok 12 ods. 1 sa budú výrobcovia zodpovedať členským štátom za platbu svojich príspevkov splatného poplatku vypočítaného v súlade s ustanoveniami kapitoly 3 pre samotnú skutočnosť, že prekročili svoje povolené referenčné množstvá.“
Nariadenie č. 1788/2003 bolo od 1. apríla 2008 zrušené článkom 201 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 1234/2007. Ustanovenia tohto posledného uvedeného nariadenia upravujúce systém obmedzenia výroby v odvetví mlieka sa podľa jeho článku 204 ods. 2 písm. f) uplatňujú od 1. júla 2008. Odôvodnenie 38 uvedeného nariadenia znie:
„Poplatok za nadbytočné množstvo by sa mal stanoviť na odrádzajúcej úrovni a členský štát by ho mal zaplatiť ihneď, ako sa prekročí národná kvóta. Členský štát by potom mal rozdeliť sumu, ktorú je potrebné zaplatiť, medzi výrobcov, ktorí k prekročeniu prispeli. Tí by potom iba na základe toho, že prekročili svoje povolené množstvá, zodpovedali členskému štátu za platbu svojho podielu na poplatku. Členské štáty by mali zaplatiť Európskemu poľnohospodárskemu záručnému fondu (EPZF) poplatok, ktorý zodpovedá prekročeniu ich národných kvót, znížený o paušálnu sumu vo výške 1 %, aby sa tak zohľadnili prípady bankrotov alebo definitívnej neschopnosti niektorých výrobcov zaplatiť svoj podiel uloženého poplatku.“
Článok 78 nariadenia č. 1234/2007 s názvom „Poplatok za nadbytočné množstvo“ znie:
„1.   Poplatok za nadbytočné množstvo sa platí pri mlieku a mliečnych výrobkoch, ktoré sa uvádzajú na trh nad rámec národnej kvóty stanovenej v súlade s pododdielom II.
Poplatok sa stanovuje vo výške 27,83 [eura] na 100 kilogramov mlieka.
…
2.   Členské štáty sú povinné Spoločenstvu zaplatiť poplatok za nadbytočné množstvo, ktorý vyplynie z prekročení národných kvót stanovených na vnútroštátnej úrovni osobitne na dodávky a na priamy predaj, a medzi 16. októbrom a 30. novembrom po príslušnom dvanásťmesačnom období zaplatia 99 % splatnej sumy do EPZF.
3.   Ak sa poplatok za nadbytočné množstvo ustanovený v odseku 1 nezaplatí do dátumu splatnosti a po porade s Výborom pre poľnohospodárske fondy, Komisia odráta sumu rovnajúcu sa nezaplatenému poplatku za nadbytočné množstvo z mesačných platieb v zmysle článku 14 a článku 15 ods. 2 nariadenia Rady (ES) č. 1290/2005. Komisia pred prijatím rozhodnutia upozorní príslušný členský štát, ktorý do jedného týždňa oznámi svoje stanovisko. …
…“
Článok 79 tohto nariadenia, nazvaný „Príspevok výrobcov k splatnému poplatku za nadbytočné množstvo“, stanovuje:
„Poplatok za nadbytočné množstvo sa v súlade s článkami 80 a 83 v celej výške rozdelí medzi výrobcov, ktorí prispeli ku každému z prekročení národných kvót uvedených v článku 66 ods. 2.
Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článku 80 ods. 3 a článku 83 ods. 1, výrobcovia sú povinní členskému štátu uhradiť príspevok na splatný poplatok za nadbytočné množstvo vypočítaný v súlade s článkami 69, 70 a 80 na základe skutočnosti, že prekročili svoje použiteľné kvóty.“
Článok 80 uvedeného nariadenia, nazvaný „Poplatok za nadbytočné množstvo pri dodávkach“, v znení zmenenom nariadením Rady (ES) č. 72/2009 z 19. januára 2009 (
Ú. v. EÚ L 30, 2009, s. 1
), stanovuje:
„1.   S cieľom vypracovať konečný výkaz o poplatku za nadbytočné množstvo sa množstvá dodané každým výrobcom zvýšia alebo znížia tak, aby odzrkadľovali rozdiel medzi skutočným obsahom tuku a referenčným obsahom tuku s použitím koeficientov a za podmienok, ktoré stanoví Komisia.
Na národnej úrovni sa poplatok za nadbytočné množstvo vypočíta na základe súčtu dodávok a upraví v súlade s prvým pododsekom.
…
3.   O výške príspevku každého výrobcu k úhrade poplatku za nadbytočné množstvo rozhodne členský štát potom, čo sa akákoľvek nevyužitá časť národnej kvóty pridelenej na dodávky prerozdelí alebo neprerozdelí v pomere k individuálnym kvótam každého výrobcu alebo podľa objektívnych kritérií, ktoré stanovia členské štáty:
a)
buď na vnútroštátnej úrovni na základe množstva, o ktoré sa prekročila kvóta každého výrobcu;
b)
alebo najprv na úrovni nákupcu a potom podľa potreby na vnútroštátnej úrovni.
V prípade, ak sa uplatňuje článok 78 ods. 1 tretí pododsek, členské štáty pri určení príspevku každého výrobcu k výške poplatku, ktorý sa má zaplatiť na základe uplatňovania vyššej sadzby uvedenej v danom pododseku, zabezpečia, aby na túto sumu prispievali výrobcovia, ktorí sú zodpovední za poplatok za nadbytočné množstvo po uplatnení prvého pododseku tohto odseku.“
Podľa článku 83 nariadenia č. 1234/2007 s názvom „Poplatok za nadbytočné množstvo pri priamom predaji“:
„1.   V prípade priameho predaja rozhodne o výške príspevku každého výrobcu k úhrade poplatku za nadbytočné množstvo členský štát potom, čo sa akákoľvek nevyužitá časť národnej kvóty pridelenej na priamy predaj prerozdelí alebo neprerozdelí na vhodnej územnej úrovni alebo na vnútroštátnej úrovni.
2.   Členské štáty vychádzajú pri výpočte príspevku výrobcu k poplatku za nadbytočné množstvo z celkového množstva mlieka, ktoré sa predalo, previedlo alebo použilo na výrobu mliečnych výrobkov predaných alebo prevedených uplatnením kritérií, ktoré stanovila Komisia.
3.   Na účely vypracovania konečného výkazu o poplatku za nadbytočné množstvo sa nezohľadní žiadna korekcia spojená s obsahom tuku.
4.   Komisia stanoví ako a kedy sa musí poplatok za nadbytočné množstvo zaplatiť príslušnému orgánu členského štátu.“
Článok 7 nariadenia (ES) č. 536/93 znie:
„1.   Členské štáty prijmú všetky kontrolné opatrenia nevyhnutné na zabezpečenie vyberania poplatku z množstva mlieka a náhrad mlieka uvedeného na trh pri prekročení jedného alebo viacerých množstiev uvedených v článku 3 nariadenia (EHS) č. 3950/92. …
…
3.   Členský štát je povinný fyzicky preveriť presnosť zúčtovania množstva mlieka a náhrad mlieka uvedených na trh, a na tento účel je povinný kontrolovať prepravu mlieka počas zhromažďovania na hospodárstvach, a vykonávať na mieste predovšetkým kontrolu:
a)
u nákupcov …;
b)
u výrobcov …;
…“ [neoficiálny preklad]
Nariadenie č. 1392/2001 podľa svojho článku 16 ods. 1 a článku 17 s účinnosťou od 31. marca 2002 nahradilo nariadenie č. 536/93. Článok 11 nariadenia č. 1392/2001 s názvom „Kontroly zo strany členských štátov“ stanovuje:
„1.   Členské štáty musia prijať všetky opatrenia nevyhnutné na zabezpečenie správneho účtovania poplatku na množstvá mlieka a mliečneho ekvivalentu predaného na trhu nad rámec množstiev uvedených v článku 3 nariadenia (EHS) č. 3950/92 a v prípade dodávok na ťarchu výrobcov.
2.   Členské štáty musia prijať ďalšie opatrenia nevyhnutné na:
a)
overenie prípadov úplného alebo čiastočného zanechania výroby mlieka a/alebo referenčných množstiev v súlade s článkom 8a) nariadenia (EHS) č. 3950/92, v ktorých sa uplatňujú jeho príslušné ustanovenia;
b)
zabezpečenie toho, aby si príslušné strany boli vedomé trestných a správnych penále, ktorým podliehajú, ak nebudú dodržiavať nariadenie (EHS) č. 3950/92 alebo toto nariadenie.
…“
Nariadenie č. 1392/2001 bolo s účinnosťou od 1. apríla 2004 zrušené nariadením č. 595/2004, ktorého ustanovenia sa podľa jeho článku 28 uplatňujú od hospodárskeho roku 2004/2005. Článok 15 tohto posledného uvedeného nariadenia s názvom „Lehota na platbu“ stanovuje:
„1.   Nákupcovia a v prípade priameho predaja výrobcovia, ktor[í] sú platiteľmi poplatku, zaplatia do 1. októbra každého roka príslušnému orgánu splatnú čiastku v súlade s pravidlami stanovenými členským štátom[.]
2.   Ak sa nedodrží lehota na platby uveden[á] v odseku 1, splatná suma sa bude úročiť referenčnou sadzbou troch mesiacov uplatniteľnou každý rok 1. októbrom, ako sa uvádza v prílohe II, plus naviac jedno percento.
Úrok je splatný v prospech členského štátu.
3.   Členský štát pošle Európskemu poľnohospodárskemu záručnému fondu (EPZF) vyhlásenie týkajúce sa čiastok, ktoré sú výsledkom uplatnenia článku 3 nariadenia (ES) č. 1788/2003, spolu s výdavkami deklarovanými každoročne za november.
…“
Článok 17 nariadenia č. 595/2004, nazvaný „Vyrubenie poplatku“, stanovuje:
„Členský štát prijme opatrenia potrebné k zabezpečeniu toho, aby sa poplatok správne vyrubil a aby pripadol na výrobcov, ktorí prispeli k prekročeniu.“
Rada prijala 16. júla 2003 na základe článku 88 ods. 2 tretieho pododseku ES, teraz článku 108 ods. 2 tretieho pododseku ZFEÚ, rozhodnutie 2003/530/ES o zlučiteľnosti pomoci, ktorú chce Talianska republika poskytnúť svojim výrobcom mlieka, so spoločným trhom [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. EÚ L 184, 2003, s. 15
). Odôvodnenia 2 až 5, ako aj 7 a 8 tohto rozhodnutia znejú:
„(2)
Talianski výrobcovia mlieka počas obdobia hospodárskych rokov 1995/1996 až 2001/2002 vyrábali mlieko nad rámec svojich referenčných množstiev a musia zaplatiť Spoločenstvu sumu vo výške 1386475250 eur na základe dodatočného poplatku za mlieko a mliečne výrobky zavedeného v súlade s nariadením (EHS) č. 3950/92.
(3)
Talianske orgány v dôsledku odkladu platby, ktorý na návrh týchto výrobcov nariadili vnútroštátne správne súdy, nevymohli veľkú časť tejto sumy.
(4)
Súčasná situácia v Taliansku sa vyznačuje tým, že pri výbere dodatočného poplatku dochádza k mnohým ťažkostiam, ktoré spôsobili najmä veľký počet prebiehajúcich súdnych konaní, ktoré môžu naďalej dlhodobo vyvolávať meškanie skutočných úhrad.
(5)
Talianske orgány zamýšľajú prijať opatrenia na urovnanie týchto prebiehajúcich súdnych konaní a odstránenie súčasného sociálneho napätia tým, že umožnia týmto výrobcom mlieka splatiť svoj neuhradený dlh prostredníctvom bezúročného odkladu úhrady počas niekoľkých rokov.
…
(7)
Aby sa v budúcnosti zabránilo podobným problémom, talianska vláda sa zaväzuje, že odteraz bude striktne vyberať dodatočný poplatok na základe nového zákona o budúcom spravovaní kvót na mlieko, ktorý stanovuje radikálne prepracovanie a modernizáciu jeho vykonávacích ustanovení. Podľa posúdenia Komisie je dotknutý zákon dobrým legislatívnym základom pre uplatňovanie systému a mal by po úplnom a správnom vykonaní umožniť riadne fungovanie systému.
(8)
S cieľom zabrániť uloženiu značného finančného bremena jednotlivým dotknutým talianskym výrobcom mlieka, ktoré by pravdepodobne vyplynulo z okamžitého vymoženia všetkých splatných súm v plnej výške, a teda s cieľom zmierniť súčasné sociálne napätie je vzhľadom na výnimočné okolnosti odôvodnené považovať pomoc, ktorú Talianska republika zamýšľa poskytnúť týmto výrobcom mlieka v podobe preddavku a odkladu úhrady, za zlučiteľnú so spoločným trhom odchylne od článku 87 Zmluvy, pokiaľ budú splnené podmienky stanovené v tomto rozhodnutí.“ [
neoficiálny preklad
]
Článok 1 uvedeného rozhodnutia stanovuje:
„Pomoc, ktorú Talianska republika zamýšľa poskytnúť výrobcom mlieka tým, že za nich zaplatí Spoločenstvu sumu, ktorú mu výrobcovia mlieka dlhujú z dôvodu dodatočného poplatku za mlieko a mliečne výrobky za obdobie hospodárskych rokov 1995/1996 až 2001/2002, a tým, že umožní týmto výrobcom splatiť svoj dlh prostredníctvom bezúročného odkladu úhrady počas niekoľkých rokov, sa výnimočne považuje za zlučiteľnú so spoločným trhom za predpokladu, že:
–
výrobcovia splatia celú sumu prostredníctvom ročných splátok v rovnakej výške a
–
doba splatnosti, ktorá začne plynúť 1. januára 2004, nebude dlhšia ako 14 rokov.“ [
neoficiálny preklad
]
Konanie pred podaním žaloby a návrhy účastníkov konania
Komisia sa po získaní informácií o nedostatočnosti súm vybratých v Taliansku ako dodatočný poplatok od výrobcov kravského mlieka domnievala, že Talianska republika si nesplnila povinnosti spočívajúce v rozdelení celého dodatočného poplatku medzi výrobcov, ktorí prispeli ku každému prekročeniu národných referenčných množstiev, pričom tento poplatok dlhujú individuálne, vo výpočte zodpovedajúceho individuálneho dlhu, v kontrole skutočného zaplatenia tohto dlhu dotknutými osobami, a v prípade nezaplatenia, vo vymáhaní splatných súm.
Korešpondenciou v období od júla 2008 do júla 2012, pričom väčšina z nej bola založená na pilotnom postupe EÚ, chcela Komisia získať od talianskej vlády informácie o postupe vymáhania tohto dodatočného poplatku za mlieko. Žiadosti Komisie sa týkali najmä rozdelenia dodatočného poplatku medzi subjekty, ktoré boli povinné zaplatiť ho, a opatrení prijatých s cieľom vymôcť ho v prípadoch jeho nezaplatenia, vplyvu prijatých legislatívnych zmien na účinnosť vymáhania dodatočného poplatku, ako aj administratívnych postupov vymáhania a riešenia sporov.
Keďže Komisia nebola spokojná s informáciami, ktoré jej poskytli talianske orgány, zaslala Talianskej republike listom z 21. júna 2013 formálnu výzvu, aby v tejto súvislosti predložila pripomienky. Tento členský štát odpovedal listom z 23. septembra 2013 a tromi doplňujúcimi listami z 30. septembra 2013, ako aj z 21. januára a zo 7. februára 2014.
Komisia vzhľadom na „pretrvávajúcu stagnáciu postupov vymáhania a značné sumy, ktoré ešte stále neboli uhradené“ vydala 10. júla 2014 voči Talianskej republike odôvodnené stanovisko a vyzvala uvedený členský štát, aby prijal opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s uvedeným stanoviskom v lehote dvoch mesiacov od jeho doručenia. Keďže talianska vláda požiadala o dodatočné predĺženie lehoty na odpoveď, Komisia tejto žiadosti vyhovela a umožnila jej odpovedať do 11. októbra 2014.
Listom z 13. októbra 2014, doplneným listami z 22. októbra a 25. novembra 2014, Talianska republika odpovedala na výhrady vznesené v odôvodnenom stanovisku.
Keďže tvrdenia talianskych orgánov Komisiu nepresvedčili, rozhodla sa uvedená inštitúcia podať túto žalobu.
O žalobe
Úvodné pripomienky
V prvom rade treba poznamenať, že Komisia v žalobných návrhoch navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Talianska republika si nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z „relevantných ustanovení práva Únie uplatniteľných na dotknuté hospodárske roky, a najmä“ z ustanovení uvedených v bode 1 tohto rozsudku. V úvodnej časti tejto žaloby a v jej bode 2 Komisia bez uvedenia výrazu „najmä“ však uvádza odlišné ustanovenia práva Únie, ktoré sú predmetom vytýkaného nesplnenia povinnosti. Z uvedenej žaloby okrem toho nevyplýva, že Komisia zamýšľala do svojej žaloby zahrnúť ďalšie ustanovenia práva Únie, okrem ustanovení, ktoré boli výslovne uvedené v bode 1 tohto rozsudku. Za týchto podmienok treba žalobné návrhy chápať v tom zmysle, že sa týkajú iba týchto posledných uvedených ustanovení.
V druhom rade treba spresniť, že žaloba o nesplnenie povinnosti podaná Komisiou sa týka opomenutia Talianskej republiky prijať opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s určitými povinnosťami, ktoré jej vyplývajú z práva Únie a ktoré sa týkajú systému dodatočného poplatku za množstvo mlieka vyrobeného nad rámec národnej kvóty, ktorou disponuje tento členský štát. Komisia uvedenému členskému štátu vytýka, že nezaviedol systém zabezpečujúci, že dodatočný poplatok splatný na vnútroštátnej úrovni sa dotknutým hospodárskym subjektom skutočne zaúčtuje a oni ho zaplatia alebo v prípade nezaplatenia ho príslušné orgány budú vymáhať.
V žalobných návrhoch však nie sú uvedené konkrétne sumy, ku ktorým viedlo nevybratie poplatku v jednotlivých hospodárskych rokoch, a dokonca ani celková suma za všetky dotknuté hospodárske roky.
Z tohto vyplýva, že v rámci prejednávanej žaloby nie je nutné určiť, či suma zatiaľ nevybraného dodatočného poplatku zodpovedá sume 1343 miliónov eur, ktorá vyplýva z písomností Komisie, alebo sume 827,39 milióna eur, ktorú uvádza Talianska republika.
Bez ohľadu na rozdielne názory účastníkov konania týkajúce sa už vybratých a zatiaľ nevybratých súm treba konštatovať, že k 11. októbru 2014, ktorý je uvedený v bode 23 tohto rozsudku, teda viac než 18 rokov po skončení prvého a viac než 5 rokov po skončení posledného hospodárskeho roku, keď bol v Taliansku uložený dodatočný poplatok, talianske orgány stále nevybrali značné splatné sumy dodatočného poplatku.
Práve v duchu týchto pripomienok treba skúmať túto žalobu.
O veci samej
Argumentácia účastníkov konania
Komisia tvrdí, že k 11. októbru 2014, teda ku dňu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku, ku ktorému bola pridaná dodatočná mesačná lehota, Talianska republika nezaviedla účinný systém, ktorý by jej umožnil vybrať splatné sumy dodatočného poplatku za mlieko za hospodárske roky 1995/1996 až 2008/2009.
Komisia sa domnieva, že Talianska republika si nesplnila svoju povinnosť s náležitou starostlivosťou a rýchlo rozdeliť celý dodatočný poplatok medzi výrobcov, ktorí prispeli ku každému prekročeniu národných referenčných množstiev, a zabezpečiť jeho vybratie. V tejto súvislosti sa Komisia opiera najmä o judikatúru vyplývajúcu z rozsudku z 21. januára 1999, Nemecko/Komisia (
C‑54/95
,
EU:C:1999:11
, bod
), podľa ktorej členským štátom na základe povinnosti náležitej starostlivosti uvedenej v článku 4 ods. 3 ZEÚ prislúcha bezodkladne vybrať splatné sumy dodatočného poplatku.
Domnieva sa teda, že okolnosť, že splatné sumy dodatočného poplatku za mlieko sú také vysoké, ako je zrejmé z bodu 29 tohto rozsudku, vyplýva z nedbanlivosti samotnej Talianskej republiky a z neúčinnosti systému zavedeného uvedeným členským štátom na zabezpečenie stanovenia a vymáhania tohto poplatku na jeho území v období uvedenom v žalobe.
Podľa Komisie bolo po prvé prebratie právnej úpravy Únie v tejto oblasti do vnútroštátneho práva nadmerne mätúce, čo spôsobilo následné omeškanie pri uplatňovaní vnútroštátneho systému týkajúceho sa dodatočného poplatku a značné množstvo súdnych sporov. V dôsledku toho sa vyberanie uvedeného poplatku sťažilo, najmä z dôvodu odkladov zaplatenia, ktoré predbežne priznali niektoré vnútroštátne súdy.
Talianska republika po druhé účinne nepoužila správne mechanizmy, prostredníctvom ktorých mohla vybrať sumy dodatočného poplatku, najmä režim kompenzácie. Možnosť kompenzovať sumy splatné z uvedeného dôvodu a sumy pomoci, ktorá má byť vyplatená v rámci spoločnej poľnohospodárskej politiky, bola v Taliansku zavedená neúčinne a oneskorene. Komisia sa navyše domnieva, že niektoré zatiaľ účinné legislatívne ustanovenia bránia uplatneniu kompenzácie.
Po tretie postupy vymáhania boli z veľkej časti blokované od nadobudnutia účinnosti určitých legislatívnych zmien zavedených počas roku 2003 z dôvodu neexistencie prebratia potrebných vykonávacích ustanovení alebo dohôd medzi orgánmi a dotknutými územnými celkami.
Po štvrté Komisia uvádza, že z dôvodu pochybení vnútroštátnych orgánov poverených vymáhaním dodatočného poplatku a množstva zmien postupov vymáhania samotná Talianska republika priznala, že čelí „značnej stagnácii, pokiaľ ide o vymáhanie“. Posledná uvedená inštitúcia v tejto súvislosti spresňuje, že splatné sumy boli nesprávne považované za nevymožiteľné, čo tiež oslabilo účinnosť tohto vymáhania.
Talianska republika v odpovedi na jednej strane tvrdí, že žaloba o nesplnenie povinnosti podaná Komisiou na základe článku 258 ZFEÚ za okolností prejednávanej veci porušuje zásady
ne bis in idem
, proporcionality a špeciality. Na druhej strane tvrdí, že Komisia nepredložila dôkaz, že Talianska republika si nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú v rámci stanovenia a vymáhania dodatočného poplatku.
Posúdenie Súdnym dvorom
Treba pripomenúť, že podľa článku 2 ods. 1 nariadenia č. 3950/92 sa dodatočný poplatok zavedený článkom 1 tohto nariadenia rozdelí medzi výrobcov, ktorí prispeli k prekročeniu referenčných množstiev. Také rozdelenie dodatočného poplatku je tiež stanovené v článku 4 nariadenia č. 1788/2003, ako aj v článkoch 79, 80 a 83 nariadenia č. 1234/2007.
Podľa článku 7 nariadenia č. 536/93, článku 11 ods. 1 a 2 nariadenia č. 1392/2001, ako aj článkov 15 a 17 nariadenia č. 595/2004 sú členské štáty povinné prijať všetky opatrenia potrebné na zabezpečenie toho, aby sa poplatok, vrátane úrokov splatných v prípade nedodržania lehoty na zaplatenie, správne vyrubil a účinne rozdelil medzi výrobcov, ktorí prispeli k prekročeniu.
V tomto kontexte podľa ustálenej judikatúry členským štátom na základe povinnosti náležitej starostlivosti uvedenej v článku 4 ods. 3 ZEÚ, ako je spresnená v nariadeniach Únie v tejto oblasti, prislúcha urýchlene prijať opatrenia na odstránenie nezrovnalostí. Po uplynutí určitej lehoty totiž hrozí, že rozdelenie a vymáhanie dodatočného poplatku sa skomplikuje alebo znemožní z dôvodu určitých okolností, ako sú najmä skončenie činnosti či strata účtovných dokumentov (pozri v tomto zmysle rozsudky z 11. októbra 1990, Taliansko/Komisia,
C‑34/89
,
EU:C:1990:353
, bod
, a z 21. januára 1999, Nemecko/Komisia,
C‑54/95
,
EU:C:1999:11
, bod
).
Okrem toho podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa dôkazného bremena v rámci konania o nesplnenie povinnosti na základe článku 258 ZFEÚ prináleží Komisii, aby preukázala existenciu údajného nesplnenia povinnosti. Komisia musí teda predložiť Súdnemu dvoru dôkazné prostriedky nevyhnutné na to, aby tento súd overil existenciu tohto nesplnenia povinnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. januára 2016, Komisia/Portugalsko,
C‑398/14
,
EU:C:2016:61
, bod
a citovanú judikatúru).
Ak Komisia poskytla dostatok dôkazov preukazujúcich určité skutočnosti vzťahujúce sa na územie žalovaného členského štátu, je na tomto členskom štáte, aby podstatným spôsobom a detailne namietal takto predložené údaje a následky, ktoré z toho plynú (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. januára 2016, Komisia/Portugalsko,
C‑398/14
,
EU:C:2016:61
, bod
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci Komisia vo svojich písomnostiach podrobne uviedla skutkové okolnosti, ktoré podľa názoru tejto inštitúcie viedli k nedbanlivosti a pochybeniam, ktoré sú predmetom výhrad, ktoré uvádza voči Talianskej republike. Komisia navyše bez toho, aby to tento členský štát poprel, poznamenala, že uvedené skutkové okolnosti sú vo veľkej miere založené na dokumentácii poskytnutej talianskymi orgánmi v rámci korešpondencie a sú v podstate potvrdené stanoviskom Corte dei conti (Dvor audítorov, Taliansko), ako aj vládnymi a parlamentnými vyšetrovacími výbormi uvedeného členského štátu.
S prihliadnutím na okolnosť, že splatné sumy dodatočného poplatku, ako sú uvedené v bode 29 tohto rozsudku, sa mohli nazbierať počas tak dlhého obdobia bez toho, aby ich príslušné orgány niekedy dokázali trvalo znížiť, je zrejmé, že uvedené orgány neprijali opatrenia potrebné na splnenie povinností, ktoré pre ne vyplývajú z ustanovení práva Únie uvedených v žalobných návrhoch.
Za týchto podmienok treba konštatovať, že Komisia predložila dostatočné dôkazy na preukázanie skutočností, o ktoré sa opiera vo svojej žalobe s cieľom preukázať, že Talianska republika si nesplnila povinnosti vyplývajúce z týchto ustanovení. V dôsledku toho treba podľa judikatúry pripomenutej v bode 44 tohto rozsudku preskúmať dôvody predložené na obranu.
Hoci Talianska republika pripúšťa existenciu povinnosti na základe práva Únie stanoviť a prípadne vymáhať dodatočný poplatok, tvrdí predovšetkým, že ide o povinnosť „vynaložiť všetko úsilie“, a nie o povinnosť „dosiahnuť konkrétny výsledok“, a že Komisia nepreukázala nedodržanie uvedenej povinnosti zo strany talianskych orgánov.
Na podporu tejto argumentácie Talianska republika uvádza bod 36 rozsudku z 13. novembra 2001, Francúzsko/Komisia (
C‑277/98
,
EU:C:2001:603
), v ktorom Súdny dvor rozhodol, že článok 19 nariadenia Komisie (EHS) č. 1546/88 z 3. júna 1988, ktorým sa stanovujú podrobné pravidlá na uplatňovanie dodatočného poplatku uvedeného v článku 5c nariadenia (ES) č. 804/68 [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. ES L 139, 1988, s. 12
), podľa ktorého členské štáty prijmú opatrenia potrebné na zabezpečenie výberu dodatočného poplatku, zaviedol povinnosť vynaložiť všetko úsilie a nie povinnosť dosiahnuť konkrétny výsledok.
Domnieva sa teda, že samotná skutočnosť, že časť súm súvisiacich s dodatočným poplatkom za mlieko nebola vybratá, nepostačuje na prijatie záveru, že došlo k vytýkanému nesplneniu povinnosti.
V tejto súvislosti sa zdá, že argumentácia Talianskej republiky vychádza z nesprávneho výkladu návrhov Komisie. Komisia totiž svojimi návrhmi navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Talianska republika si tým, že neprijala opatrenia potrebné na zabezpečenie toho, aby sa dodatočný poplatok za mlieko dotknutým výrobcom zaúčtoval a aby ho príslušné orgány prípadne vymohli, ako bolo uvedené v bode 27 tohto rozsudku, nesplnila svoje povinnosti. Predmet tohto nesplnenia povinnosti sa teda netýka skutočnosti, že uvedený členský štát nevybral celú splatnú sumu tohto poplatku.
Talianska republika sa teda nemôže oslobodiť od vytýkaného nesplnenia povinnosti tvrdením, že prijala opatrenia, ktoré jej umožňujú vybrať časť splatných súm dodatočného poplatku za mlieko.
Hoci sa Talianska republika vo veľkej časti svojich písomností venuje podrobnému opisu vnútroštátneho právneho rámca týkajúceho sa rozdelenia a vymáhania dodatočného poplatku a jeho zmien, nepredložila konkrétne dôkazy spochybňujúce nedostatky vytýkané Komisiou či svedčiace v prospech toho, že v súlade s povinnosťou náležitej starostlivosti, ktorá jej prislúcha, včas zaviedla účinný systém, ktorý jej umožnil vybrať dotknuté sumy podľa nariadení citovaných Komisiou.
Za týchto podmienok treba zamietnuť argument týkajúci sa údajnej „povinnosti vynaložiť všetko úsilie“ ako neúčinný. Podľa konštatovaní uvedených v bodoch 45 až 47 tohto rozsudku totiž Talianska republika neprijala opatrenia potrebné na zabezpečenie bezodkladného zaúčtovania poplatku dotknutým výrobcom mlieka a jeho účinné vymáhanie.
Talianska republika ďalej tvrdí, že množstvo zmien právneho rámca Únie týkajúceho sa dodatočného poplatku za mlieko výrazne prispelo k legislatívnym a právnym ťažkostiam, ku ktorým došlo na vnútroštátnej úrovni.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že aj za predpokladu, že vykonanie právnej úpravy Únie týkajúcej sa poplatku za mlieko spôsobilo výrazné ťažkosti na vnútroštátnej úrovni, nemení to nič na tom, ako opakovane rozhodol Súdny dvor, že členský štát sa nemôže dovolávať ustanovení, praxe alebo situácií svojho vnútroštátneho právneho poriadku ako dôvodu nesplnenia povinností vyplývajúcich z práva Únie (pozri najmä rozsudok z 2. marca 2017, Komisia/Grécko,
C‑160/16
, neuverejnený,
EU:C:2017:161
, bod
a citovanú judikatúru).
Pokiaľ sa Talianska republika okrem toho domnievala, že právna úprava Únie týkajúca sa dodatočného poplatku za mlieko bola vo svojej podstate prekážkou bezodkladného a účinného zaúčtovania a prípadného vymáhania uvedeného poplatku, mohol uvedený členský štát podať žalobu na Súdny dvor, ktorej predmetom by bolo preskúmanie zákonnosti dotknutých opatrení Únie. Talianska republika však počas celého sporného obdobia trvajúceho viac než dvanásť rokov žiadnu žalobu v tomto zmysle nepodala. Navyše okolnosť, že systém dodatočného poplatku za mlieko viedol k právnym a politickým ťažkostiam na úrovni Únie a že bol napokon nahradený, nijako neodôvodňuje, že členské štáty neprijali všetky opatrenia potrebné na zabezpečenie jeho účinnosti na vnútroštátnej úrovni.
Pokiaľ ide konkrétnejšie o rozhodnutie 2003/530, z ktorého Talianska republika vyvodila záver, že Rada Európskej únie nemala v prípade nesplnenia povinnosti zo strany tohto členského štátu prijať uvedené rozhodnutie, stačí uviesť, že Rada sa uvedeným rozhodnutím obmedzila na schválenie opatrení pomoci určených na uľahčenie úhrady dodatočného poplatku dotknutými výrobcami mlieka, bez toho, aby posudzovala situáciu, ktorá existovala v Taliansku ku dňu prijatia uvedeného rozhodnutia. Okrem toho Rada rozhodnutím 2003/530 implicitne potvrdila povinnosť uvedeného členského štátu zabezpečiť úhradu dodatočného poplatku výrobcami mlieka a uviedla, ako vyplýva z odôvodnenia 7 tohto rozhodnutia, že „talianska vláda sa zaväzuje, že odteraz bude striktne vyberať dodatočný poplatok na základe nového zákona“.
Za týchto podmienok nemôže argumentácia Talianskej republiky týkajúca sa splnenia povinností, ktoré pre ňu vyplývajú v oblasti stanovenia a prípadného vymáhania dodatočného poplatku za mlieko, spochybniť závery Komisie.
Treba ešte preskúmať argumentáciu Talianskej republiky, podľa ktorej táto žaloba o nesplnenie povinnosti podaná na základe článku 258 ZFEÚ porušuje zásady
ne bis in idem
, proporcionality a špeciality. Talianska republika tvrdí, že v rozsahu, v akom už fondu EPUZF zaplatila sumy súvisiace s poplatkom zodpovedajúcim prekročeniu národného referenčného množstva v súlade s článkami 3 a 4 nariadenia č. 1788/2003 a ďalej s článkami 78 a 79 nariadenia č. 1234/2007, uvedená žaloba by znamenala, že môže byť znovu „sankcionovaná“ za nesplnenie tých istých povinností týkajúcich sa stanovenia a prípadného vymáhania dodatočného poplatku.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, ako vyplýva aj z odôvodnenia 5 nariadenia č. 1788/2003 a z odôvodnenia 38 nariadenia č. 1234/2007, že ustanovenia citované v predchádzajúcom bode ukladajú Talianskej republike rôzne povinnosti, ktoré sa na jednej strane týkajú povinnosti členského štátu zaplatiť dodatočný poplatok fondu EPUZF na základe článku 3 nariadenia č. 1788/2003 a článku 78 ods. 2 nariadenia č. 1234/2007. Na druhej strane je uvedený členský štát povinný rozdeliť dodatočný poplatok medzi výrobcov mlieka, ktorí prispeli k prekročeniu národných kvót, a vybrať ho v súlade s článkom 4 nariadenia č. 1788/2003 a článkom 79 nariadenia č. 1234/2007. Skutočnosť, že Talianska republika prípadne splnila prvú z uvedených povinností, nebráni možnému nesplneniu druhej z týchto povinností, ktorá ako jediná je predmetom prejednávanej žaloby o nesplnenie povinnosti.
Takéto posúdenie platí o to viac, že argument Talianskej republiky v konečnom dôsledku popiera účel dodatočného poplatku spočívajúci v donútení výrobcov mlieka, aby dodržiavali pridelené referenčné množstvá (rozsudok z 25. marca 2004, Cooperativa Lattepiù a i.,
C‑231/00, C‑303/00 a C‑451/00
,
EU:C:2004:178
, bod
).
Z toho vyplýva, že argumentáciu Talianskej republiky týkajúcu sa porušenia zásad
ne bis in idem
, proporcionality a špeciality, treba zamietnuť.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba konštatovať, že Talianska republika si tým, že nezabezpečila, aby dodatočný poplatok splatný v súvislosti s množstvami vyrobenými v Taliansku nad rámec národnej kvóty od prvého hospodárskeho roka, v ktorom sa dodatočný poplatok skutočne v Taliansku uplatnil (1995/1996), až do posledného hospodárskeho roka, v ktorom sa konštatovala nadmerná výroba v Taliansku (2008/2009),
–
sa skutočne vybral od jednotlivých výrobcov, ktorí prispeli ku každej nadmernej výrobe, a
–
bol v prípade priameho predaja nákupcami alebo výrobcami zaplatený včas po tom, ako bola jeho výška oznámená, alebo
–
ak nebol zaplatený v stanovených lehotách, aby bol zaregistrovaný a prípadne vymáhaný od uvedených nákupcov alebo výrobcov,
nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 1 a 2 nariadenia č. 3950/92, článku 4 nariadenia č. 1788/2003, článkov 79, 80 a 83 nariadenia č. 1234/2007, ako aj v súvislosti s vykonávacími ustanoveniami Komisie, z článku 7 nariadenia č. 536/1993, článku 11 ods. 1 a 2 nariadenia č. 1392/2001, ako aj v poslednom rade z článkov 15 a 17 nariadenia č. 595/2004.
O trovách
Podľa článku 138 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla uložiť Talianskej republike povinnosť nahradiť trovy konania a Talianska republika nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené uložiť jej povinnosť nahradiť trovy konania.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

1.
Talianska republika si tým, že nezabezpečila, aby dodatočný poplatok splatný v súvislosti s množstvami vyrobenými v Taliansku nad rámec národnej kvóty od prvého hospodárskeho roka, v ktorom sa dodatočný poplatok skutočne v Taliansku uplatnil (1995/1996), až do posledného hospodárskeho roka, v ktorom sa konštatovala nadmerná výroba v Taliansku (2008/2009),
–
sa skutočne vybral od jednotlivých výrobcov, ktorí prispeli ku každej nadmernej výrobe, a
–
bol v prípade priameho predaja nákupcami alebo výrobcami zaplatený včas po tom, ako bola jeho výška oznámená, alebo
–
ak nebol zaplatený v stanovených lehotách, aby bol zaregistrovaný a prípadne vymáhaný od uvedených nákupcov alebo výrobcov,
nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 1 a 2 nariadenia Rady (EHS) č. 3950/92 z 28. decembra 1992 stanovujúceho dodatočný poplatok v sektore mlieka a mliečnych výrobkov, článku 4 nariadenia Rady (ES) č. 1788/2003 z 29. septembra 2003, stanovujúceho poplatky v sektore mlieka a mliečnych výrobkov, článkov 79, 80 a 83 nariadenia Rady (ES) č. 1234/2007 z 22. októbra 2007 o vytvorení spoločnej organizácie poľnohospodárskych trhov a o osobitných ustanoveniach pre určité poľnohospodárske výrobky (nariadenie o jednotnej spoločnej organizácii trhov), ako aj v súvislosti s vykonávacími ustanoveniami Komisie, z článku 7 nariadenia Komisie (EHS) č. 536/93 z 9. marca 1993, ktorým sa stanovujú podrobné pravidlá pre uplatňovanie dodatočného poplatku za mlieko a mliečne výrobky, článku 11 ods. 1 a 2 nariadenia Komisie (ES) č. 1392/2001 z 9. júla 2001, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá pre uplatňovanie nariadenia Rady (EHS) č. 3950/92, ktorým sa zaviedol dodatočný poplatok pre sektor mlieka a mliečnych výrobkov, ako aj v poslednom rade z článkov 15 a 17 nariadenia Komisie (ES) č. 595/2004 z 30. marca 2004, ktorým sa stanovujú podrobné pravidlá uplatňovania nariadenia č. 1788/2003, ktorým sa stanovujú poplatky v sektore mlieka a mliečnych výrobkov, zmeneného nariadením Komisie (ES) č. 1468/2006 zo 4. októbra 2006.

2.
Talianska republika je povinná nahradiť trovy konania.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: taliančina.