CELEX: 62015CJ0587
Ennakkoratkaisupyyntö
Liikennevakuutus
Ajoneuvojen, joiden pysyvät kotipaikat ovat eri jäsenvaltioissa, välillä vuonna 2006 sattunut liikenneonnettomuus
Jäsenvaltioiden kansallisten vakuutuksenantajien toimistojen Council of Bureauxin sisäiset säännöt
Unionin tuomioistuimen toimivallan puuttuminen
Direktiivi 2009/103/EY
Ajallinen soveltumattomuus
Direktiivit 72/166/ETY, 84/5/ETY ja 2000/26/EY
Asiallinen soveltumattomuus
Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artikla
Soveltumattomuus
Tilanne, jossa ei ole kyse unionin oikeuden soveltamisesta

Ennakkoratkaisupyyntö koskee seuraavien säännösten tulkintaa:
—
Euroopan talousalueen ja muiden assosioituneiden maiden kansallisten vakuutuksenantajien toimistojen välillä 30.5.2002 tehdyllä sopimuksella hyväksyttyjen Council of Bureauxin sisäisten sääntöjen, jotka ovat moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevista tarkastuksista annetun neuvoston direktiivin 72/166/ETY soveltamisesta 28.7.2003 tehdyn komission päätöksen 2003/564/EY lisäyksessä (
EUVL 2003, L 192, s. 23
; jäljempänä sisäiset säännöt), 3 artiklan 4 kohta, 5 artiklan 1 ja 4 kohta, 6 artiklan 1 kohta ja 10 artikla
—
moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavasta vakuutuksesta ja vakuuttamisvelvollisuuden voimaansaattamisesta 16.9.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/103/EY (
EUVL 2009, L 263, s. 11
) 2 artikla, 10 artiklan 1 ja 4 kohta sekä 24 artiklan 2 kohta
—
Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 47 artikla.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä Lietuvos Respublikos transporto priemonių draudikų biuras (Liettuan tasavallan liikennevakuutuksenantajien toimisto, jäljempänä toimisto B) ja toisaalta Liettuan kansalaiset Gintaras Dockevičius ja Jurgita Dockevičienė ja joka koskee takautumiskannetta, jolla toimisto B vaatii, että pääasian valittajan vastapuolet, jotka joutuessaan liikenneonnettomuuteen Saksassa eivät olleet täyttäneet velvollisuuttaan ottaa vakuutus moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta, velvoitetaan hyvittämään sille rahamäärät, jotka on maksettu Saksan vakuutuksenantajien kansalliselle toimistolle (jäljempänä toimisto A) hyvitykseksi rahamääristä, jotka tämä toimisto on maksanut korvauksina liikenneonnettomuuden toiselle osapuolelle.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta ja vakuuttamisvelvollisuuden voimaansaattamista koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 24.4.1972 annetun neuvoston direktiivin 72/166/ETY (
EYVL 1972, L 103, s. 1
), sellaisena kuin se on muutettuna 11.5.2005 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2005/14/EY (
EUVL 2005, L 149, s. 14
) (jäljempänä direktiivi 72/166) 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on oltava tarkastamatta sellaisten ajoneuvojen liikennevakuutuksia, joiden pysyvä kotipaikka on jonkin toisen jäsenvaltion alueella, ja sellaisten ajoneuvojen liikennevakuutuksia, joiden pysyvä kotipaikka on kolmannen maan alueella ja jotka saapuvat niiden alueelle toisen jäsenvaltion alueelta. Ne voivat kuitenkin muuten kuin järjestelmällisesti tarkastaa vakuutuksia edellyttäen, että tarkastukset eivät ole syrjiviä ja että ne toteutetaan osana valvontaa, jonka yksinomaisena tarkoituksena ei ole vakuutusten tarkastaminen.
2.   Ajoneuvoihin, joilla on pysyvä kotipaikka jäsenvaltion alueella, noudatetaan tämän direktiivin säännöksiä, lukuun ottamatta 3 ja 4 artiklaa:
—
sen jälkeen, kun yhdeksän kansallisten vakuutuksenantajien toimiston kesken on tehty sopimus, jonka ehtojen mukaan kukin kansallinen toimisto takaa korvausvaatimusten käsittelyn liikennevakuutusta koskevien kansallisten lakiensa mukaisesti vahinkotapauksissa, jotka sen alueella on aiheuttanut ajoneuvo, jolla on pysyvä kotipaikka toisen jäsenvaltion alueella, riippumatta siitä, onko tämä ajoneuvo vakuutettu vai ei;
—
siitä komission määräämästä päivästä lukien, jona se on varmistanut tiiviissä yhteistyössä kaikkien jäsenvaltioiden kanssa, että sellainen sopimus on tehty;
—
sopimuksen voimassaoloaikana.”
Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 30.12.1983 annetun toisen neuvoston direktiivin 84/5/ETY (
EYVL 1984, L 8, s. 17
), sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2005/14 (jäljempänä direktiivi 84/5), 1 artiklan 4 ja 7 kohdassa säädetään seuraavaa:
”4.
Jokaisen jäsenvaltion on perustettava tai valtuutettava elin suorittamaan korvausta ainakin vakuuttamisvelvollisuuden vastuurajoihin saakka omaisuusvahingoista tai henkilövahingoista, jotka on aiheuttanut tuntematon ajoneuvo tai ajoneuvo, jonka osalta ei ole täytetty 1 kohdassa tarkoitettua vakuuttamisvelvollisuutta.
Ensimmäisessä alakohdassa ei rajoiteta jäsenvaltioiden oikeutta pitää elimen suorittamaa korvausta ensisijaisena tai toissijaisena eikä oikeutta järjestää korvausvaatimuksista sopimista kyseisen elimen ja vahingosta korvausvastuussa olevan henkilön tai olevien henkilöiden ja muiden vakuutuksenantajien tai sosiaaliturvalaitosten välillä, joilta vaaditaan korvausta vahingon kärsineelle samasta vahingosta. Jäsenvaltiot eivät kuitenkaan saa sallia elimen asettavan korvauksen maksamisen ehdoksi, että vahingon kärsijän on jollakin tavoin osoitettava vastuussa olevan henkilön olevan kyvytön maksamaan tai kieltäytyvän maksamasta.
– –
7.
Jokaisen jäsenvaltion on sovellettava lakejaan, asetuksiaan ja hallinnollisia määräyksiään elimen suorittamiin korvauksiin, tämän kuitenkaan rajoittamatta vahingon kärsineelle edullisemman muun käytännön soveltamista.”
Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevien jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen lähentämisestä ja neuvoston direktiivien 73/239/ETY ja 88/357/ETY muuttamisesta 16.5.2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/26/EY (
EYVL 2000, L 181, s. 65
) 1 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tällä direktiivillä on tarkoitus antaa erityissäännökset, joita sovelletaan niihin vahingon kärsineisiin, joilla on oikeus saada korvaus sellaisista liikenneonnettomuuksista johtuvista vahingoista tai vammoista, jotka sattuvat muussa jäsenvaltiossa kuin vahingon kärsineen asuinpaikkana olevassa jäsenvaltiossa ja jotka ovat aiheutuneet jäsenvaltiossa vakuutetun ja pysyvän kotipaikan omaavan ajoneuvon käytöstä.”
Kyseisen direktiivin 6 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Kunkin jäsenvaltion on perustettava tai hyväksyttävä korvauselin, jonka tehtävänä on suorittaa korvauksia vahingon kärsineille 1 artiklassa tarkoitetuissa tapauksissa.
Vahingon kärsineet voivat esittää korvausvaatimuksen asuinpaikkansa jäsenvaltion korvauselimelle:
a)
jos sen ajoneuvon, jonka käytöstä vahinko aiheutui, vakuutusyritys tai vakuutusyrityksen korvausedustaja ei ole antanut perusteltua vastausta korvausvaatimuksessa esitettyihin kohtiin kolmen kuukauden kuluessa siitä, kun vahingon kärsinyt esitti korvausvaatimuksensa tälle vakuutusyritykselle tai korvausedustajalle; tai
b)
jos vakuutusyritys on laiminlyönyt velvollisuutensa nimetä korvausedustajan vahingon kärsineen asuinvaltioon 4 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Tässä tapauksessa vahingon kärsineet eivät voi esittää korvausvaatimusta korvauselimelle, jos ne ovat esittäneet korvausvaatimuksen suoraan sen ajoneuvon vakuutusyritykselle, jonka käytöstä vahinko aiheutui, ja jos ne ovat saaneet perustellun vastauksen kolmen kuukauden kuluessa vaatimuksen esittämisestä.
Vahingon kärsineet eivät voi kuitenkaan esittää korvausvaatimusta korvauselimelle, jos ne ovat ryhtyneet oikeudellisiin toimenpiteisiin suoraan vakuutusyritystä vastaan.
Korvauselimen on ryhdyttävä toimenpiteisiin kahden kuukauden kuluessa siitä, kun vahingon kärsinyt on esittänyt sille korvausvaatimuksen, mutta sen on lopetettava toimenpiteensä, jos vakuutusyritys tai sen korvausedustaja on sittemmin antanut perustellun vastauksen korvausvaatimukseen.
Korvauselimen on välittömästi ilmoitettava:
a)
ajoneuvon, jonka käytöstä vahinko aiheutui, vakuutusyritykselle tai tämän korvausedustajalle,
b)
sen jäsenvaltion korvauselimelle, jossa vakuutussopimuksen tehneen vakuutusyrityksen toimipaikka on,
c)
vahingonaiheuttajalle, jos tämä on tiedossa,
että vahingon kärsinyt on esittänyt sille korvausvaatimuksen ja että se aikoo vastata siihen kahden kuukauden kuluessa korvausvaatimuksen esittämisestä.
Tällä säännöksellä ei rajoiteta jäsenvaltioiden oikeutta pitää tämän elimen suorittamaa korvausta ensisijaisena tai toissijaisena eikä niiden oikeutta säännellä korvausvaatimuksista sopimista kyseisen elimen ja vahingonaiheuttajan tai ‑aiheuttajien ja muiden vakuutusyritysten tai sosiaaliturvalaitosten kesken, joiden on suoritettava korvausta vahingon kärsineelle saman liikennevahingon johdosta. Jäsenvaltiot eivät kuitenkaan saa sallia laitoksen asettavan korvauksen maksamiselle muita kuin tässä direktiivissä vahvistettuja ehtoja, erityisesti sitä, että vahingon kärsinyt jollakin tavoin osoittaa vastuussa olevan henkilön olevan kyvytön maksamaan tai kieltäytyvän maksamasta.
2.   Korvauselimellä, joka on suorittanut vahingon kärsineelle korvauksen siinä jäsenvaltiossa, jossa tämä asuu, on oikeus vaatia hyvitys maksamastaan korvauksesta korvauselimeltä siinä jäsenvaltiossa, jossa sopimuksen tehneen vakuutusyrityksen toimipaikka on.
Tällöin vahingon kärsineen oikeus saada korvausta vahingonaiheuttajalta tai tämän vakuutusyritykseltä siirtyy viimeksi mainitulle elimelle siltä osin, kuin sen jäsenvaltion, jossa vahingon kärsinyt asuu, korvauselin on suorittanut korvausta kärsitystä vahingosta. Kukin jäsenvaltio on velvollinen tunnustamaan tämän korvausoikeuden siirtymisen sellaisena kuin siitä toisessa jäsenvaltiossa säädetään.”
Direktiivillä 2009/103 on kodifioitu moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavasta pakollisesta vakuutuksesta siihen mennessä annetut direktiivit ja tästä syystä sen 30 artiklassa kumottu ne 27.10.2009 lähtien. Kyseisen direktiivin liitteessä II olevan vastaavuustaulukon mukaan direktiivin 72/166 2 artiklan 2 kohta vastaa direktiivin 2009/103 2 artiklaa, direktiivin 84/5 1 artiklan 4 ja 7 kohta vastaavat direktiivin 2009/103 10 artiklan 1 ja 4 kohtaa ja direktiivin 2000/26 6 artiklan 2 kohta vastaa direktiivin 2009/103 24 artiklan 2 kohtaa.
Sisäiset säännöt
Sisäisten sääntöjen 3 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Saatuaan tiedon sellaisesta toimialueellaan sattuneesta onnettomuudesta, jossa osallisena on toisesta maasta tullut ajoneuvo, toimisto ryhtyy tutkimaan onnettomuuden olosuhteita jäämättä odottamaan muodollista korvaushakemusta. Toimisto ilmoittaa onnettomuudesta mahdollisimman pian tilanteesta riippuen joko sille vakuutusyhtiölle, joka on myöntänyt kyseisen vihreän kortin tai vakuutuksen, tai asianomaiselle toimistolle. Ilmoittamatta jättämistä ei kuitenkaan katsota toimiston virheeksi.
Jos toimisto tutkimusten aikana huomaa, että onnettomuudessa osallisena olleen ajoneuvon vakuuttanut vakuutusyhtiö on tiedossa ja että vakuutusyhtiön edustaja on hyväksytty 4 artiklan säännösten mukaisesti, se lähettää tiedon viipymättä edustajalle jatkotoimia varten.”
Sisäisten sääntöjen 3 artiklan 4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Toimisto käsittelee kaikki korvaushakemukset täysin itsenäisesti niiden lakien ja valvontaa koskevien säännösten mukaisesti, joita onnettomuusmaassa sovelletaan vastuuseen, vahingon korvaamiseen ja pakolliseen vakuutukseen, toimien sen vakuutusyhtiön etujen mukaisesti, joka on myöntänyt vihreän kortin tai vakuutuksen tai, tilanteesta riippuen, kyseisen toimiston etujen mukaisesti.
Toimisto on yksin toimivaltainen kaikissa asioissa, jotka liittyvät onnettomuusmaassa sovellettavan lain (myös silloin kun siinä viitataan toisessa maassa sovellettavan lain säännöksiin) tulkintaan ja korvauksen maksamiseen. Jollei jälkimmäisestä säännöksestä muuta johdu, toimisto ilmoittaa pyydettäessä vakuutusyhtiölle tai kyseiselle toimistolle ennen kuin se tekee korvauspäätöksen.”
Sisäisten sääntöjen 5 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraava:
”Maksettuaan kaikki samasta onnettomuudesta aiheutuvat korvaukset toimisto tai tämän kyseiseen tehtävään nimittämä edustaja lähettää enintään vuoden kuluttua siitä päivämäärästä, jona se on suorittanut viimeisen maksun vahinkoa kärsineen hyväksi, faksilla tai sähköpostilla toimiston sille jäsenelle, joka on myöntänyt vihreän kortin tai vakuutuksen tai, tilanteesta riippuen, kyseiselle toimistolle hyvitysvaatimuksen, jossa eritellään:
1.1
vahinkoa kärsineille joko sovintoratkaisuin tai oikeuden päätöksellä korvauksena maksetut summat;
1.2
korvausten käsittelyssä ja maksamisessa ulkopuolisista palveluista maksetut summat sekä sellaiset oikeudellisista toimista aiheutuneet kulut, jotka onnettomuusmaassa sijaitseva vakuutusyhtiö olisi joutunut maksamaan vastaavanlaisissa olosuhteissa;
1.3
käsittelymaksu korvaamaan kaikki muut kulut laskettuina Council of Bureauxin hyväksymien sääntöjen mukaisesti.
Kun samasta onnettomuudesta aiheutuvia korvaushakemuksia käsitellään ja hakemuksista päätetään maksamatta kuitenkaan korvauksia kenellekään, hyvitystä voidaan vaatia edellä 5 artiklan 1 kohdan 2 alakohdassa säädetyistä summista ja Council of Bureauxin 5 artiklan 1 kohdan 3 alakohdan mukaisesti määräämästä minimimaksusta.”
Sisäisten sääntöjen 5 artiklan 4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Mahdolliset tukiasiakirjat, esimerkiksi puolueeton todiste vahinkoa kärsineille maksettavan korvauksen suorittamisesta, on lähetettävä välittömästi pyydettäessä viivästyttämättä kuitenkaan hyvitystä.”
Sisäisten sääntöjen 6 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kukin toimisto takaa, että sen jäsenet hyvittävät kaikki ne summat, joita onnettomuusmaan toimisto tai tämän kyseiseen tehtävään nimittämä edustaja vaatii 5 artiklan säännösten mukaisesti.
Ellei joku jäsen suorita vaadittua hyvitystä 5 artiklassa mainitun kahden kuukauden kuluessa, hyvityksen suorittaa tämän artiklan ehtojen mukaisesti se toimisto, johon mainittu jäsen kuuluu, saatuaan takaukseen perustuvan pyynnön onnettomuusmaan toimistolta tai tämän tehtävään nimittämältä edustajalta.
Takaajana toimivan toimiston on suoritettava maksu yhden kuukauden sisällä. Määräajan umpeuduttua vuotuista viivästyskorkoa kertyy automaattisesti 12 prosentin mukaan laskettuna maksettavalle määrälle takaukseen perustuvan pyynnön päivämäärästä siihen päivämäärään saakka, jona rahalähetys saapuu saajan pankkiin.
Takauspyyntö esitetään faksilla tai sähköpostilla kahdentoista kuukauden kuluessa 5 artiklan mukaisen hyvitysvaatimuksen lähettämisestä. Määräajan umpeuduttua ja vaikuttamatta viivästyskorkoon, jota takaajana toimiva toimisto saattaa joutua maksamaan, takaajana toimivan toimiston vastuu rajoittuu toimiston jäseneltä vaadittavaan määrään lisättynä 12 kuukauden vuotuisella korolla laskettuna 12 prosentin mukaan.
Takaukseen perustuvaa pyyntöä ei hyväksytä, jos se esitetään yli kaksi vuotta hyvityshakemuksen lähettämisen jälkeen.”
Sisäisten sääntöjen 10 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Ne toimistot, joihin tämän osan säännöksiä sovelletaan, takaavat täysin vastavuoroisesti hyvittävänsä kaikki näiden sääntöjen nojalla onnettomuuksista maksettavat määrät silloin kun onnettomuudessa on osallisena ajoneuvo, jonka pysyvä kotipaikka on kyseisen toimiston toimialueella, olipa ajoneuvo vakuutettu tai ei.”
Liettuan oikeus
Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavasta pakollisesta vakuutuksesta 5.3.2004 annetun lain (Transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės privalomojo draudimo įstatymas; Žin., 2004, nro 46-1498), sellaisena kuin se oli voimassa pääasiaan liittyvien tosiseikkojen ajankohtana, 17 §:n 4 momentissa säädettiin seuraavaa:
”[Toimisto B] maksaa korvauksen Euroopan unionin toisessa jäsenvaltiossa aiheutuvasta vahingosta kyseisen toisen Euroopan unionin jäsenvaltion (jonka kansallinen vakuutuksenantajien toimisto on allekirjoittanut sisäiset säännöt) lainsäädännön mukaisesti, jos vastuussa olevalla henkilöllä, jonka moottoriajoneuvolla on pysyvä kotipaikka Liettuan tasavallan alueella, ei ole vakuutusta moottoriajoneuvon käyttöön liittyvän vastuun varalta. – – [Toimisto B] maksaa korvausta myös muissa tapauksissa sisäisten sääntöjen vaatimusten mukaisesti.”
Kyseisen lain 23 §:n 5 momentissa säädettiin seuraavaa:
”Kun [toimisto B] on maksanut Euroopan unionin jonkin toisen jäsenvaltion korvauselimen vaatiman summan, sillä on oikeus vaatia hyvitystä maksamastaan summasta vastuussa olevalta henkilöltä, joka ei ole ottanut vakuutusta, tai vastuussa olevan henkilön vakuutuksenantajalta.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Saksassa tapahtui 20.7.2006 liikenneonnettomuus, jossa ajoneuvo, jonka kuljettaja oli Gintaras Dockevičius ja omistaja Jurgita Dockevičienė, ja ajoneuvo, jonka kuljettaja oli Saksassa asuva Saksan kansalainen K. Floros, törmäsivät toisiinsa. Pakollisen vakuutuksen ottaminen moottoriajoneuvon käyttöön liittyvän vastuun varalta ajoneuvolle, jonka omisti Jurgita Dockevičienė, oli laiminlyöty.
Frankfurt am Mainin (Saksa) poliisilaitoksen laatimassa onnettomuutta koskevassa tutkintapöytäkirjassa todetaan, että onnettomuuteen liittyneitä olosuhteita ja syitä oli mahdotonta määrittää yksiselitteisesti. Kumpaakin kuljettajaa käsiteltiin sekä liikenneonnettomuuden uhrina että syytettynä tieliikennelain rikkomisesta, ja näistä rikkomuksista Floros määrättiin maksamaan sakkoa 35 euroa ja Dockevičius 60 euroa. Kyseisen tutkintapöytäkirjan mukaan asiassa oli nimittäin selvitetty, että Floros ei ollut pitänyt riittävää etäisyyttä törmätessään edellään ajavaan nopeuttaan hidastavaan ajoneuvoon ja että Dockevičius peruutti ajoneuvoa noudattamatta tämän edellyttämää erityistä varovaisuutta.
Koska toimisto A hylkäsi korvausvaatimuksen, jonka Floros oli tämän onnettomuuden johdosta tehnyt sille, Floros nosti Landgericht Frankfurt am Mainissa (Frankfurt am Mainin alueellinen alioikeus, Saksa) kanteen, jossa se vaati, että toimisto A velvoitetaan maksamaan hänelle 4095 euroa korvaukseksi onnettomuudesta aiheutuneesta vahingosta.
Landgericht Frankfurt am Main hylkäsi 27.12.2010 antamallaan yksipuolisella tuomiolla kanteen perusteettomana ja toteen näyttämättömänä. Sama tuomioistuin vahvisti tämän tuomion monijäsenisessä kokoonpanossa 8.8.2011.
Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Frankfurt am Mainin ylioikeus, Saksa) kehotti 31.1.2012 toimisto A:ta ja Florosia tekemään sovinnon oikeusriidassa, joka koski Florosin vaatimuksia.
Tämän jälkeen toimisto A maksoi Florosille vaaditun rahamäärän ja lisäksi 3643,71 euroa korvaukseksi oikeudenkäyntikuluista ja lähetti toimisto B:lle hyvitysvaatimuksen 8352,96 euron yhteenlasketusta rahamäärästä.
Toimisto B täytti toimisto A:n vaatimuksen ja kehotti pääasian valittajan vastapuolia korvaamaan sille tämän rahamäärän. Koska pääasian vastaajat eivät täyttäneet vaatimusta, toimisto B nosti Marijampolės rajono apylinkės teismasissa (Marijampolėn alioikeus, Liettua) takautumiskanteen, jossa se vaati pääasian valittajan vastapuolien velvoittamista korvaamaan sille tämän rahamäärän.
Marijampolės rajono apylinkės teismas hyväksyi kanteen 5.5.2014 antamallaan tuomiolla katsoen, että toimisto A:lla oli yksinomainen toimivalta kaikissa kysymyksissä, jotka koskivat onnettomuuspaikan jäsenvaltiossa sovellettavan lain tulkintaa ja korvausvaatimuksen käsittelyä. Koska toimisto B oli nostanut takautumiskanteen vahingosta vastuussa olevaa henkilöä vastaan ja viimeksi mainittu oli kiistänyt olevansa vastuussa sen valtion lainsäädännön perusteella, jossa onnettomuus oli tapahtunut, vastaajan asiana oli esittää näyttö, joka tukisi kanteen kiistämiseksi esitettyjä perusteita ja perusteluja.
Kauno apygardos teismas (Kaunasin ylioikeus, Liettua) hyväksyi 7.10.2014 pääasian valittajan vastapuolien edellä mainitusta tuomiosta tekemän valituksen, kumosi kyseisen tuomion ja hylkäsi toimisto B:n kanteen. Kyseinen ylioikeus katsoi, että koska vahingosta vastuussa oleva henkilö ei ollut osapuolena vakuutuksenantajien toimistojen välisessä yhteydenpidossa eikä hän ollut myöntänyt oikeaksi vahingon määrää, toimisto B:n antamia tietoja toimisto A:n vahingonkärsijälle maksamista korvauksista ei voitu pitää yksinään riittävinä eikä luotettavana selvityksenä vahingosta.
Kyseinen ylioikeus huomautti niin ikään, että tällaisissa oikeudenkäynneissä vahingon suuruuden ja syy-yhteyden osoittamista koskeva todistustaakka kuuluu takautumiskanteen kantajalle. Se totesi, että sisäiset säännöt koskevat yksinomaan kansallisten vakuutuksenantajien toimistojen välisiä suhteita eikä niitä voida soveltaa suoraan kansallisten vakuutuksenantajien toimistojen ja kolmansien osapuolten välisiin suhteisiin. Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavasta pakollisesta vakuutuksesta annetussa laissa kuten myöskään direktiivissä 2009/103 ei säädetä, että asianomaisen jäsenvaltion vakuutuksenantajien kansallisella toimistolla olisi toisen jäsenvaltion vakuutuksenantajien kansalliselle toimistolle tämän maksamat vakuutuskorvaukset hyvitettyään oikeus saada vahingon aiheuttaja tuomiolla velvoitetuksi maksamaan tämä rahamäärä ilman tämän rahamäärän arvioinnin oikeellisuuden tutkimista.
Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Liettuan ylin tuomioistuin), jossa toimisto B hakee muutosta Kauno apygardos teismasin 7.10.2014 antamaan tuomioon, huomauttaa, että kyseinen tuomio on olennaisesti sen oman oikeuskäytännön mukainen varsinkin siltä osin kuin siinä asetetaan asianomaisen jäsenvaltion vakuutuksenantajien kansalliselle toimistolle todistustaakka onnettomuuteen osallisen henkilön menettelyn ja aiheutuneen vahingon välisestä syy-yhteydestä.
Toimisto B katsoo kuitenkin, ettei sisäisissä säännöissä säännellä pelkästään vakuutuksenantajien toimistojen keskinäisiä vaan myös niiden ja kolmansien osapuolien välisiä suhteita. Kun toimisto B on sisäisten sääntöjen mukaisesti hyvittänyt toimisto A:lle tämän maksamat rahamäärät, pääasian valittajan vastapuolet ovat sen vuoksi velvolliset hyvittämään sille nämä rahamäärät. Tässä tilanteessa todistustaakka erityisesti tämän syy-yhteyden puuttumisesta on pääasian valittajan vastapuolilla. Tämä ei loukkaa pääasian valittajan vastapuolien puolustautumisoikeuksia, koska heillä olisi ollut oikeus puolustaa oikeuksiaan osallistumalla oikeudenkäynteihin, jotka oli käyty tässä tapauksessa Saksassa.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää epäilyjä näiden perustelujen oikeellisuudesta ja toteaa ensimmäiseksi, ettei toimisto A:lla ole tässä tapauksessa ollut minkäänlaista velvollisuutta ilmoittaa pääasian valittajan vastapuolille vahinkoasian käsittelystä. Direktiivissä 2009/103 kuten myöskään sisäisissä säännöissä ei nimittäin säädetä nimenomaisesti tällaisesta ilmoitusmekanismista eikä sen toimintatavasta.
Lisäksi Dockevičius on koko ajan kiistänyt olevansa korvausvastuussa onnettomuuden johdosta, eikä asiakirja-aineistoon sisältyvien tietojen perusteella voida tehdä päinvastaista päätelmää. Korvausten maksaminen Florosille on lisäksi perustunut sovintoon, jossa Dockevičius ei ole ollut osallisena ja joka ei myöskään todista hänen korvausvastuutaan.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii näin ollen, voidaanko Dockevičiusin tällaisessa tapauksessa katsoa olevan vastuussa toimisto B:lle aiheutuneista kustannuksista.
Tässä tilanteessa Lietuvos Aukščiausiasis Teismas päätti lykätä asian ratkaisua ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko direktiivin 2009/103 2 artiklaa, 10 artiklan 1 ja 4 kohtaa ja 24 artiklan 2 kohtaa, sisäisten sääntöjen 3 artiklan 4 kohtaa, 5 artiklan 1 ja 4 kohtaa, 6 artiklan 1 kohtaa ja 10 artiklaa sekä – – perusoikeuskirjan 47 artiklaa (yhdessä tai erikseen mutta rajoittumatta edellä mainittuihin oikeussääntöihin) tulkittava siten, että jos
—
kansallinen vakuutuksenantajien toimisto (toimisto A) maksaa korvausta osapuolelle, joka on kärsinyt vahinkoa liikenneonnettomuudessa jäsenvaltiossa, johon kyseinen toimisto on sijoittautunut, koska toisen jäsenvaltion kansalainen, joka oli vastuussa vahingosta, ei ollut ottanut vakuutusta
—
tämän korvauksen vuoksi toimisto A tulee vahingon kärsineen sijalle hänen oikeuksiensa haltijaksi ja hakee vastuussa olevan henkilön lähtömaassa olevalta kansalliselta vakuutuksenantajien toimistolta (toimisto B) hyvitystä kustannuksista, joita aiheutui korvaushakemuksen maksamisesta
—
toimisto B, joka ei toteuta mitään erillistä tutkimusta eikä vaadi lisätietoja, hyväksyy toimiston A esittämän hyvitysvaatimuksen
—
toimisto B panee vireille oikeudenkäynnin vastaajia (vastuussa oleva henkilö ja ajoneuvon omistaja) vastaan hakeakseen korvausta itselleen aiheutuneista kustannuksista,
kyseisen oikeudenkäynnin kantaja (toimisto B) voi perustaa vastaajia (vastuussa oleva henkilö ja ajoneuvon omistaja) vastaan esittämänsä korvaushakemuksen yksinomaan siihen tosiseikkaan, että se on maksanut toimistolle A aiheutuneet kustannukset, eikä se (kantaja) ole velvollinen osoittamaan, että vastaajan/vastuussa olevan henkilön vastuun edellytykset täyttyivät (hänen tuottamuksensa, lainvastaiset teot, syy-yhteys ja vahingon suuruus), eikä myöskään velvollinen osoittamaan, että ulkomaista lainsäädäntöä sovellettiin oikein, kun vahingon kärsineelle suoritettiin korvaus?
2)
Onko direktiivin 2009/103 24 artiklan 1 kohdan viidennen alakohdan c alakohtaa ja sisäisten sääntöjen 3 artiklan 1 ja 4 kohtaa (yhdessä tai erikseen mutta rajoittumatta edellä mainittuihin oikeussääntöihin) tulkittava siten, että toimiston A on, ennen kuin se tekee lopullisen päätöksen korvauksen maksamisesta vahingosta, joka vahingon kärsineelle on aiheutunut, ilmoitettava selvällä ja ymmärrettävällä tavalla (siten, että se ottaa huomioon myös kielen, jolla tiedot annetaan) vastuussa olevalle henkilölle ja ajoneuvon omistajalle (jos kyseessä ei ole sama henkilö) korvaushakemuksen käsittelyn aloittamisesta ja käsittelyn etenemisestä ja annettava heille riittävästi aikaa esittää huomautuksensa tai vastaväitteensä päätöksestä, joka tehdään korvauksen maksamisesta ja/tai korvauksen suuruudesta?
3)
Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi (eli vastaajat (vastuussa oleva henkilö ja ajoneuvon omistaja) voivat vaatia kantajaa (toimisto B) esittämään näyttöä tai esittää vastaväitteitä tai epäilyksiä, jotka koskevat muun muassa liikenneonnettomuuden olosuhteita, vastuussa olevan henkilön vastuuseen liittyvien sääntöjen soveltamista, vahingon suuruutta ja sen laskemista), onko direktiivin 2009/103 2 artiklaa, 10 artiklan 1 kohtaa ja 24 artiklan 2 kohtaa sekä sisäisten sääntöjen 3 artiklan 4 kohdan toista alakohtaa (yhdessä tai erikseen mutta rajoittumatta edellä mainittuihin oikeussääntöihin) tulkittava siten, että huolimatta siitä, että toimisto B ei pyytänyt ennen lopullisen päätöksen tekemistä toimistolta A tietoja maassa, jossa liikenneonnettomuus tapahtui, sovellettavan lainsäädännön tulkinnasta ja korvaushakemuksen maksamisesta, toimiston A on joka tapauksessa toimitettava toimistolle B tiedot, jos viimeksi mainittu tämän jälkeen niitä pyytää, samoin kuin mitä tahansa muita tietoja, jotka ovat tarpeen, jotta toimisto B voisi kohdistaa [takautumis]vaateensa vastaajiin (vastuussa oleva henkilö ja ajoneuvon omistaja)?
4)
Jos toiseen kysymykseen vastataan myöntävästi (eli toimiston A edellytetään ilmoittavan vastuussa olevalle henkilölle ja ajoneuvon omistajalle korvaushakemuksen käsittelemisestä ja antavan heille mahdollisuuden esittää vastaväitteitä, jotka koskevat vastuuta tai vahingon suuruutta), mitä seurauksia aiheutuu siitä, että toimisto A laiminlyö velvollisuutensa antaa tietoja, seuraavien seikkojen kannalta:
a)
toimiston B velvollisuus hyväksyä toimiston A esittämä hyvitysvaatimus
b)
vastuussa olevan henkilön ja ajoneuvon omistajan velvollisuus korvata toimistolle B tälle aiheutuneet kustannukset?
5)
Onko sisäisten sääntöjen 5 artiklan 1 kohtaa ja 10 artiklaa tulkittava siten, että toimiston A korvauksena vahingon kärsineelle maksamaa määrää on pidettävä pikemminkin riskinä, jota ei ole korvattava ja jonka toimisto A itse ottaa (ellei toimisto B ota tätä riskiä), kuin samaan liikenneonnettomuuteen joutuneen toisen henkilön rahamääräisenä velvollisuutena, jolloin on otettava huomioon etenkin nyt käsiteltävän asian olosuhteet:
—
alun perin korvauselin (toimisto A) hylkäsi vahingon kärsineen korvausvaatimuksen
—
tästä syystä vahingon kärsinyt nosti vahingonkorvauskanteen
—
toimistoa A vastaan nostettu kanne hylättiin alemmissa oikeusasteissa perusteettomana ja toteennäyttämättömänä
—
sovintoratkaisu vahingon kärsineen ja toimiston A välillä saavutettiin vasta ylemmässä tuomioistuimessa, kun viimeksi mainittu huomautti, että jos osapuolet kieltäytyivät tekemästä sovintoratkaisua, asia palautettaisiin uudelleen käsiteltäväksi
—
toimisto A perusteli päätöstään sovintoratkaisun tekemisestä lähinnä sillä, että tällä vältettäisiin riidan pitkittymisestä johtuvat lisäkustannukset
—
nyt käsiteltävässä asiassa mikään tuomioistuin ei ole vahvistanut liikenneonnettomuuteen joutuneen vastapuolen vastuuta (tuottamusta)?”
Asian käsittely unionin tuomioistuimessa
Unionin tuomioistuin lähetti 25.7.2016 päivätyllä kirjeellä ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle 6.10.1987 annetun tuomion Demouche ym. (
152/83
,
EU:C:1987:421
) saksan-, englannin- ja ranskankieliset versiot, koska kyseistä tuomiota ei ole käännetty liettuan kielelle, ja kysyi samalla, haluaako ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kyseisen tuomion 17–21 kohdan huomioon ottaen pysyttää ennakkoratkaisupyyntönsä voimassa.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ilmoitti 20.9.2016 päivätyllä kirjeellä haluavansa pysyttää pyyntönsä voimassa.
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Kysymyksillään, jotka on syytä käsitellä yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko sisäisten sääntöjen 3 artiklan 4 kohtaa, 5 artiklan 1 ja 4 kohtaa, 6 artiklan 1 kohtaa ja 10 artiklaa sekä direktiivin 2009/103 2 artiklaa, 10 artiklan 1 ja 4 kohtaa ja 24 artiklan 2 kohtaa ja/tai perusoikeuskirjan 47 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat nyt käsiteltävässä asiassa esteenä sen oikeuskäytäntöön perustuvalle johtopäätökselle, jonka mukaan toimisto B:llä on takautumiskanteen yhteydessä todistustaakka kaikista niistä seikoista, jotka osoittavat pääasian valittajan vastapuolien korvausvastuun 20.7.2006 tapahtuneesta liikenneonnettomuudesta.
Ensinnäkin siltä osin kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää unionin tuomioistuinta tulkitsemaan sisäisiä sääntöjä, on muistutettava, että SEUT 267 artiklan mukaan unionin tuomioistuimella on toimivalta antaa ennakkoratkaisu perussopimusten tulkinnasta sekä unionin toimielimen, elimen tai laitoksen toimen pätevyydestä tai tulkinnasta.
Oikeuskäytännössä onkin jo ollut tilaisuus todeta sisäisiä sääntöjä edeltäneistä samanluonteisista oikeussäännöistä, ettei niitä voida pitää unionin toimielimen, elimen tai laitoksen toimina (ks. vastaavasti tuomio 6.10.1987, Demouche ym.,
152/83
,
EU:C:1987:421
,
kohta ja tuomio 12.11.1992, Fournier,
C‑73/89
,
EU:C:1992:431
,
ja
kohta).
Oikeuskäytännön mukaan nämä oikeussäännöt ovat nimittäin yksityisoikeudellisten elinten laatimia ja sopimia eikä mikään unionin toimielin tai elin ole osallistunut niiden antamiseen (ks. vastaavasti tuomio 6.10.1987, Demouche ym.,
152/83
,
EU:C:1987:421
,
ja
kohta).
Lisäksi oikeuskäytännössä on jätetty kyseisten oikeussääntöjen luonteen kannalta merkityksettöminä huomiotta ne seikat, että ensinnäkin kyseisten oikeussääntöjen antaminen oli säädetty direktiivin 72/166 voimaan saattamisen edellytykseksi, toiseksi kyseisen direktiivin soveltamisajan kesto oli säädetty riippumaan kyseisten oikeussääntöjen soveltamisajan kestosta, kolmanneksi komissio oli joka kerran todennut suosituksella ja peräkkäisillä päätöksillä kyseiset oikeussäännöt direktiivin 72/166 vaatimusten mukaisiksi ja neljänneksi nämä oikeussäännöt oli liitetty komission päätöksiin ja julkaistu yhdessä niiden kanssa Euroopan unionin virallisessa lehdessä (ks. vastaavasti tuomio 6.10.1987, Demouche ym.,
152/83
,
EU:C:1987:421
,
ja
kohta).
Onkin todettava, että samat näkökohdat pätevät myös sisäisiin sääntöihin, jotka ovat yksityisoikeudellisten elinten laatimia ja sopimia ja joiden antamiseen mikään unionin toimielin tai elin ei ole osallistunut.
Näin ollen unionin tuomioistuimella ei ole toimivaltaa antaa ennakkoratkaisua kansallisen tuomioistuimen esittämien kysymysten siitä osasta, joka koskee sisäisten sääntöjen tulkintaa.
Toiseksi siltä osin kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää unionin tuomioistuinta tulkitsemaan direktiivin 2009/103 säännöksiä, on yhtäältä todettava, ettei kyseistä direktiiviä ole ajallisesti sovellettava pääasian oikeudenkäynnissä, kun otetaan huomioon direktiivin voimaantulopäivä ja oikeudenkäynnin kohteena olevan liikenneonnettomuuden ajankohta.
Koska toisaalta Floros on tehnyt korvausvaatimuksensa toimisto A:lle, joka ei Saksassa ole direktiivin 84/5 1 artiklan 4 ja 7 kohdassa tarkoitettu toimivaltainen elin vaan vihreän kortin järjestelmään kuuluva toimisto, pääasia kuuluu selvästikin kyseisen järjestelmän eikä muun muassa direktiiveillä 72/166, 84/5 ja 2000/26 perustetun järjestelmän soveltamisalaan.
Koska lisäksi direktiivin 2000/26 6 artikla koskee saman direktiivin 1 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti vain menettelyä korvausten maksamiseksi vahingon kärsineille, jotka asuvat muussa jäsenvaltiossa kuin kyseisen onnettomuuden tapahtumapaikan jäsenvaltiossa, ja koska pääasian oikeudenkäynnin kohteena oleva liikenneonnettomuus on tapahtunut Florosin asuinjäsenvaltiossa, tätä säännöstä ei voitaisi muutenkaan soveltaa pääasian oikeudenkäynnissä. Sama koskee direktiivin 72/166 2 artiklaa, joka ei nähtävästi liity pääasian oikeudenkäyntiin muuten kuin siten, että siinä viitataan sisäisiin sääntöihin, joiden tulkinnasta unionin tuomioistuimella ei ole toimivaltaa antaa ennakkoratkaisua.
Kolmanneksi pääasian oikeudenkäynnissä ei näissä olosuhteissa ole millään tavoin kyse perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta unionin oikeuden soveltamisesta, joten pääasian oikeudenkäynnissä ei ilmeisesti voida soveltaa myöskään perusoikeuskirjan 47 artiklaa.
Esitettyihin kysymyksiin on vastattava edellä esitetyn perusteella seuraavasti:
—
Unionin tuomioistuimella ei ole toimivaltaa antaa ennakkoratkaisua kansallisen tuomioistuimen esittämien kysymysten siitä osasta, joka koskee sisäisten sääntöjen tulkintaa.
—
Koska direktiiviä 2009/103 ei ole ajallisesti sovellettava pääasian oikeudenkäynnissä,
—
koska direktiivejä 72/166, 84/5 ja 2000/26 ei ole asiallisesti sovellettava pääasian oikeudenkäynnissä ja
—
koska näin ollen myöskään perusoikeuskirjan 47 artiklaa ei ole sovellettava pääasian oikeudenkäynnissä, koska oikeudenkäynnissä ei ole kyse perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta unionin oikeuden soveltamisesta,
mainittuja direktiivejä ja perusoikeuskirjan 47 artiklaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön perustuvalle johtopäätökselle, jonka mukaan toimisto B:llä on takautumiskanteen yhteydessä todistustaakka kaikista niistä seikoista, jotka osoittavat pääasian valittajan vastapuolien korvausvastuun 20.7.2006 tapahtuneesta liikenneonnettomuudesta.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Unionin tuomioistuimella ei ole toimivaltaa antaa ennakkoratkaisua kansallisen tuomioistuimen esittämien kysymysten siitä osasta, joka koskee Euroopan talousalueen ja muiden assosioituneiden maiden kansallisten vakuutuksenantajien toimistojen välillä 30.5.2002 tehdyllä sopimuksella hyväksyttyjen Council of Bureauxin sisäisten sääntöjen, jotka ovat moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevista tarkastuksista annetun neuvoston direktiivin 72/166/ETY soveltamisesta 28.7.2003 tehdyn komission päätöksen 2003/564/EY lisäyksessä, tulkintaa.

—
Koska moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavasta vakuutuksesta ja vakuuttamisvelvollisuuden voimaansaattamisesta 16.9.2009 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2009/103/EY ei ole ajallisesti sovellettava pääasian oikeudenkäynnissä,

—
koska moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta ja vakuuttamisvelvollisuuden voimaansaattamista koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 24.4.1972 annettua neuvoston direktiiviä 72/166/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 11.5.2005 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2005/14/EY, moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 30.12.1983 annettua neuvoston direktiiviä 84/5/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2005/14, ja moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevien jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen lähentämisestä ja neuvoston direktiivien 73/239/ETY ja 88/357/ETY muuttamisesta 16.5.2000 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2000/26/EY ei ole asiallisesti sovellettava pääasian oikeudenkäynnissä ja

—
koska näin ollen myöskään Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklaa ei ole sovellettava pääasian oikeudenkäynnissä, koska oikeudenkäynnissä ei ole kyse perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta unionin oikeuden soveltamisesta,

mainittuja direktiivejä ja perusoikeuskirjan 47 artiklaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön perustuvalle johtopäätökselle, jonka mukaan Lietuvos Respublikos transporto priemonių draudikų biurasilla (Liettuan tasavallan liikennevakuutuksenantajien toimisto) on takautumiskanteen yhteydessä todistustaakka kaikista niistä seikoista, jotka osoittavat pääasian valittajan vastapuolien korvausvastuun 20.7.2006 tapahtuneesta liikenneonnettomuudesta.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: liettua.