CELEX: 62020CJ0562
Ennakkoratkaisupyyntö
Sen estäminen, että rahoitusjärjestelmää käytetään rahanpesuun tai terrorismin rahoitukseen
Direktiivi (EU) 2015/849
18 artiklan 1 ja 3 kohta
Liitteessä III olevan 3 kohdan b alakohta
Riskiperusteinen lähestymistapa
Ilmoitusvelvollisen suorittama riskiarvio
Jäsenvaltioiden ja ilmoitusvelvollisten suorittama riskien määrittäminen
Asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevat toimenpiteet
Tehostetut tuntemisvelvollisuutta koskevat toimenpiteet
Korruption kannalta suuririskinen kolmas maa
13 artiklan 1 kohdan c ja d alakohta
Ilmoitusvelvollista koskeva näyttö‑ ja dokumentointivaatimus
14 artiklan 5 kohta
Ilmoitusvelvolliselle kuuluva asiakkaiden jatkuva seuranta
Päätösten, joilla määrätään seuraamus, julkaiseminen

Ennakkoratkaisupyyntö koskee rahoitusjärjestelmän käytön estämisestä rahanpesuun tai terrorismin rahoitukseen, Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 648/2012 muuttamisesta sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/60/EY ja komission direktiivin 2006/70/EY kumoamisesta 20.5.2015 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2015/849 (
EUVL 2015, L 141, s. 73
) 13 artiklan 1 kohdan c ja d alakohdan, 14 artiklan 5 kohdan, 18 artiklan ja 60 artiklan 1 ja 2 kohdan ja sen liitteessä III olevan 3 kohdan b alakohdan tulkintaa sekä tämän direktiivin 14 artiklan 5 kohdan ja 18 artiklan 1 ja 3 kohdan pätevyyttä.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä SIA ”Rodl & Partner” ja toisaalta Valsts ieņēmumu dienests (kansallinen verohallinto, Latvia; jäljempänä VID) ja joka koskee Rodl & Partnerille rahanpesun ja terrorismin rahoituksen estämistä koskevien kansallisten säännösten rikkomisesta määrättyä taloudellista seuraamusta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivin 2015/849 johdanto‑osan 1, 22, 30, 43 ja 66 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(1)
Laittoman rahan virrat voivat vahingoittaa rahoitusalan eheyttä, vakautta ja mainetta sekä uhata unionin sisämarkkinoita ja kansainvälistä kehitystä. Rahanpesu, terrorismin rahoitus ja järjestäytynyt rikollisuus ovat edelleen huomattavia ongelmia, joihin olisi puututtava unionin tasolla. Sen lisäksi, että rikosoikeudellista lähestymistapaa kehitetään unionin tasolla edelleen, rahoitusjärjestelmää käyttäen toteutettavan rahanpesun ja terrorismin rahoituksen kohdennettu ja oikeasuhteinen ennaltaehkäisy on välttämätöntä ja voi tuottaa täydentäviä tuloksia.
– –
(22)
Rahanpesun ja terrorismin rahoituksen riski ei ole kaikissa tapauksissa yhtä suuri. Siksi olisi sovellettava kokonaisvaltaista riskiperusteista lähestymistapaa. Riskiperusteinen lähestymistapa ei ole jäsenvaltioille ja ilmoitusvelvollisille liian salliva vaihtoehto. Sen mukaan päätökset tehdään todistettujen riskien perusteella, jotta toimet voidaan tehokkaammin kohdistaa unioniin ja sen toimijoihin vaikuttaviin rahanpesun ja terrorismin rahoituksen riskeihin.
– –
(30)
Riski itsessään on luonteeltaan vaihteleva, ja muuttujat voivat yksinään tai yhdessä lisätä tai vähentää mahdollista riskiä, mikä puolestaan vaikuttaa siihen, mikä on ennalta ehkäisevien toimenpiteiden, kuten asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevien toimenpiteiden, asianmukainen taso. Joissain tilanteissa olisi näin ollen sovellettava tehostettuja asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia toimenpiteitä, kun taas toisissa tilanteissa yksinkertaistetut toimenpiteet saattavat riittää.
– –
(43)
On tärkeää, että tämän direktiivin yhdenmukaistaminen tarkistettujen [rahanpesunvastaisen toimintaryhmän (Financial Action Task Force, jäljempänä FATF)] suositusten kanssa toteutetaan noudattaen täysimääräisesti unionin oikeutta, erityisesti unionin tietosuojalainsäädäntöä, ja kunnioittaen perusoikeuksia, sellaisina kuin ne on vahvistettu [Euroopan unionin] perusoikeuskirjassa. Tiettyihin osiin tämän direktiivin täytäntöönpanossa liittyy tietojen keräämistä, analysointia, säilyttämistä ja luovuttamista. Tällainen henkilötietojen käsittely, edellyttäen että perusoikeuksia kunnioitetaan täysimääräisesti, olisi sallittava, mutta vain tässä direktiivissä säädetyissä tarkoituksissa ja tämän direktiivin edellyttämissä toimissa, joita ovat muun muassa asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevien toimenpiteiden toteuttaminen, jatkuva seuranta, epätavallisten ja epäilyttävien liiketoimien tutkiminen ja niistä ilmoittaminen, oikeushenkilön tai oikeudellisen järjestelyn tosiasiallisen omistajan ja edunsaajan tunnistaminen, poliittisesti vaikutusvaltaisen henkilön tunnistaminen, tietojen luovuttaminen toimivaltaisten viranomaisten välillä sekä tietojen luovuttaminen luotto‑ ja finanssilaitosten ja muiden ilmoitusvelvollisten välillä. Ilmoitusvelvollisten suorittama henkilötietojen keruu ja sen jälkeinen käsittely olisi rajoitettava siihen, mikä on välttämätöntä tämän direktiivin vaatimusten täyttämiseksi, eikä henkilötietoja saisi edelleenkäsitellä kyseisten tarkoitusten vastaisella tavalla. Erityisesti henkilötietojen edelleenkäsittely kaupallisiin tarkoituksiin olisi ehdottomasti kiellettävä.
– –
(66)
Perusoikeuskirjan 21 artiklassa kielletään kaikenlainen syrjintä, ja jäsenvaltioiden on sen mukaisesti varmistettava, että tämä direktiivi pannaan täytäntöön syrjimättömästi, kun kyse on asiakkaan tuntemisvelvollisuuden yhteydessä tehtävistä riskiarvioista.”
Kyseisen direktiivin 1 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tällä direktiivillä pyritään estämään unionin rahoitusjärjestelmän käyttö rahanpesuun ja terrorismin rahoitukseen.
2.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että rahanpesu ja terrorismin rahoitus on kiellettyä.”
Kyseisen direktiivin 5 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat rahanpesun ja terrorismin rahoituksen estämiseksi antaa tai pitää voimassa tämän direktiivin soveltamisalalla tiukempia säännöksiä unionin oikeuden rajoissa.”
Direktiivin 2015/849 7 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kunkin jäsenvaltion on toteutettava asianmukaiset toimet tunnistaakseen siihen vaikuttavat rahanpesun ja terrorismin rahoituksen riskit ja mahdolliset asiaan liittyvät tietosuojaongelmat sekä arvioidakseen, ymmärtääkseen ja vähentääkseen niitä. Sen on pidettävä tämä riskiarvio ajan tasalla.”
Direktiivin 8 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että ilmoitusvelvolliset toteuttavat asianmukaiset toimet tunnistaakseen ja arvioidakseen rahanpesun ja terrorismin rahoituksen riskit ottaen huomioon riskitekijät, kuten ne, jotka liittyvät niiden asiakkaisiin, maihin tai maantieteellisiin alueisiin, tuotteisiin, palveluihin, liiketoimiin tai jakelukanaviin. Näiden toimien on oltava oikeassa suhteessa ilmoitusvelvollisten luonteeseen ja kokoon nähden.
2.   Edellä 1 kohdassa tarkoitetut riskiarvioinnit on dokumentoitava, pidettävä ajan tasalla ja asetettava asiaankuuluvien toimivaltaisten viranomaisten ja itsesääntelyelinten saataville. Toimivaltaiset viranomaiset voivat päättää, että yksittäisiä dokumentoituja riskiarvioita ei tarvita, jos tietylle alalle ominaisista erityisistä riskeistä vallitsee selkeä käsitys.”
Kyseisen direktiivin 11 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että ilmoitusvelvolliset toteuttavat asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia toimenpiteitä seuraavissa olosuhteissa:
a)
aloittaessaan liikesuhteen;
b)
suorittaessaan yksittäisen liiketoimen,
i)
jonka rahamäärä on vähintään 15000 euroa, riippumatta siitä, suoritetaanko liiketoimi yhdellä kertaa vai useina erillisinä suorituksina, jotka näyttävät olevan toisiinsa kytkeytyneitä; tai
ii)
joka muodostaa [varainsiirtojen mukana toimitettavista tiedoista ja asetuksen (EY) N:o 1781/2006 kumoamisesta 20.5.2015 annetun] Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2015/847 [(
EUVL 2015, L 141, s. 1
)] 3 artiklan 9 kohdassa määritellyn varainsiirron, jonka suuruus on yli 1000 euroa;
– –
e)
kun on syytä epäillä rahanpesua tai terrorismin rahoitusta, sovellettavista poikkeuksista, vapautuksista tai kynnysarvoista riippumatta;
– –”
Direktiivin 2015/849 13 artiklan 1 ja 4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskeviin toimenpiteisiin on kuuluttava
– –
c)
liikesuhteen tarkoituksen ja aiotun luonteen arvioiminen ja tarvittaessa tietojen hankkiminen niistä;
d)
liikesuhteen jatkuva seuranta, mukaan luettuna liiketoimien tarkastaminen koko liikesuhteen aikana sen varmistamiseksi, että suoritettavat liiketoimet ovat yhdenmukaiset niiden tietojen kanssa, jotka ilmoitusvelvollisella on asiakkaasta, tämän liiketoiminnasta ja riskiprofiilista ja tarvittaessa varojen alkuperästä, sekä sen varmistaminen, että hallussa olevat asiakirjat ja tiedot pidetään ajan tasalla.
– –
4.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että ilmoitusvelvolliset pystyvät osoittamaan toimivaltaisille viranomaisille tai itsesääntelyelimille, että toimenpiteet ovat tunnistettujen rahanpesun ja terrorismin rahoituksen riskien kannalta asianmukaisia.”
Kyseisen direktiivin 14 artiklan 5 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on edellytettävä, että ilmoitusvelvolliset soveltavat asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia toimenpiteitä kaikkien uusien asiakkaiden lisäksi myös olemassa oleviin asiakkaisiin riskialttiuden perusteella asianmukaisissa tilanteissa muun muassa silloin, kun asiakkaan merkitykselliset olosuhteet muuttuvat.”
Mainitun direktiivin 18 artiklan 1–3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tämän direktiivin 19–24 artiklassa tarkoitetuissa tapauksissa ja suoritettaessa liiketoimia komission suuririskisiksi kolmansiksi maiksi nimeämien kolmansien maiden alueelle sijoittautuneiden luonnollisten henkilöiden tai oikeushenkilöiden kanssa sekä muissakin jäsenvaltioiden tai ilmoitusvelvollisten yksilöimissä suuririskisemmissä tapauksissa jäsenvaltioiden on edellytettävä, että ilmoitusvelvolliset soveltavat tehostettuja asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia toimenpiteitä hallitakseen ja vähentääkseen näitä riskejä asianmukaisesti.
– –
2.   Jäsenvaltioiden on edellytettävä, että ilmoitusvelvolliset tutkivat niin pitkälle kuin se on kohtuullisesti mahdollista kaikkien monimutkaisten ja poikkeuksellisen suurten liiketoimien taustan ja tarkoituksen sekä sellaisten epätavallisten liiketoimien taustan ja tarkoituksen, joilla ei ole selvää taloudellista tai laillista tarkoitusta. Ilmoitusvelvollisten on erityisesti vahvistettava liikesuhteen valvonnan astetta ja luonnetta, jotta voidaan selvittää, vaikuttavatko kyseiset liiketoimet tai muut toimet epäilyttäviltä.
3.   Arvioidessaan rahanpesun ja terrorismin rahoituksen riskejä jäsenvaltioiden ja ilmoitusvelvollisten on otettava huomioon ainakin liitteessä III mainittuihin mahdollisesti suuririskisempiin tilanteisiin liittyvät tekijät.”
Direktiivin 2015/849 40 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on vaadittava ilmoitusvelvollisia säilyttämään kansallisen lainsäädännön mukaisesti seuraavat asiakirjat ja tiedot, jotta rahanpesun selvittelykeskus tai muut toimivaltaiset viranomaiset voivat käyttää niitä mahdollisen rahanpesun tai terrorismin rahoituksen estämiseen, paljastamiseen ja selvittämiseen:
a)
asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevien menettelyjen osalta jäljennökset asiakirjoista ja tiedoista, joita tarvitaan II luvussa säädettyjen asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevien velvoitteiden noudattamiseksi, viiden vuoden ajan asiakassuhteen päättymisestä tai yksittäisen liiketoimen suorittamispäivästä;
b)
liiketoimia koskevat asiakirja‑aineistot, jotka muodostuvat alkuperäisistä asiakirjoista tai niiden sellaisista jäljennöksistä, joita sovellettavan kansallisen lainsäädännön mukaisesti voidaan käyttää todisteina oikeuskäsittelyssä, ja jotka ovat tarpeen liiketoimien yksilöimiseksi, viiden vuoden ajan asiakassuhteen päättymisestä tai yksittäisen liiketoimen suorittamispäivästä.”
Tämän direktiivin 60 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että toimivaltaiset viranomaiset julkaisevat virallisella verkkosivustollaan päätökset, joilla määrätään hallinnollinen seuraamus tai toimenpide tämän direktiivin saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöä annettujen kansallisten säännösten rikkomisesta ja joihin ei saa hakea muutosta, välittömästi sen jälkeen, kun päätöksestä on ilmoitettu seuraamuksen kohteena olevalle henkilölle. Julkaistuissa tiedoissa on oltava vähintäänkin tiedot rikkomisen tyypistä ja luonteesta sekä rikkomisesta vastuussa olevien henkilöiden nimet. Jäsenvaltioilla ei ole velvollisuutta soveltaa tätä alakohtaa päätöksiin, joilla määrätään luonteeltaan tutkinnallisia toimenpiteitä.
– –
2.   Jos jäsenvaltiot sallivat sellaisten päätösten julkaisemisen, joihin saa hakea muutosta, toimivaltaisten viranomaisten on välittömästi julkaistava virallisella verkkosivustollaan myös ilmoitus muutoksenhaun mahdollisuudesta ja mahdolliset myöhemmät tiedot sen tuloksesta. Lisäksi on julkaistava kaikki päätökset, joilla kumotaan hallinnollisen seuraamuksen tai toimenpiteen määräämistä koskeva aikaisempi päätös.”
Mainitun direktiivin liite III sisältää ei‑tyhjentävän luettelon 18 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuista mahdollisesti suuremman riskin osatekijöistä ja näyttötyypeistä, ja tämä luettelo sisältää kolme ryhmää eli ”asiakkaaseen kytkeytyvät riskitekijät” (1 kohta), ”tuotteeseen, palveluun, liiketoimeen tai jakelukanavaan kytkeytyvät riskitekijät” (2 kohta) ja ”maantieteelliset riskitekijät” (3 kohta). Viimeksi mainittuihin riskitekijöihin kuuluvat samassa liitteessä olevan 3 kohdan b alakohdan mukaan ”maat, joissa luotettavien lähteiden mukaan on huomattavasti lahjontaa tai muuta rikollista toimintaa”.
Latvian oikeus
Rahanpesun sekä terrorismin ja ydinasevarustelun rahoittamisen estämisestä 17.7.2008 annettua lakia (Noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas un terorisma un proliferācijas finansēšanas novēršanas likums; Latvijas Vēstnesis, 2008, nro 116) muutettiin muun muassa direktiivin 2015/849 saattamiseksi osaksi Latvian oikeusjärjestystä.
Tämän lain, sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasian tosiseikkoihin (jäljempänä estämislaki), 6 §:n 1 ja 1
momentissa säädetään seuraavaa:
”(1)   Ilmoitusvelvollinen tekee toimialansa mukaisesti rahanpesun ja terrorismin rahoituksen riskien arvioinnin ja dokumentoi sen arvioidakseen, ymmärtääkseen ja hallitakseen näitä sen toimintaan ja asiakkaisiin liittyviä riskejä ja ottaa tämän arvioinnin perusteella käyttöön sisäisen valvontajärjestelmän, jonka tarkoituksena on rahanpesun ja terrorismin rahoittamisen estäminen, myös kehittämällä ja dokumentoimalla hallituksensa – jos tällainen on nimitetty, tai tapauksen mukaan ilmoitusvelvollisen muun hallintoelimen – hyväksymiä asiaan kuuluvia toimintatapoja ja menettelyjä.
– –
(1
)   Kun ilmoitusvelvollinen arvioi rahanpesun ja terrorismin rahoituksen riskejä ja laatii sisäisen tarkastuksen järjestelmän, sen on otettava huomioon ainakin seuraavat seikat, jotka vaikuttavat riskeihin:
1)
riski, joka liittyy asiakkaan oikeudelliseen muotoon, omistusrakenteeseen [ja] asiakkaan tai asiakkaan tosiasiallisen edunsaajan taloudelliseen tai henkilökohtaiseen toimintaan;
2)
maariski ja maantieteellinen riski eli riski siitä, että asiakkaalla tai asiakkaan tosiasiallisella edunsaajalla on sidoksia maahan tai alueeseen, jonka taloudelliset, sosiaaliset, oikeudelliset tai poliittiset olosuhteet voivat merkitä maahan liittyvää rahanpesun tai terrorismin rahoituksen suurta riskiä – –”
Kyseisen lain 8 §:n 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”Ilmoitusvelvollisen on arvioitava säännöllisesti ja ainakin kerran 18 kuukaudessa sisäisen valvontajärjestelmän toiminnan tehokkuutta erityisesti tarkastamalla ja päivittämällä rahanpesun ja terrorismin rahoituksen riskiarviota, joka liittyy asiakkaaseen, tämän asuinmaahan (sijoittautuminen), asiakkaan henkilökohtaiseen taloudelliseen toimintaan, käytettyihin palveluihin ja tuotteisiin ja niiden toimitusketjuihin sekä toteutettuihin liiketoimiin, ja jos se on tarpeen, toteuttaa toimenpiteitä, joilla pyritään parantamaan sisäisen valvontajärjestelmän tehokkuutta, mukaan lukien [ne, joilla pyritään] tarkistamaan ja selventämään rahanpesun ja terrorismin rahoituksen estämäisen toimintatapoja ja menettelyjä.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Rodl & Partner on Latviaan sijoittautunut kaupallinen yhtiö, jonka toimialaan kuuluvat kirjanpito, tilintarkastus ja veroneuvonta. Se on estämislaissa tarkoitettu ”ilmoitusvelvollinen”.
VID teki 3.4.2019–6.6.2019 Rodl & Partnerille rahanpesun estämiseen liittyvän tarkastuksen, jonka perusteella laadittiin 3.4.2019 alkuperäinen kertomus ja sittemmin lopullinen kertomus 6.6.2019. Kertomuksessa, joka on päivätty 3.4.2019, todettiin yhtäältä, että Rodl & Partnerin estämislaissa asetettujen vaatimusten noudattamiseksi käyttöön ottamassa sisäisessä valvontajärjestelmässä oli tiettyjä säännöstenvastaisuuksia, ja toisaalta, että ilmoitusvelvollinen Rodl & Partner oli jättänyt kyseisen lain 6 §:n 1 momentissa säädettyjen vaatimusten vastaisesti tekemättä ja dokumentoimatta rahanpesua ja terrorismin rahoitusta koskevan riskiarvion kahden asiakkaansa eli IT izglītības fonds ‑säätiön ja RBA Consulting SIA ‑yhtiön osalta. VID nimittäin katsoi, että näihin kahteen asiakkaaseen liittyy suuri rahanpesun ja terrorismin rahoituksen riski ja että näin ollen Rodl & Partnerin olisi pitänyt toteuttaa tehostettuja asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia toimenpiteitä.
VID totesi IT izglītības fonds ‑säätiön osalta ensiksi, että säätiö on valtiosta riippumaton organisaatio, joka on sellaisenaan erityisen haavoittuva ja jota voidaan käyttää lainvastaisesti terrorismin rahoittamiseen, kuten Noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas novēršanas dienestsin (rahanpesun vastainen yksikkö, Latvia) julkaisemasta raportista ilmenee. Toiseksi kyseisen säätiön palkattu johtaja, joka oli 7.3.2017 allekirjoittanut säätiön tunnistamistietoasiakirjan, on Venäjän federaation, korruption kannalta suuririskisen kolmannen maan, kansalainen. Kolmanneksi mainittu säätiö nimesi tosiasialliseksi edunsaajaksi koko Latvian yhteiskunnan, mikä on ristiriidassa voimassa olevan kansallisen lainsäädännön kanssa.
RBA Consultingin osalta VID totesi, että RBA Consulting on toteuttanut liiketoimia sellaisen yhtiön kanssa, josta Venäjän federaatioon sijoittautunut yhtiö omistaa enemmistön. Lisäksi on niin, että vaikka VID oli pyytänyt Rodl & Partneria esittämään sille näiden liiketoimien perustana olevan sopimuksen kopion, ilmoitusvelvollinen ei ollut suostunut tähän pyyntöön ja selitti ainoastaan tutustuneensa kyseisen sopimuksen alkuperäiskappaleeseen RBA Consultingin toimitiloissa.
VID:n pääjohtaja asetti 11.7.2019 antamallaan määräyksellä Rodl & Partnerille 3000 euron seuraamuksen estämislain rikkomisesta sen liikesuhteissa IT izglītības fonds ‑säätiöön ja RBA Consultingiin. Koska 6.6.2019 päivätyssä loppuraportissa sen sijaan todettiin, että sisäistä tarkastusjärjestelmää rasittaneet sääntöjenvastaisuudet oli korjattu, rikkomusta ei todettu tässä yhteydessä. VID julkaisi 11.8.2019 verkkosivustollaan Rodl & Partnerin rikkomusta koskevia tietoja sellaisina kuin ne oli vahvistettu kyseisessä määräyksessä.
Kyseisestä määräyksestä tehtiin oikaisuvaatimus, mutta se pysytettiin VID:n pääjohtajan 13.11.2019 antamalla päätöksellä.
Rodl & Partner nosti 13.12.2019 Administratīvā rajona tiesassa (alueellinen hallintotuomioistuin, Latvia), ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa, kanteen, jossa se vaati 13.11.2019 tehdyn päätöksen kumoamista ja VID:n velvoittamista poistamaan verkkosivustollaan julkaistut tiedot, jotka koskevat määrättyä seuraamusta.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa ensinnäkin, ettei estämislaissa eikä direktiivissä 2015/849 edellytetä, että valtiosta riippumaton organisaatio olisi pelkästään oikeudellisen muotonsa perusteella katsottava suuririskisemmäksi tapaukseksi, johon olisi pelkästään tästä syystä sovellettava tehostettuja asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia toimenpiteitä. Yksikään niistä riskeistä, jotka saattavat merkitä suurempaa maantieteellistä riskiä ja jotka mainitaan FATF:n julkaisemissa kirjanpidon ammattilaisten riskiperusteista lähestymistapaa koskevissa ohjeissa (Guidance for a Risk‑based Approach for the Accounting Profession), ei myöskään koske asiakkaan työntekijän kansalaisuutta. Kyseisen tuomioistuimen mukaan on siis niin, että jos VID katsoisi kansallisena valvontaviranomaisena, että ilmoitusvelvollisen olisi sovellettava tehostettua asiakkaan tuntemisvelvollisuutta kaikissa tapauksissa, joissa asiakas on valtiosta riippumaton organisaatio tai joku sen työntekijöistä, joka ei ole kyseisessä direktiivissä tarkoitettu mainitun asiakkaan tosiasiallinen edunsaaja, on korruption kannalta suuririskisen kolmannen maan kansalainen, olisi kysyttävä, eikö tällainen vaatimus, josta ei säädetä laissa, ole liiallinen ja kohtuuton ja näin ollen suhteellisuusperiaatteen, sellaisena kuin siitä määrätään SEU 5 artiklassa, vastainen.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa tässä yhteydessä, että Venäjän federaatio ei ole suuririskinen maa, koska sitä ei mainita FATF:n julkaisemassa suuririskisten maiden luettelossa eikä Euroopan komission laatimassa niiden kolmansien maiden luettelossa, joiden rahanpesun ja terrorismin rahoituksen torjuntaa koskevat järjestelmät ovat riittämättömiä. Kyseinen tuomioistuin kuitenkin toteaa, että Venäjän federaatiota voitaisiin pitää direktiivin 2015/849 liitteessä III olevan 3 kohdan b alakohdan perusteella korruption kannalta suuririskisenä maana tai alueena, kuten myös valtiosta riippumaton organisaatio Transparency International katsoo.
Toiseksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että direktiivin 2015/849 5 artiklan, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut 10.3.2016 antamassaan tuomiossa Safe Interenvíos (
C‑235/14
,
EU:C:2016:154
), mukaan jäsenvaltio voi antaa tiukempia säännöksiä rahanpesun ja terrorismin rahoituksen estämiseksi, jos kyseisen jäsenvaltion mukaan tällainen riski on olemassa. Kyseinen tuomioistuin pohtii kuitenkin, onko VID soveltanut käsiteltävässä asiassa estämislakia suhteettomalla tavalla, kun se katsoi suureksi riskitekijäksi sen, että RBA Consulting on sellaisen tytäryhtiön liikekumppani, josta enemmistön omistaa Venäjän federaatioon sijoittautunut yhtiö, kun kyseisessä laissa tai direktiivissä 2015/849 ei säädetä tällaisesta riskitekijästä.
Kyseinen tuomioistuin pohtii myös, onko VID ylittänyt toimivaltansa vaatiessaan Rodl & Partneria toimittamaan sille jäljennöksen RBA Consultingin ja kyseisen tytäryhtiön välisestä sopimuksesta, koska estämislaissa tai direktiivissä 2015/849 ei vaadita, että ilmoitusvelvollinen saa jäljennöksen tällaisista liiketoimia koskevista asiakirjoista.
Kolmanneksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa VID:n katsoneen, että Rodl & Partner on rikkonut estämislain 8 §:n 2 momenttia, jonka mukaan ilmoitusvelvollisen on tehtävä säännöllisin väliajoin ja ainakin kerran 18 kuukaudessa asiakasta koskeva rahanpesun ja terrorismin rahoittamisen riskin arviointi. Kun VID on arvioinut Rodl & Partnerin tilannetta, RBA Consulting ei ollut vielä ollut asiakkaana 18 kuukauden ajan. Näin ollen herää kysymys siitä, velvoitetaanko direktiivin 2015/849 säännöksissä ja erityisesti sen 14 artiklan 5 kohdassa ilmoitusvelvollinen soveltamaan asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia toimenpiteitä olemassa oleviin asiakkaisiin, vaikka ei voida todeta niiden tilanteeseen liittyviä merkityksellisiä muutoksia, ja tapauksen mukaan, ovatko nämä toimenpiteet kohtuullisia ja oikeasuhteisia, vai sovelletaanko näitä toimenpiteitä ainoastaan rahanpesun tai terrorismin rahoituksen kannalta suuririskisiin asiakkaisiin.
Neljänneksi ja viimeiseksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että VID:n omalla verkkosivustollaan julkaisemat Rodl & Partnerin rikkomuksia koskevat tiedot ovat epätäsmällisiä. Näin ollen se pohtii direktiivin 2015/849 60 artiklan 1 ja 2 kohdan tulkintaa.
Tässä tilanteessa Administratīvā rajona tiesa päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko direktiivin 2015/849 18 artiklan 1 ja 3 kohtaa, luettuna yhdessä saman direktiivin liitteessä III olevan 3 kohdan b alakohdan kanssa, tulkittava siten, että i) näissä säännöksissä edellytetään automaattisesti, että ulkoistettujen kirjanpitopalveluiden tarjoajan on toteutettava tehostettuja asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia toimenpiteitä, jos asiakas on valtiosta riippumaton organisaatio ja jos asiakkaan valtuuttamalla ja palkkaamalla henkilöllä on oleskelulupa Latviassa, mutta hän on korruption kannalta suuririskisen kolmannen maan, tässä tapauksessa Venäjän federaation, kansalainen, ja että ii) näissä säännöksissä edellytetään automaattisesti, että kyseiseen asiakkaaseen on liitettävä suurempi riski?
2)
Jos edelliseen kysymykseen vastataan myöntävästi, voidaanko direktiivin 2015/849 18 artiklan 1 ja 3 kohdan tällaista tulkintaa pitää oikeasuhteisena ja siten SEU 5 artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisena?
3)
Onko direktiivin 2015/849 18 artiklaa, luettuna yhdessä saman direktiivin liitteessä III olevan 3 kohdan b alakohdan kanssa, tulkittava siten, että siinä säädetään automaattisesta velvollisuudesta toteuttaa tehostettuja asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia toimenpiteitä kaikissa tapauksissa, joissa asiakkaan liikekumppani – ei kuitenkaan asiakas itse – on jollakin tavalla sidoksissa korruption kannalta suuririskiseen kolmanteen maahan, tässä tapauksessa Venäjän federaatioon?
4)
Onko direktiivin 2015/849 13 artiklan 1 kohdan c ja d alakohtaa tulkittava siten, että niiden mukaan tehostettuja asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia toimenpiteitä toteuttaessaan ilmoitusvelvollisen on hankittava asiakkaalta jäljennös kyseisen asiakkaan ja kolmannen välisestä sopimuksesta, minkä perusteella kyseisen sopimuksen tutkimista in situ ei pidetä riittävänä?
5)
Onko direktiivin 2015/849 14 artiklan 5 kohtaa tulkittava siten, että ilmoitusvelvollisen on sovellettava tehostettuja tuntemisvelvollisuutta koskevia toimenpiteitä olemassa oleviin kaupallisiin asiakkaisiin myös silloin, kun merkittäviä muutoksia asiakkaan olosuhteissa ei voida havaita ja kun jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen asettama määräaika uusien seurantatoimenpiteiden toteuttamiselle ei ole vielä päättynyt, ja että kyseistä velvollisuutta sovelletaan vain suhteessa asiakkaisiin, joihin katsotaan liittyvän suuri riski?
6)
Onko direktiivin 2015/849 60 artiklan 1 ja 2 kohtaa tulkittava siten, että kun toimivaltainen viranomainen julkaisee tietoja päätöksestä, johon ei saa hakea muutosta ja jolla määrätään hallinnollinen seuraamus tai toimenpide kyseisen direktiivin saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöä annettujen kansallisten säännösten rikkomisesta, sillä on velvollisuus taata, että julkaistut tiedot vastaavat täysin päätöksessä todettuja tietoja?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen ja kolmas kysymys
Ensimmäisellä ja kolmannella kysymyksellään, joita on tarkasteltava yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 2015/849 18 artiklan 1 ja 3 kohtaa, luettuna yhdessä direktiivin liitteessä III olevan 3 kohdan b alakohdan kanssa, tulkittava siten, että siinä edellytetään, että ilmoitusvelvollisen on automaattisesti liitettävä asiakkaaseen suurempi riski ja näin ollen sovellettava tähän tehostettuja asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia toimenpiteitä, kun tämä on valtiosta riippumaton organisaatio, kun joku mainitun asiakkaan työntekijöistä on korruption kannalta suuririskisen kolmannen maan kansalainen tai kun tämän saman asiakkaan liikekumppanilla, mutta ei asiakkaalla itsellään, on sidoksia tällaiseen kolmanteen maahan.
Aluksi on todettava, että direktiivin 2015/849 pääkohteena on, kuten sen otsikosta ja 1 artiklan 1 ja 2 kohdasta ilmenee, rahoitusjärjestelmän käytön estäminen rahanpesuun tai terrorismin rahoitukseen (ks. analogisesti rahoitusjärjestelmän käytön estämisestä rahanpesutarkoituksiin sekä terrorismin rahoitukseen 26.10.2005 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/60/EY (
EUVL 2005, L 309, s. 15
) osalta tuomio 2.9.2021, LG ja MH (Itsepesu),
C‑790/19
,
EU:C:2021:661
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; ks. vastaavasti tuomio 6.10.2021, ECOTEX BULGARIA,
C‑544/19
,
EU:C:2021:803
,
kohta).
Direktiivin 2015/849 säännöksillä, jotka ovat luonteeltaan ennaltaehkäiseviä, pyritään vahvistamaan riskiperusteisen lähestymistavan mukaisesti ennaltaehkäisevien ja varoittavien säännösten kokonaisuus rahanpesun ja terrorismin rahoittamisen tehokkaaksi torjumiseksi (ks. analogisesti tuomio 2.9.2021, LG ja MH (Itsepesu),
C‑790/19
,
EU:C:2021:661
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), jotta vältetään – kuten kyseisen direktiivin johdanto‑osan ensimmäisestä perustelukappaleesta ilmenee – se, että laittoman rahan virrat voisivat vahingoittaa unionin rahoitusalan eheyttä, vakautta ja mainetta sekä uhata sisämarkkinoita ja kansainvälistä kehitystä.
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 33 kohdassa ja kuten direktiivin 2015/849 6–8 artiklasta ilmenee, riskiperusteinen lähestymistapa edellyttää näiden riskien arviointia, joka direktiivin 2015/849 järjestelmässä toteutetaan kolmella tasolla: unionissa komission toimesta, sitten kunkin jäsenvaltion tasolla ja lopuksi ilmoitusvelvollisten tasolla. Kuten tämän direktiivin johdanto‑osan 30 perustelukappaleesta ilmenee, tämä riskiarvio vaikuttaa muun muassa näiden ilmoitusvelvollisten soveltamiin asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskeviin asianmukaisiin toimenpiteisiin. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan nimittäin ilman tällaista arviointia kyseinen jäsenvaltio tai tarvittaessa mainittu ilmoitusvelvollinen ei voi päättää, mitä toimenpiteitä kussakin tapauksessa olisi toteutettava (ks. analogisesti tuomio 10.3.2016, Safe Interenvíos,
C‑235/14
,
EU:C:2016:154
,
kohta).
Tältä osin direktiivin 2015/849 II luvun, jonka otsikko on ”Asiakkaan tuntemisvelvollisuus”, 1–3 jaksossa säädetään kolmentyyppisistä asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevista toimenpiteistä eli yleisistä toimenpiteistä, yksinkertaistetuista toimenpiteistä ja tehostetuista toimenpiteistä. Kuten unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, kyseisten toimenpiteiden tarkoituksena on estää rahanpesu ja terrorismin rahoitus tai ainakin vaikeuttaa niitä mahdollisimman paljon luomalla tätä varten rahanpesijöihin ja terrorismin rahoittajiin kohdistuvia esteitä kaikkiin vaiheisiin, joita mainittuun toimintaan voi liittyä (ks. analogisesti tuomio 2.9.2021, LG ja MH (Itsepesu),
C‑790/19
,
EU:C:2021:661
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tehostetuista asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevista toimenpiteistä, joita ensimmäinen ja kolmas kysymys pelkästään koskevat, on todettava, että direktiivin 2015/849 18 artiklan 1 kohdassa mainitaan tietyt tilanteet, joihin liittyy rahanpesun ja terrorismin rahoituksen suurempi riski ja joissa jäsenvaltiot edellyttävät, että ilmoitusvelvolliset soveltavat tällaisia asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia toimenpiteitä hallitakseen ja vähentääkseen näitä riskejä asianmukaisesti. Näin ollen ilmoitusvelvollisten on sovellettava tällaisia tehostettuja asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia toimenpiteitä ensiksi kyseisen direktiivin 19–24 artiklassa tarkoitetuissa tapauksissa, toiseksi suhteissa luonnollisiin henkilöihin tai oikeushenkilöihin, joiden kotipaikka on kolmannessa maassa, jonka komissio on todennut suuririskiseksi kolmanneksi maaksi, ja kolmanneksi muissa jäsenvaltioiden tai ilmoitusvelvollisten yksilöimissä suuririskisemmissä tapauksissa.
Tästä seuraa, että lukuun ottamatta direktiivin 2015/849 19–24 artiklassa tarkoitettuja erityisiä tilanteita ja tilanteita, joissa on kyse suhteista luonnollisiin henkilöihin tai oikeushenkilöihin, joiden kotipaikka on kolmannessa maassa, jonka komissio on todennut kyseisen direktiivin 18 artiklassa tarkoitetuksi suuririskiseksi kolmanneksi maaksi, tehostettujen asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevien toimenpiteiden soveltaminen edellyttää riskiperusteisen lähestymistavan mukaisesti sitä, että jäsenvaltio tai ilmoitusvelvollinen tunnistaa ennalta rahanpesun ja terrorismin rahoituksen riskit. Näitä erityistilanteita lukuun ottamatta asiakkaan suuririskiseksi toteamisen ja siitä seuraavan tehostettujen asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevien toimenpiteiden soveltaminen ei siis ole automaattista.
Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimen käytettävissä olevasta asiakirja‑aineistosta ilmenee, että direktiivin 2015/849 19–24 artiklaa ei sovelleta Rodl & Partnerin ja yhtäältä IT izglītības fonds ‑säätiön ja toisaalta RBA Consultingin välisiin liikesuhteisiin. Lisäksi Venäjän federaatiota ei mainita niiden suuririskisten kolmansien maiden joukossa, jotka mainitaan Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2015/849 täydentämisestä yksilöimällä suuririskiset kolmannet maat, joilla on strategisia puutteita, 14.7.2016 annetussa komission delegoidussa asetuksessa (EU) 2016/1675 (
EUVL 2016, L 254, s. 1
).
Edellä esitetystä seuraa, että direktiivin 2015/849 18 artiklan 1 ja 3 kohtaa, luettuina yhdessä kyseisen direktiivin liitteessä III olevan 3 kohdan b alakohdan kanssa, on tulkittava siten, että niissä ei edellytetä, että ilmoitusvelvollinen liittää automaattisesti asiakkaaseen suuren riskitason ja näin ollen soveltaa tähän asiakkaaseen tehostettuja asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia toimenpiteitä vain sen vuoksi, että asiakas on valtiosta riippumaton organisaatio, että yksi mainitun asiakkaan työntekijöistä on korruption kannalta suuririskisen kolmannen maan kansalainen tai että tämän saman asiakkaan liikekumppanilla, mutta ei asiakkaalla itsellään, on sidoksia tällaiseen kolmanteen maahan.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa tämän täsmennyksen jälkeen, että direktiivin 2015/849 5 artiklan mukaan jäsenvaltio voi rahanpesun ja terrorismin rahoituksen estämiseksi antaa tiukempia säännöksiä, jos kyseinen jäsenvaltio katsoo, että tämän tuomion edellisessä kohdassa tarkoitetut riskitekijät ovat olemassa. Kyseinen tuomioistuin pohtii kuitenkin, voidaanko tällä mahdollisuudella perustella päätöstä, jonka VID on tehnyt käsiteltävässä asiassa Rodl & Partnerin osalta.
Näin ollen on määritettävä, ovatko direktiivin 2015/849 säännökset esteenä sille, että jäsenvaltion oikeudessa velvoitetaan ilmoitusvelvollinen ottamaan huomioon tällaiset riskitekijät, kun tämä arvioi tarvetta soveltaa tehostettuja asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia toimenpiteitä.
Tältä osin on katsottava, että Rodl & Partnerin IT izglītības fonds ‑säätiön ja RBA Consultingin kanssa ylläpitämien liikesuhteiden kaltaiset liikesuhteet voivat kuulua direktiivin 2015/849 18 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuihin muihin jäsenvaltioiden tai ilmoitusvelvollisten yksilöimiin suuririskisempiin tapauksiin.
Tämän 18 artiklan 1 ja 3 kohdasta yhdessä luettuina seuraa, että näiden muiden suuririskisempien tapausten yksiöimiseksi jäsenvaltioiden ja ilmoitusvelvollisten on niille kuuluvassa riskien arvioinnissa otettava huomioon vähintään kyseisen direktiivin liitteessä III vahvistetut mahdollisesti suuremman riskin osatekijät ja näyttötyypit. Kyseiseen liitteeseen sisältyvä tällaisen riskin osoittavien osatekijöiden ja näyttötyyppien luettelo, joka ei ole tyhjentävä, sisältää muun muassa asiakkaisiin liittyvät riskitekijät, liiketoimiin liittyvät riskitekijät ja vielä maantieteelliset riskitekijät.
Sekä direktiivin 2015/849 18 artiklan 1 ja 3 kohdan sanamuodosta että sen liitteessä III olevan luettelon luonteesta, kun se ei ole tyhjentävä, ilmenee, että jäsenvaltioilla on tämän direktiivin saattamisessa osaksi kansallista lainsäädäntöä laaja harkintavalta sen suhteen, mikä on asianmukainen tapa toteuttaa velvollisuus säätää tehostetuista asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevista toimenpiteistä ja määrittää sekä tällaiset suuririskiset tilanteet että asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevat toimenpiteet (ks. analogisesti tuomio 10.3.2016, Safe Interenvíos,
C‑235/14
,
EU:C:2016:154
,
kohta).
Tässä yhteydessä on muistutettava ensiksi, että direktiivillä 2015/849 toteutetaan ainoastaan vähimmäistason yhdenmukaistaminen, sillä sen 5 artiklassa annetaan jäsenvaltioille oikeus antaa tai pitää voimassa tiukempia säännöksiä, kun näillä säännöksillä pyritään vahvistamaan rahanpesun ja terrorismin rahoituksen estämistä, unionin oikeuden rajoissa.
Unionin tuomioistuin on tältä osin jo täsmentänyt, että kyseisessä 5 artiklassa tarkoitettu ilmaisu ”tiukemmat säännökset” voi koskea paitsi tilanteita, joiden osalta direktiivissä 2015/849 säädetään tietyntyyppisestä asiakkaan tuntemisvelvollisuudesta, myös muita tilanteita, joihin jäsenvaltiot katsovat liittyvän suuremman riski (ks. analogisesti tuomio 10.3.2016, Safe Interenvíos,
C‑235/14
,
EU:C:2016:154
,
kohta). Koska mainittu 5 artikla sisältyy direktiivin 2015/849 I luvun, jonka otsikko on ”Yleiset säännökset”, 1 jaksoon, jonka otsikko on ”Kohde, soveltamisala ja määritelmät”, sitä sovelletaan kaikkiin kyseisen direktiivin soveltamisalaan kuuluviin säännöksiin, mukaan lukien kyseisen direktiivin II luvun 3 jakson, jonka otsikko on ”Tehostettu asiakkaan tuntemisvelvollisuus”, säännökset.
Direktiivin 2015/849 5 artiklasta ja 18 artiklan 1 ja 3 kohdasta yhdessä luettuina ilmenee, että jäsenvaltiot voivat muun muassa yksilöidä muita suuririskisiä tilanteita niille kyseisessä 18 artiklassa annetun harkintavallan rajoissa (ks. analogisesti tuomio 10.3.2016, Safe Interenvíos,
C‑235/14
,
EU:C:2016:154
,
kohta).
Toiseksi on todettava, että koska direktiivin 2015/849 5 artiklassa täsmennetään, että jäsenvaltioiden on toimittava ”unionin oikeuden rajoissa”, niiden on niille kyseisen direktiivin 18 artiklassa annetun harkintavallan puitteissa noudatettava erityisesti unionin oikeuden yleisiä periaatteita kuten laillisuusperiaatetta, oikeusvarmuuden periaatetta, suhteellisuusperiaatetta ja syrjintäkiellon periaatetta (ks. analogisesti tuomio 10.3.2016, Safe Interenvíos,
C‑235/14
,
EU:C:2016:154
,
kohta).
Tässä yhteydessä on lisäksi todettava, että direktiivin 2015/849 johdanto‑osan 66 perustelukappaleesta ilmenee, että perusoikeuskirjan 21 artiklan, jossa kielletään kaikenlainen syrjintä millä tahansa perusteella, mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että tämä direktiivi pannaan täytäntöön syrjimättömästi, kun kyse on asiakkaan tuntemisvelvollisuuden yhteydessä tehtävistä riskiarvioista.
Tästä on todettava ensinnäkin, että – kuten julkisasiamies on olennaisin osin todennut ratkaisuehdotuksensa 55 ja 56 kohdassa – kun otetaan huomioon niin kauppasuhteiden kuin rikollisen toiminnankin dynaaminen luonne, unionin oikeus, erityisesti laillisuusperiaate ja oikeusvarmuuden periaate, ei ole esteenä sille, että kansallisessa lainsäädännössä ei määritetä tyhjentävästi kaikkia mahdollisia rahanpesun ja terrorismin rahoituksen suuremman riskin osatekijöitä, kunhan nämä tekijät täsmennetään myöhemmissä oikeudellisissa toimissa, jotka eivät välttämättä ole lain tasoisia mutta jotka on julkaistava asianmukaisesti.
Toiseksi rahanpesun ja terrorismin rahoituksen suuremman riskin osatekijät eivät yhtäältä saa ylittää sitä, mikä on tarpeen rahanpesun ja terrorismin rahoituksen estämistä koskevan tavoitteen saavuttamiseksi, eivätkä toisaalta saa johtaa syrjintään.
Kolmanneksi direktiivin 2015/849 7 artiklan 1 kohdasta ilmenee, että jäsenvaltiot altistuvat omien tilanteidensa vuoksi erilaisille rahanpesun ja terrorismin rahoituksen riskeille. Näin ollen kunkin jäsenvaltion on määritettävä suojan taso, jota se pitää asianmukaisena suhteessa tunnistettuun rahanpesun tai terrorismin rahoituksen riskiin (ks. analogisesti tuomio 10.3.2016, Safe Interenvíos,
C‑235/14
,
EU:C:2016:154
,
kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee asiakkaan oikeudelliseen muotoon liittyvän mahdollisen riskitekijän osalta, että estämislain 6 §:n 1
momentissa säädetään, että olosuhteisiin, jotka ilmoitusvelvollisen on otettava huomioon arvioidessaan rahanpesun ja terrorismin rahoituksen riskejä asiakkaan osalta, kuuluu muun muassa asiakkaan ”oikeudelliseen muotoon liittyvä riski”. Latvian hallitus on lisäksi todennut kirjallisissa huomautuksissaan, että rahanpesun vastainen yksikkö oli osoittanut vuonna 2019 julkaisemassaan raportissa, että valtiosta riippumattomat organisaatiot ovat erityisen alttiita rahanpesulle ja terrorismin rahoittamiselle, koska 94 prosenttia näistä valtiosta riippumattomista organisaatioista, jotka on kirjattu Latvian yritysrekisteriin, ei ole ilmoittanut toimialaansa tai on ilmoittanut kuuluvansa ryhmään ”muualle luokittelematon yhdistys tai säätiö”, mistä voidaan päätellä, että valtiosta riippumattoman organisaation oikeudellinen muoto pitäisi katsoa mahdolliseksi suureksi riskitekijäksi riskiarvion yhteydessä.
Mahdollisesta riskitekijästä, joka liittyy ilmoitusvelvollisen asiakkaan ja Venäjän federaation väliseen sidokseen, on todettava, kuten Latvian hallitus korosti kirjallisissa huomautuksissaan ja istunnossa, että VID:n internetsivustolla julkaistusta kansallisesta raportista sekä julkaistuista ohjeista ilmenee, että koska Latvia on maantieteellisesti lähellä kyseistä kolmatta maata ja koska sillä on merkittävät taloudelliset suhteet siihen, Latvia on käytännössä altis riskille siitä, että sen taloutta käytetään mainitusta kolmannesta maasta peräisin olevan rahan pesuun, mitä Transparency International pitää korruption kannalta suurena riskinä.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että direktiivin 2015/849 liitteessä III olevan 3 kohdan b alakohdan mukaan mahdollisesti suuremman riskin osoittaviin maantieteellisiin tekijöihin kuuluu se, että kyseisessä maassa katsotaan luotettavien lähteiden mukaan olevan huomattavasti lahjontaa tai muuta rikollista toimintaa.
Jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen, joka on yksin toimivaltainen tulkitsemaan ja soveltamaan kansallista oikeutta, tekemistä tarkastuksista muuta johdu, vaikuttaa siltä, että valtiosta riippumattoman organisaation oikeudellista muotoa ja ilmoitusvelvollisen asiakkaan ja Venäjän federaation välisen sidoksen olemassaoloa pidetään Latvian oikeudessa mahdollisen suuremman riskin osatekijöinä, jotka kyseisen ilmoitusvelvollisen on otettava huomioon riskianalyysissään, joka sen on tehtävä asiakaskuntansa osalta. Kyseisen tuomioistuimen on tarvittaessa tarkistettava, onko Rodl & Partner ottanut nämä tekijät huomioon kyseisten asiakkaiden riskiarviossa.
Lisäksi on aluksi todettava, että direktiivin 2015/849 liitteessä III olevan 3 kohdan b alakohdassa ei tehdä eroa sen mukaan, koskeeko siinä tarkoitettu maantieteellinen riskitekijä asiakasta vai tämän liikekumppaneita. Tämän jälkeen on todettava, että kyseisen direktiivin 8 artiklan 1 kohdasta, 18 artiklan 2 kohdasta ja liitteestä III yhdessä luettuina seuraa, että ilmoitusvelvollisten on otettava riskiarviossa huomioon muun muassa asiakkaidensa liiketoimiin liittyvät riskitekijät. Lopuksi on todettava, että näissä säännöksissä täsmennetään, että kaikkia monimutkaisia ja poikkeuksellisen suuria liiketoimia ja kaikkia epätavallisia liiketoimia, joilla ei ole selvää taloudellista tai laillista tarkoitusta, voidaan pitää mahdollisesti suuririskisinä.
Näin ollen sitä, että ilmoitusvelvollisen asiakas suorittaa liiketoimia, joihin liittyy sidoksia kolmanteen maahan, johon liittyy suuri lahjonnan riski, voidaan pitää direktiivin 2015/849 mukaisesti osoituksena mahdollisesti suuremmasta maantieteellisestä riskistä. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava, säädetäänkö Latvian oikeusjärjestyksessä tällaisesta riskitekijästä, ja jos näin on, olisiko Rodl & Partnerin pitänyt ottaa tämä seikka huomioon RBA Consultingiin liittyviä riskejä arvioidessaan.
Kun otetaan huomioon direktiivissä 2015/849 jäsenvaltioille annettu harkintavalta, valtiosta riippumattoman organisaation oikeudellinen muoto, ilmoitusvelvollisen asiakkaan ja Venäjän federaation välillä olevan sidoksen tai tämän asiakkaan kyseiseen kolmanteen maahan sidoksissa olevan liikekumppanin kanssa toteuttamien liiketoimien olemassaolo voivat tapauksen mukaan olla, kun otetaan huomioon edellä 49 kohdassa mainittujen unionin oikeuden rajojen ja erityisesti suhteellisuusperiaatteen ja syrjimättömyyden periaatteen noudattaminen, mahdollisesti suuremman riskin osoittavia tekijöitä.
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 86 kohdassa, se, että asiakkaan pelkkä työntekijä, joka ei ole kyseisen asiakkaan tosiasiallinen edunsaaja ja jolla ei ole tehtävää, jonka avulla hän voisi harjoittaa rahanpesuun mahdollisesti liittyvää toimintaa, on korruption kannalta suuririskisen kolmannen maan kansalainen, ei kuitenkaan vaikuta kuvaavan tilannetta, johon liittyy mahdollisesti suurempi rahanpesun tai terrorismin rahoituksen riski.
Suhteellisuusperiaate edellyttää samoin, että ainoastaan sellaisia ilmoitusvelvollisen asiakkaan korruption osalta suuririskiseen kolmanteen maahan sijoittautuneen liikekumppanin kanssa tekemiä liiketoimia, jotka ovat merkityksellisiä tai monimutkaisia tai luonteeltaan epätavallisia, voidaan pitää tekijöinä, jotka osoittavat mahdollisesti suuremman maantieteellisen riskin, joka ilmoitusvelvollisten on otettava huomioon asiakaskuntansa osalta tehtävässä riskiarviossa.
Näin ollen direktiivin 2015/849 18 artiklan 1 ja 3 kohta, luettuna yhdessä sen 5 artiklan ja liitteen III kanssa, eivät ole esteenä sille, että jäsenvaltio yksilöi muita mahdollisesti suurempia riskitekijöitä, jotka ilmoitusvelvollisen on otettava huomioon asiakaskunnan osalta tehtävässä riskiarviossa, ja nämä riskitekijät voivat liittyä asiakkaan oikeudelliseen muotoon, kuten valtiosta riippumattoman organisaation oikeudelliseen muotoon, kun pidetään mielessä direktiivin 2015/849 johdanto‑osan 43 perustelukappaleessa mainittu perusoikeuksien täysimääräisen noudattamisen periaate, tai asiakkaan tai tämän liikekumppanin sidokseen korruption kannalta suuririskiseen kolmanteen maahan, kunhan näistä riskitekijöistä säädetään kyseisen jäsenvaltion oikeusjärjestyksessä, ne on julkaistu asianmukaisesti ja ovat unionin oikeuden ja erityisesti suhteellisuusperiaatteen ja syrjintäkiellon periaatteen mukaisia.
Edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen ja kolmanteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2015/849 18 artiklan 1 ja 3 kohtaa, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin 5 artiklan ja liitteessä III olevan 3 kohdan b alakohdan kanssa, on tulkittava siten, että niissä ei edellytetä, että ilmoitusvelvollinen liittää automaattisesti asiakkaaseen suuren riskitason ja näin ollen soveltaa tähän asiakkaaseen tehostettuja asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia toimenpiteitä vain sen vuoksi, että asiakas on valtiosta riippumaton organisaatio, että yksi mainitun asiakkaan työntekijöistä on korruption kannalta suuririskisen kolmannen maan kansalainen tai että tämän saman asiakkaan liikekumppanilla, mutta ei asiakkaalla itsellään, on sidoksia tällaiseen kolmanteen maahan. Jäsenvaltio voi kuitenkin kansallisessa oikeudessaan yksilöidä tällaiset seikat tekijöiksi, jotka viittaavat rahanpesun ja terrorismin rahoituksen mahdollisesti suurempaan riskiin ja jotka ilmoitusvelvollisten on otettava huomioon asiakaskuntansa osalta tehtävässä riskiarviossa, kunhan nämä tekijät ovat unionin oikeuden ja erityisesti suhteellisuusperiaatteen ja syrjintäkiellon periaatteen mukaisia.
Toinen kysymys
Toinen kysymys on esitetty siltä varalta, että ensimmäiseen kysymykseen vastattaisiin myöntävästi. Kun otetaan huomioon siihen annettu kieltävä vastaus, toiseen kysymykseen ei näin ollen ole tarpeen vastata.
Neljäs kysymys
Neljännellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 2015/849 13 artiklan 1 kohdan c ja d alakohtaa tulkittava siten, että niissä velvoitetaan ilmoitusvelvollinen asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia toimenpiteitä toteuttaessaan hankkimaan kyseiseltä asiakkaalta jäljennös asiakkaan ja kolmannen välillä tehdystä sopimuksesta.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että voidakseen antaa ennakkoratkaisupyynnön esittäneelle tuomioistuimelle hyödyllisen vastauksen unionin tuomioistuin saattaa joutua ottamaan huomioon sellaisia unionin oikeuden säännöksiä, joihin kansallinen tuomioistuin ei ole viitannut kysymyksessään (tuomio 24.2.2022, Glavna direktsia Pozharna bezopasnost i zashtita na naselenieto,
C‑262/20
,
EU:C:2022:117
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Direktiivin 2015/849 11 artiklassa, joka sisältyy kyseisen direktiivin II luvun 1 jaksoon, jonka otsikko on ”Yleiset säännökset”, säädetään tilanteista, joissa ilmoitusvelvolliset ovat velvollisia soveltamaan tavanomaista asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia toimenpiteitä, koska tällaisiin tilanteisiin katsotaan liittyvän rahanpesun tai terrorismin rahoituksen riski (ks. analogisesti tuomio 10.3.2016, Safe Interenvíos,
C‑235/14
,
EU:C:2016:154
,
kohta). Ilmoitusvelvollisten on siis sovellettava näitä toimenpiteitä, koska ne ovat tiettyyn asiakkaaseen liittyvässä riskiarviossa vahvistaneet normaalin riskitason.
Direktiivin 13 artiklan 1 kohdassa mainitaan tietyt asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevat toimenpiteet, jotka ilmoitusvelvollisten on toteutettava, ja niihin kuuluvat liikesuhteen tarkoituksen ja aiotun luonteen arvioiminen ja tarvittaessa tietojen hankkiminen niistä (c kohta), liikesuhteen jatkuva seuranta, mukaan luettuna liiketoimien tarkastaminen koko liikesuhteen aikana sen varmistamiseksi, että suoritettavat liiketoimet ovat yhdenmukaiset niiden tietojen kanssa, jotka ilmoitusvelvollisella on asiakkaasta, tämän liiketoiminnasta ja riskiprofiilista ja tarvittaessa varojen alkuperästä, sekä sen varmistaminen, että hallussa olevat asiakirjat ja tiedot pidetään ajan tasalla (d kohta).
Lisäksi direktiivin 2015/849 mukaan näiden ilmoitusvelvollisten on noudatettava toimivaltaisiin kansallisiin viranomaisiin nähden tiettyjä näyttöön ja dokumentointiin liittyviä vaatimuksia, jotka koskevat sekä niiden asiakkaiden osalta tehtäviä riskiarvioita että näihin asiakkaisiin sovellettavien asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevien toimenpiteiden asianmukaisuutta tunnistettuun riskitasoon nähden.
Aluksi on nimittäin todettava, että direktiivin 2015/849 8 artiklan 2 kohdassa täsmennetään, että ilmoitusvelvollisten tehtävänä olevat riskiarviot on dokumentoitava, pidettävä ajan tasalla ja asetettava asiaankuuluvien toimivaltaisten viranomaisten ja itsesääntelyelinten saataville. Tältä osin kyseisen direktiivin johdanto‑osan 22 perustelukappaleessa todetaan, että riskiperusteinen lähestymistapa ei ole jäsenvaltioille ja ilmoitusvelvollisille liian salliva vaihtoehto, vaan sen mukaan päätökset tehdään todistettujen riskien perusteella, jotta toimet voidaan tehokkaammin kohdistaa unioniin ja sen toimijoihin vaikuttaviin rahanpesun ja terrorismin rahoituksen riskeihin.
Seuraavaksi on todettava, että direktiivin 2015/849 13 artiklan 4 kohdassa säädetään, että ilmoitusvelvollisten on pystyttävä osoittamaan toimivaltaisille viranomaisille tai itsesääntelyelimille, että niiden soveltamat asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevat toimenpiteet ovat tunnistettujen rahanpesun ja terrorismin rahoituksen riskien kannalta asianmukaisia.
Kyseisen direktiivin V luvussa, jonka otsikko on ”Tietosuoja, tietojen säilyttäminen ja tilastotiedot”, olevan 40 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdassa säädetään, että ilmoitusvelvollisten on säilytettävä jäljennökset asiakirjoista ja tiedoista, joita tarvitaan II luvussa säädettyjen asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevien velvoitteiden noudattamiseksi, viiden vuoden ajan asiakassuhteen päättymisestä.
Edellä 71 ja 72 kohdassa mainituista säännöksistä seuraa, että kun ilmoitusvelvollinen tunnistaa riskiarviossa mahdollisesti suuremman riskin, joka perustuu monimutkaiseen ja poikkeuksellisen suureen tai vailla selvää taloudellista tai laillista tarkoitusta olevaan liiketoimeen, jonka sen asiakas on tehnyt sellaisen liikekumppanin kanssa, jolla on sidoksia korruption kannalta suuririskiseen kolmanteen maahan, tämän ilmoitusvelvollisen on toimivaltaisen kansallisen viranomaisen suorittamassa tarkastuksessa toimitettava tälle viranomaiselle asianmukainen dokumentaatio, joka osoittaa, että se on arvioinut tätä liiketointa ja ottanut sen asianmukaisesti huomioon tehdessään päätelmänsä asiakkaan riskitasosta.
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 107 kohdassa, edellä 71–73 kohdassa mainituissa säännöksissä ei kuitenkaan määritellä täsmällisesti, millä tavoin ilmoitusvelvolliset voivat noudattaa näitä toimivaltaisille viranomaisille esitettäviä näyttöä ja dokumentointia koskevia vaatimuksia. Nämä yksityiskohtaiset säännöt kuuluvat siis kansallisen oikeuden alaan, kunhan noudatetaan unionin oikeutta ja erityisesti suhteellisuusperiaatetta, liikesalaisuutta ja henkilötietojen suojaa.
Kuten komissio on kirjallisissa huomautuksissaan todennut, ilmoitusvelvollisille asetettu näyttö‑ ja dokumentointivelvollisuus ei näin ollen välttämättä edellytä sopimuksen jäljennöksen fyysistä esittämistä, koska on olemassa muita asianmukaisia todistelukeinoja, kuten sellaisten sopimusta koskevien arviointikertomusten esittäminen, jotka sisältävät kyseiseen liiketoimeen ja liikesuhteeseen liittyvän riskin arvioimiseksi tarvittavat tiedot.
Kuten edellä 21 kohdassa on todettu, nyt käsiteltävässä asiassa Rodl & Partner ei ole toimittanut VID:lle jäljennöstä sopimuksesta, jonka RBA Consulting ja kolmas yhtiö, josta suurin osa on Venäjän federaatioon sijoittautuneen yhtiön omistuksessa, ovat tehneet, ja ilmoitusvelvollinen on ainoastaan selittänyt, että se on voinut tutustua tämän sopimuksen alkuperäiskappaleeseen RBA Consultingin toimitiloissa. Unionin tuomioistuimen hallussa olevasta asiakirja‑aineistosta ei myöskään ilmene, että Rodl & Partner olisi näyttänyt toteen tai edes väittänyt toimittaneensa VID:lle asianmukaisia todisteita tähän liikesuhteeseen ja tämän suhteen yhteydessä tehtyihin liiketoimiin liittyvästä riskiarviosta tai tältä osin toteutetuista asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevista toimenpiteistä.
Edellä esitetyn perusteella neljänteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2015/849 13 artiklan 1 kohdan c ja d alakohtaa, luettuina yhdessä tämän direktiivin 8 artiklan 2 kohdan, 13 artiklan 4 kohdan ja 40 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdan kanssa, on tulkittava siten, että niissä ei velvoiteta ilmoitusvelvollista, kun se toteuttaa asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia toimenpiteitä, hankkimaan kyseiseltä asiakkaalta jäljennöstä asiakkaan ja kolmannen välillä tehdystä sopimuksesta, kunhan ilmoitusvelvollinen voi toimittaa toimivaltaiselle kansalliselle viranomaiselle muita asianmukaisia asiakirjoja, jotka osoittavat yhtäältä, että se on arvioinut asiakkaan ja kolmannen välistä liiketoimea ja liikesuhdetta, ja toisaalta, että se on ottanut tämän arvion asianmukaisesti huomioon tarvittavien asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevien toimenpiteiden soveltamiseksi rahanpesun ja terrorismin rahoittamisen osalta tunnistettujen riskien osalta.
Viides kysymys
Viidennellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 2015/849 14 artiklan 5 kohtaa tulkittava siten, että ilmoitusvelvollisen on sovellettava asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia toimenpiteitä nykyisiin asiakkaisiinsa ja silloinkin, kun kyseisen asiakkaan tilanteessa ei ole voitu havaita muutoksia ja kun kansallisessa oikeudessa säädetty määräaika uuden riskiarvion tekemiselle ei ole vielä päättynyt. Lisäksi kyseinen tuomioistuin tiedustelee, sovelletaanko tätä velvollisuutta ainoastaan rahanpesun ja terrorismin rahoituksen kannalta suuririskisiin asiakkaisiin.
Jos näihin kysymyksiin vastataan myöntävästi, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, onko tällainen tulkinta suhteellisuusperiaatteen mukainen.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkitsemisessa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä säännöstöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös tai määräys on (tuomio 2.9.2021, LG ja MH (Itsepesu),
C‑790/19
,
EU:C:2021:661
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Direktiivin 2015/849 14 artiklan 5 kohdan sanamuodossa edellytetään, että ilmoitusvelvolliset soveltavat tuntemisvelvollisuutta koskevia toimenpiteitä kaikkien uusien asiakkaiden lisäksi myös olemassa oleviin asiakkaisiin riskiarvion perusteella asianmukaisissa tilanteissa muun muassa silloin, kun asiakkaan merkitykselliset olosuhteet muuttuvat.
Tämän säännöksen sanamuodosta ilmenee näin ollen, että ilmoitusvelvollisten on riskiperusteisen lähestymistavan perusteella sovellettava asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia toimenpiteitä paitsi uusiin asiakkaisiin myös olemassa oleviin asiakkaisiin silloin, kun ajankohta osoittautuu asianmukaiseksi. Mainitussa säännöksessä täsmennetään, että yksi näistä mahdollisista asianmukaisista ajankohdista on se, jolloin asianomaisen asiakkaan tilanteen kannalta merkitykselliset seikat muuttuvat. Tässä samassa säännöksessä ei myöskään rajoiteta ilmoitusvelvollisilla olevaa velvollisuutta ainoastaan niihin asiakkaisiin, joihin on liitetty suuri riski.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että direktiivin 2015/849 8 artiklan 2 kohdan mukaan ilmoitusvelvollisten on erityisesti saatettava ajan tasalle arviot rahanpesun ja terrorismin rahoituksen riskeistä, joille ne altistuvat.
Edellä esitetystä seuraa, että direktiivin 2015/849 14 artiklan 5 kohdassa, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin 8 artiklan 2 kohdan kanssa, velvoitetaan ilmoitusvelvollinen soveltamaan ajantasaisen riskiarvion perusteella asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia, tarvittaessa tehostettuja toimenpiteitä, jos tämä vaikuttaa asianmukaiselta, muun muassa silloin, kun kyseisen asiakkaan tilanteeseen liittyvät merkitykselliset seikat muuttuvat.
Yleinen rakenne, johon direktiivin 2015/849 14 artiklan 5 kohta sisältyy, tukee tällaista tulkintaa.
Tältä osin tämä säännös sisältyy kyseisen direktiivin II luvun, joka koskee asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia velvollisuuksia, 1 jaksoon, jonka otsikko on ”Yleiset säännökset”. Tästä seuraa, että ilmoitusvelvollisille mainitun säännöksen mukaan kuuluvaa velvollisuutta sovelletaan kaikkiin asiakkaisiin riippumatta niihin liitetystä riskitasosta.
Lisäksi direktiivin 2015/849 13 artiklan 1 kohdan d alakohdan sanamuodosta seuraa, että ilmoitusvelvollisten on valvottava asiakkaita sekä niiden toteuttamia liiketoimia jatkuvasti. Tästä seuraa, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 119 kohdassa, että mikäli ilmoitusvelvolliset saavat tietoonsa olemassa olevaa asiakasta koskevia liiketointen kaltaisia merkityksellisiä seikkoja, jotka saattavat vaikuttaa asiakasta koskevaan riskiarvioon, niiden on otettava nämä seikat huomioon ja tarvittaessa tarkistettava riskiarviotaan ja mahdollisesti tällaiseen asiakkaaseen sovellettavien asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevien toimenpiteiden tasoa.
Lopuksi on todettava, että direktiivin 2015/849 14 artiklan 5 kohdan tulkinnalla, sellaisena kuin se esitetään edellä 85 kohdassa, varmistetaan kyseisen direktiivin päätavoitteen toteuttaminen; tämä päätavoite on – kuten edellä 33 kohdassa on muistutettu – sen estäminen, että rahoitusjärjestelmää käytetään rahanpesuun ja terrorismin rahoitukseen.
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava, olivatko RBA Consultingin ja yhtiön, josta Venäjän federaatioon sijoittautunut yhtiö omistaa enemmistön, välillä tehdyt liiketoimet, joiden osalta ei ole riitautettu sitä, että Rodl & Partner oli niistä tietoinen, direktiivin 2015/849 14 artiklan 5 kohdan mukaisia merkityksellisiä seikkoja, joiden vuoksi on riskiperusteisen lähestymistavan perusteella asianmukaista toteuttaa asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia, tarvittaessa tehostettuja toimenpiteitä RBA Consultingin osalta riippumatta siitä, että kansallisessa oikeudessa asetettu määräaika tähän asiakkaaseen liittyvän uuden riskiarvion tekemiselle ei ollut vielä päättynyt.
Edellä esitetyn perusteella viidenteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2015/849 14 artiklan 5 kohtaa, luettuna yhdessä sen 8 artiklan 2 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että ilmoitusvelvolliset ovat velvollisia soveltamaan ajantasaisen riskiarvion perusteella asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia, tarvittaessa tehostettuja toimenpiteitä, jos tämä vaikuttaa asianmukaiselta, olemassa olevaan asiakkaaseen muun muassa silloin, kun asiakkaan tilannetta koskevat merkitykselliset seikat muuttuvat, riippumatta siitä, että kansallisessa oikeudessa asetettu enimmäismääräaika tätä asiakasta koskevan uuden riskiarvion tekemiselle ei ole vielä päättynyt. Tätä velvollisuutta ei sovelleta ainoastaan rahanpesun ja terrorismin rahoituksen kannalta suuririskisiin asiakkaisiin.
Edellä esitetyn perusteella ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen viidennen kysymyksen, yhteydessä esittämää toissijaista kysymystä, joka toistetaan edellä 80 kohdassa, ei ole tarpeen tutkia.
Kuudes kysymys
Kuudennella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 2015/849 60 artiklan 1 ja 2 kohtaa tulkittava siten, että kun toimivaltainen kansallinen viranomainen julkaisee päätöksen, jolla määrätään seuraamus tämän direktiivin saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöä annettujen kansallisten säännösten rikkomisesta, sen on varmistuttava siitä, että julkaistut tiedot ovat tähän päätökseen sisältyvien tietojen mukaisia.
Latvian hallitus katsoo, että tämä kysymys on jätettävä tutkimatta.
Sen mukaan mainittu kysymys on nimittäin ensinnäkin hypoteettinen, sikäli kuin direktiivin 2015/849 60 artiklan 1 kohta, jonka tulkintaa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on näin ollen pyytänyt, koskee tilannetta, jossa on julkaistu päätös, johon ei ole haettu muutosta, eikä tilannetta, jossa – kuten nyt käsiteltävässä asiassa – on julkaistu muutoksenhaun kohteena oleva päätös ja joka kuuluu kyseisen direktiivin 60 artiklan 2 kohdan soveltamisalaan.
Toiseksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei sen mukaan ole todennut epätarkkuutta VID:n verkkosivustolla julkaistuissa tiedoissa, joten kuudennella ennakkoratkaisukysymyksellä ei ole mitään yhteyttä pääasian oikeudenkäynnin tosiseikkoihin tai kohteeseen eikä se siis vastaa objektiiviseen tarpeeseen pääasian ratkaisemisen kannalta.
Tältä osin ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee yhtäältä, että Latvian tasavalta on saattanut direktiivin 2015/849 60 artiklan 2 kohdan osaksi kansallista oikeutta ja että se näin ollen sallii muutoksenhaun kohteena olevien päätösten julkaisemisen. Kun 60 artiklan 2 kohdassa säädetään, että toimivaltaiset viranomaiset julkaisevat välittömästi virallisella verkkosivustollaan ”myös” tiedon, jonka mukaan kyseiseen päätökseen on haettu muutosta, tässä säännöksessä kuitenkin täsmennetään, että näiden viranomaisten on julkaistava tämä tieto kyseisen 60 artiklan 1 kohdassa lueteltujen tietojen lisäksi, ja viimeksi mainitussa kohdassa säädetään, että ”julkaistuissa tiedoissa on oltava vähintäänkin tiedot rikkomisen tyypistä ja luonteesta sekä rikkomisesta vastuussa olevien henkilöiden nimet”. Tästä seuraa, että pelkästään se, että unionin tuomioistuimelta tiedustellaan, miten kyseisen 60 artiklan sekä 1 että 2 kohtaa, jotka 2 kohdan sanamuodon perusteella liittyvät toisiinsa, on tulkittava, ei tee kuudennesta kysymyksestä hypoteettista.
Toisaalta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että kun se päätti esittää ennakkoratkaisupyynnön, Rodl & Partneria koskevan seuraamuspäätöksen julkaiseminen VID:n verkkosivustolla sisälsi yhä epätarkkuuksia.
Edellä esitetystä seuraa, että kuudes kysymys on otettava tutkittavaksi.
Muutoksenhaun kohteena olevien päätösten sisällön julkaisemisesta on todettava, että direktiivin 2015/849 60 artiklan 1 ja 2 kohdasta, jotka on olennaisilta osin palautettu mieleen edellä 97 kohdassa, yhdessä luettuina ilmenee, että toimivaltaisen kansallisen viranomaisen verkkosivustolla julkaistaan ainoastaan näihin päätöksiin sisältyvät tiedot. Näin ollen tietoja, jotka eivät ole mainittuihin päätöksiin sisältyvien tietojen mukaisia, ei julkaista.
Edellä esitetyn perusteella kuudenteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2015/849 60 artiklan 1 ja 2 kohtaa on tulkittava siten, että kun toimivaltainen kansallinen viranomainen julkaisee päätöksen, jolla määrätään seuraamus tämän direktiivin saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöä annettujen kansallisten säännösten rikkomisesta, sen on varmistuttava siitä, että julkaistut tiedot ovat täsmälleen tähän päätökseen sisältyvien tietojen mukaisia.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Rahoitusjärjestelmän käytön estämisestä rahanpesuun tai terrorismin rahoitukseen, Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 648/2012 muuttamisesta sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/60/EY ja komission direktiivin 2006/70/EY kumoamisesta 20.5.2015 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2015/849 18 artiklan 1 ja 3 kohtaa, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin 5 artiklan ja liitteessä III olevan 3 kohdan b alakohdan kanssa,
on tulkittava siten, että
niissä ei edellytetä, että ilmoitusvelvollinen liittää automaattisesti asiakkaaseen suuren riskitason ja näin ollen soveltaa tähän asiakkaaseen tehostettuja asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia toimenpiteitä vain sen vuoksi, että asiakas on valtiosta riippumaton organisaatio, että yksi mainitun asiakkaan työntekijöistä on korruption kannalta suuririskisen kolmannen maan kansalainen tai että tämän saman asiakkaan liikekumppanilla, mutta ei asiakkaalla itsellään, on sidoksia tällaiseen kolmanteen maahan. Jäsenvaltio voi kuitenkin kansallisessa oikeudessaan yksilöidä tällaiset seikat tekijöiksi, jotka viittaavat rahanpesun ja terrorismin rahoituksen mahdollisesti suurempaan riskiin ja jotka ilmoitusvelvollisten on otettava huomioon asiakaskuntansa osalta tehtävässä riskiarviossa, kunhan nämä tekijät ovat unionin oikeuden ja erityisesti suhteellisuusperiaatteen ja syrjintäkiellon periaatteen mukaisia.

2)
Direktiivin 2015/849 13 artiklan 1 kohdan c ja d alakohtaa, luettuina yhdessä tämän direktiivin 8 artiklan 2 kohdan, 13 artiklan 4 kohdan ja 40 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdan kanssa,
on tulkittava siten, että
niissä ei velvoiteta ilmoitusvelvollista, kun se toteuttaa asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia toimenpiteitä, hankkimaan kyseiseltä asiakkaalta jäljennöstä asiakkaan ja kolmannen välillä tehdystä sopimuksesta, kunhan ilmoitusvelvollinen voi toimittaa toimivaltaiselle kansalliselle viranomaiselle muita asianmukaisia asiakirjoja, jotka osoittavat yhtäältä, että se on arvioinut asiakkaan ja kolmannen välistä liiketoimea ja liikesuhdetta, ja toisaalta, että se on ottanut tämän arvion asianmukaisesti huomioon tarvittavien asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevien toimenpiteiden soveltamiseksi rahanpesun ja terrorismin rahoittamisen osalta tunnistettujen riskien osalta.

3)
Direktiivin 2015/849 14 artiklan 5 kohtaa, luettuna yhdessä sen 8 artiklan 2 kohdan kanssa,
on tulkittava siten, että
ilmoitusvelvolliset ovat velvollisia soveltamaan ajantasaisen riskiarvion perusteella asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia, tarvittaessa tehostettuja toimenpiteitä, jos tämä vaikuttaa asianmukaiselta, olemassa olevaan asiakkaaseen muun muassa silloin, kun asiakkaan tilannetta koskevat merkitykselliset seikat muuttuvat, riippumatta siitä, että kansallisessa oikeudessa asetettu enimmäismääräaika tätä asiakasta koskevan uuden riskiarvion tekemiselle ei ole vielä päättynyt. Tätä velvollisuutta ei sovelleta ainoastaan rahanpesun ja terrorismin rahoituksen kannalta suuririskisiin asiakkaisiin.

4)
Direktiivin 2015/849 60 artiklan 1 ja 2 kohtaa
on tulkittava siten, että
kun toimivaltainen kansallinen viranomainen julkaisee päätöksen, jolla määrätään seuraamus tämän direktiivin saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöä annettujen kansallisten säännösten rikkomisesta, sen on varmistuttava siitä, että julkaistut tiedot ovat täsmälleen tähän päätökseen sisältyvien tietojen mukaisia.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: latvia.