CELEX: 62020CJ0690
Pritožba
Konkurenca
Omejevalni sporazumi
Sklep Evropske komisije o odreditvi pregleda
Pravna sredstva zoper izvedbo pregleda
Člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah
Pravica do učinkovitega pravnega sredstva
Uredba (ES) št. 1/2003
Člen 19
Uredba (ES) št. 773/2004
Člen 3
Zapis razgovorov, ki jih je opravila Komisija v okviru svojih preiskav
Začetek preiskave Komisije

Družbi Casino, Guichard‑Perrachon SA (v nadaljevanju: Casino) in Achats Marchandises Casino SAS (v nadaljevanju: AMC) s pritožbo predlagata delno razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 5. oktobra 2020, Casino, Guichard‑Perrachon in AMC/Komisija (T‑249/17, v nadaljevanju: izpodbijana sodba, EU:T:2020:458), s katero je to sodišče delno zavrnilo njuno tožbo na podlagi člena 263 PDEU za razglasitev ničnosti Sklepa Komisije C(2017) 1054 final z dne 9. februarja 2017, s katerim je bilo družbi Casino in vsem družbam, ki jih ta neposredno ali posredno nadzoruje, odrejeno, da se podredijo pregledu v smislu člena 20(1) in (4) Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 (AT.40466 – Tute 1) (v nadaljevanju: sporni sklep).

Pravni okvir

Uredba (ES)
št.
1/2003
V uvodni izjavi 25 Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov [101] in [102 PDEU] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205) je navedeno:
„Odkrivanje kršitev pravil konkurence postaja vedno težje, in da bi učinkovito zavarovali konkurenco, je treba dopolniti pooblastilo [Evropske k]omisije za izvajanje pregledov. Komisija mora biti zlasti pristojna za opravljanje razgovorov z vsemi osebami, ki bi lahko razpolagale z uporabnimi informacijami, in za zapisovanje njihovih izjav. V času pregleda so lahko uradniki, ki jih je imenovala Komisija, pooblaščeni tudi za zapečatenje med trajanjem pregleda. Običajno se pečati ne nameščajo za več kakor 72 ur. Uradniki, ki jih je imenovala Komisija, morajo imeti tudi pooblastila, da zahtevajo vse informacije, ki so pomembne za predmet in namen pregleda.“
V poglavju V z naslovom „Pooblastilo za preiskavo“ je člen 17 te uredbe, naslovljen „Preiskave posameznih panog in posameznih vrst sporazumov“,  ki v odstavku 1 določa:
„Kadar razvoj trgovine med državami članicami, togost cen ali druge okoliščine kažejo na možnost omejevanja ali izkrivljanja konkurence na skupnem trgu, lahko Komisija izvede svojo preiskavo znotraj posamezne panoge ali znotraj posamezne vrste sporazumov v več sektorjih. Med trajanjem te preiskave lahko Komisija od zadevnih podjetij ali podjetniških združenj zahteva, da ji priskrbijo informacije, ki so potrebne za uveljavljanje člena [101] in člena [102 PDEU], in lahko opravi vse preglede, ki so potrebni za ta namen.“
Člen 19 te uredbe, naslovljen „Pooblastilo za razgovore“, določa:
„1.      Za izpolnjevanje dolžnosti, ki jih nalaga ta uredba, lahko Komisija opravi razgovor z vsemi fizičnimi ali pravnimi osebami, ki v razgovor privolijo, zaradi zbiranja informacij v zvezi s predmetom preiskave.
2.      Kadar se razgovor iz odstavka 1 opravlja v poslovnih prostorih podjetja, Komisija o tem obvesti organ, pristojen za konkurenco v državi članici, na ozemlju katere razgovor poteka. Če organ, pristojen za konkurenco v tej državi članici, tako zahteva, lahko njegovi uradniki pri razgovoru sodelujejo z uradniki in drugimi spremljevalnimi osebami, ki jih je za vodenje razgovora pooblastila Komisija.“
Člen 20 iste uredbe, naslovljen „Pooblastilo Komisije za pregled“, določa:
„1.      Za izpolnjevanje dolžnosti, ki jih nalaga ta uredba, lahko Komisija izvaja vse potrebne preglede podjetij in podjetniških združenj.
2.      Uradniki in druge spremljevalne osebe, ki jih je Komisija pooblastila za izvajanje pregleda, so pooblaščeni, da:
(a)      vstopijo v vse prostore, zemljišča in prevozna sredstva podjetij in podjetniških združenj;
(b)      pregledajo poslovne knjige in drugo poslovno dokumentacijo ne glede na obliko, v kateri je predložena;
(c)      odvzamejo in pridobijo, ne glede na obliko, kopije ali izvlečke iz poslovnih knjig ali dokumentacije;
(d)      zapečatijo vse poslovne prostore ter poslovne knjige in dokumentacijo za trajanje in v obsegu, potrebnem za izvedbo pregleda;
(e)      zaprosijo katerega koli predstavnika ali člana osebja podjetja ali podjetniškega združenja za pojasnilo dejstev ali dokumentov, ki se nanašajo na predmet in namen pregleda, in njegove odgovore zapišejo v zapisnik.
3.      Uradniki in druge spremljevalne osebe, ki jih je Komisija pooblastila za izvajanje pregleda, uresničujejo svoja pooblastila s predložitvijo pisnega pooblastila, ki navaja predmet in namen pregleda in sankcije, ki so predvidene v členu 23, če izročene poslovne knjige ali druga poslovna dokumentacija o poslovanju ni popolna ali če odgovori na vprašanja v skladu z odstavkom 2 tega člena niso točni ali so zavajajoči. Komisija pred pregledom pravočasno obvesti o tem organ, pristojen za konkurenco v državi članici, na ozemlju katere se bo izvajal pregled.
4.      Podjetja in podjetniška združenja se morajo podrediti pregledom, ki jih z odločbo odredi Komisija. Odločba podrobno navaja predmet in namen pregleda, določi datum začetka in navede sankcije, ki jih predvidevata člena 23 in 24, ter pravico […] do pritožbe zoper odločbo [pred Sodiščem Evropske unije]. Komisija sprejme take odločbe po posvetovanju z organom, pristojnim za konkurenco v državi članici, na ozemlju katere se bo izvajal pregled.
5.      Uradniki, pa tudi tisti, ki jih pooblasti ali imenuje organ, pristojen za konkurenco v državi članici, na ozemlju katere se bo izvedel pregled, na zahtevo tega organa ali Komisije aktivno pomagajo uradnikom in drugim spremljevalnim osebam, ki jih je Komisija pooblastila. Za to so jim dodeljena pooblastila, ki so navedena v odstavku 2.
6.      Kadar uradniki in druge spremljevalne osebe, ki jih je Komisija pooblastila, ugotovijo, da podjetje nasprotuje pregledu, ki je bil odrejen v skladu s tem členom, jim zadevna država članica ponudi potrebno sodelovanje in, če je to potrebno, zagotovi tudi podporo policije ali drugega ustreznega izvršilnega organa, da jim omogoči izvedbo pregleda.
7.      Če se za sodelovanje, ki ga navaja odstavek 6, po nacionalnih pravilih zahteva odobritev pravosodnega organa, se vloži prošnja za tako odobritev. Prošnja za takšno odobritev se lahko vloži tudi kot previdnostni ukrep.
8.      Kadar se zaprosi za odobritev iz odstavka 7, nacionalno sodišče nadzoruje, da je odločba Komisije pristna in da predvideni prisilni ukrepi niso niti enostranski niti pretirani glede na predmet pregleda. Pri nadzoru sorazmernosti prisilnih ukrepov lahko nacionalno sodišče Komisijo neposredno ali prek organa, pristojnega za konkurenco v državi članici, prosi za podrobne razlage zlasti v zvezi z razlogi, ki jih ima Komisija za sum kršitve členov [101] in [102 PDEU], pa tudi v zvezi z resnostjo domnevne kršitve in naravo vpletenosti zadevnega podjetja. Vendar pa nacionalno sodišče ne more dvomiti o potrebnosti pregleda niti ne sme zahtevati zagotovitve informacij, ki so v spisu Komisije. Nadzor zakonitosti odločbe Komisije je pridržan za Sodišče.“
Člen 23 Uredbe št. 1/2003, naslovljen „Globe“, v odstavku 1 določa:
„Komisija lahko podjetjem in podjetniškem združenjem z odločbo določi globe, ki ne presegajo 1 % skupnega prometa v predhodnem poslovnem letu, kadar naklepno ali iz malomarnosti:
[…]
(c)      pri pregledih po členu 20 predložijo nepopolne poslovne knjige in drugo poslovno dokumentacijo ali ne dopuščajo pregledov po členu 20(4);
(d)      v odgovoru na vprašanje, postavljeno po členu 20(2)(e),
–        dajo napačen ali zavajajoč odgovor,
–        v roku, ki ga določi Komisija, ne popravijo nepopolnega ali zavajajočega odgovora člana svojega osebja, ali
–        ne dajo ali nočejo dati popolnega odgovora o dejstvih, ki se nanašajo na predmet in namen pregleda, ki je bil odrejen z odločbo, sprejeto v skladu s členom 20(4);
(e)      prelomijo pečate, ki so jih v skladu s členom 20(2) namestili uradniki ali druge spremljevalne osebe, ki jih je pooblastila Komisija.“

Uredba (ES)
št.
773/2004
Člen 2 Uredbe Komisije (ES) št. 773/2004 z dne 7. aprila 2004 v zvezi z vodenjem postopkov Komisije v skladu s členoma [101 in 102 PDEU] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 3, str. 81), naslovljen „Začetek postopka“, v odstavku 3 določa:
„Komisija lahko izvaja svoja pooblastila za preiskavo v skladu s poglavjem V Uredbe [št. 1/2003] pred začetkom postopka.“
V poglavju III z naslovom „Poizvedovanja Komisije“ je člen 3 Uredbe št. 773/2004, naslovljen „Pooblastilo za razgovore“, ki določa:
„1.      Kadar Komisija opravi razgovor z osebo z njeno privolitvijo v skladu s členom 19 Uredbe [št. 1/2003], na začetku razgovora navede pravno podlago in namen razgovora ter opozori na njegov prostovoljni značaj. Prav tako osebi, s katero opravlja razgovor, sporoči svoj namen vodenja zapisnika o razgovoru.
2.      Razgovor se lahko opravi z uporabo vseh pripomočkov, vključno s telefonom ali elektronskimi sredstvi.
3.      Komisija lahko na kakršenkoli način zabeleži izjave, ki so jih podale osebe, s katerimi vodi razgovor. Kopija kakršnega koli zapisa se posreduje v potrditev osebi, s katero je bil opravljen razgovor. Če je potrebno, Komisija določi rok, v katerem ji oseba, s katero vodi razgovor, lahko sporoči kakršne koli popravke k izjavi.“

Dejansko stanje in sporni sklep
Dejansko stanje je bilo v točkah od 2 do 8 izpodbijane sodbe povzeto tako:
„2.      Družba Casino, prva tožeča stranka[…], je matična družba skupine Casino, ki opravlja dejavnost med drugim v Franciji, predvsem v sektorju trgovine na drobno z živili in neživilskimi izdelki. Njena hčerinska družba, Achats Marchandises Casino SAS (AMC), nekdanja EMC Distribution, ki je druga tožeča stranka, je agencija za uvrščanje izdelkov v ponudbo, ki se z dobavitelji pogaja o nabavnih pogojih za maloprodajne verige skupine Casino v Franciji.
3.      Ker je Evropska komisija prejela informacije o izmenjavah informacij med prvo tožečo stranko in drugimi podjetji ali podjetniškimi združenji, zlasti družbo Intermarché, ki prav tako opravlja dejavnost v sektorju trgovine na drobno z živili in neživilskimi izdelki, je sprejela [sporni] sklep.
4.      V izreku [spornega] sklepa je določeno:
‚
Člen 1
Družba Casino […] in vse družbe, ki jih ta neposredno ali posredno nadzoruje, so se dolžne podrediti pregledu v zvezi z njihovim morebitnim sodelovanjem pri usklajenih ravnanjih, ki so v nasprotju s členom 101 [PDEU], na trgih nabave izdelkov široke potrošnje, trgu prodaje storitev proizvajalcem izdelkov z blagovno znamko in trgih prodaje izdelkov široke potrošnje potrošnikom. Ta usklajena ravnanja so:
(a)      izmenjave informacij od leta 2015 med podjetji in/ali podjetniškimi združenji, zlasti zavezništvom [International Casino Dia Corporation (ICDC)] […] in/ali njegovimi člani, zlasti družbo Casino in zavezništvom AgeCore in/ali njegovimi člani, zlasti družbo Intermarché, v zvezi z rabati, ki so jih dobili na trgih nabave izdelkov široke potrošnje v sektorjih živilskih izdelkov, izdelkov za osebno nego in čistilnih izdelkov, ter v zvezi s cenami na trgu prodaje storitev proizvajalcem izdelkov z blagovno znamko v sektorjih živilskih izdelkov, izdelkov za osebno nego in čistilnih izdelkov v več državah članicah Evropske unije, med drugim [v] Franciji, in
(b)      izmenjave informacij najmanj od leta 2016 med družbama Casino in Intermarché v zvezi z njunimi prihodnjimi poslovnimi strategijami, zlasti glede asortimenta, razvoja trgovin, elektronskega trgovanja in promocijske politike na trgih nabave izdelkov široke potrošnje in trgih prodaje izdelkov široke potrošnje potrošnikom v Franciji.
Pregled je mogoče opraviti v katerem koli prostoru podjetja […]
Družba Casino uradnikom in drugim osebam, ki jih je Komisija pooblastila za izvajanje pregleda, ter uradnikom in drugim osebam, ki jih je organ, pristojen za konkurenco v zadevni državi članici, pooblastil ali imenoval, da jim pomagajo, dovoli, da v običajnem delovnem času vstopijo v vse njene prostore in prevozna sredstva. Podjetje na prošnjo uradnikov in drugih pooblaščenih oseb v pregled predloži poslovne knjige in drugo poslovno dokumentacijo ne glede na njen nosilec ter zadevnim osebam omogoči, da na kraju samem preučijo in odvzamejo ali pridobijo, ne glede na obliko, kopije ali izvlečke iz poslovnih knjig ali dokumentacije. Podjetje dovoli, da se zapečatijo vsi poslovni prostori ter poslovne knjige in dokumentacija za trajanje pregleda in v obsegu, potrebnem za njegovo izvedbo. Na prošnjo zadevnih uradnikov ali oseb takoj in na kraju samem zagotovi ustna pojasnila v zvezi s predmetom in namenom pregleda ter za predložitev takih pojasnil pooblasti tudi vse predstavnike ali uslužbence podjetja. Podjetje dovoli zapis zadevnih pojasnil v kakršni koli obliki.
Člen 2
Pregled se lahko začne 20. februarja 2017 ali v kratkem zatem.
Člen 3
Ta sklep je naslovljen na družbo Casino in vse družbe, ki jih ta neposredno ali posredno nadzoruje.
O tej odločitvi se v skladu s členom 297(2) [PDEU] neposredno pred pregledom obvesti podjetje, na katerega je naslovljena.‘
5.      Potem ko je Komisija o tem pregledu obvestila Autorité de la concurrence (organ, pristojen za konkurenco, Francija), se je ta obrnil na sodnika, pristojna za odreditev posegov v svoboščine in pripora, pri tribunal de grande instance de Créteil (okrožno sodišče v Créteilu, Francija) in tribunal de grande instance de Paris (okrožno sodišče v Parizu, Francija), da bi ju zaprosil za odobritev izvedbe dejanj obiska in zasega v prostorih tožečih strank. Ta sodnika, pristojna za odreditev posegov v svoboščine in pripora, sta s sklepoma z dne 17. februarja 2017 odobrila obiske in zasege, za katere je bilo zaprošeno kot previdnostni ukrep. Ker nobeden od ukrepov, sprejetih med pregledom, ni zahteval sodelovanja ‚izvršilnih organov‘ v smislu člena 20, od (6) do (8), Uredbe št. 1/2003, ta sklepa nista bila vročena tožečima strankama.
6.      Pregled se je začel 20. februarja 2017, ko so inšpektorji Komisije v spremstvu predstavnikov francoskega organa, pristojnega za konkurenco, prišli na pariški sedež skupine Casino in v prostore druge tožeče stranke ter uradno obvestili tožeči stranki o [spornem] sklepu.
7.      V okviru pregleda je Komisija zlasti obiskala pisarne, zbrala opremo, predvsem računalniško (prenosne računalnike, mobilne telefone, tablice, naprave za shranjevanje podatkov), zaslišala več oseb in napravila kopije vsebin zbrane opreme.
8.      Tožeči stranki sta vsaka zase Komisiji poslali dopis z dne 24. februarja 2017, v katerem sta izrazili pridržke v zvezi [s spornim] sklepom in potekom pregleda, izvedenega na njegovi podlagi.“

Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
Pritožnici sta 28. aprila 2017 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča na podlagi člena 263 PDEU vložili tožbo za razglasitev ničnosti spornega sklepa. V utemeljitev svoje tožbe sta v bistvu navedli tri tožbene razloge. Prvi tožbeni razlog je temeljil na ugovoru nezakonitosti člena 20 Uredbe št. 1/2003, drugi se je nanašal na kršitev obveznosti obrazložitve, tretji pa na kršitev pravice do nedotakljivosti stanovanja.
Splošno sodišče je v okviru ukrepov procesnega vodstva Komisijo pozvalo, naj predloži indice o domnevnih kršitvah, ki jih je imela na voljo na dan sprejetja spornega sklepa.
Komisija je v odgovor na ta poziv med drugim predložila zapisnike razgovorov, ki jih je leta 2016 in leta 2017 opravila s 13 dobavitelji izdelkov široke potrošnje, na katere se je nanašal pregled, ki so redno sklepali sporazume z družbama Casino in Intermarché (priloge od Q.1 do Q.13 k odgovoru Komisije z dne 10. januarja 2019) (v nadaljevanju: razgovori z dobavitelji).
Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo – potem ko je presodilo, da Komisija nima dovolj resnih indicev, na podlagi katerih bi bilo mogoče sumiti o obstoju kršitve, ki jo je pomenila izmenjava informacij med družbama Casino in Intermarché, ki so se nanašale na njune prihodnje poslovne strategije –  člen 1(b) spornega sklepa razglasilo za ničen, v preostalem pa je tožbo zavrnilo.

Predlogi strank
Pritožnici s pritožbo Sodišču predlagata, naj:
–        razveljavi točko 2 izreka izpodbijane sodbe;
–        naj ugodi njunim predlogom, predstavljenim na prvi stopnji, in torej razglasi sporni sklep za ničen ter
–        Komisiji naloži plačilo stroškov pritožbenega postopka in postopka pred Splošnim sodiščem.
Komisija Sodišču predlaga, naj:
–        pritožbo zavrne in
–        pritožnicama naloži plačilo stroškov.
Svet Evropske unije Sodišču predlaga, naj:
–        zavrne pritožbo v delu, v katerem tožeči stranki Splošnemu sodišču očitata, da je napačno uporabilo pravo s tem, da je presodilo, da se s temeljno pravico do učinkovitega pravnega sredstva ne zahteva samostojno in takojšnje pravno sredstvo zoper potek pregledov in
–        pritožnicama naloži plačilo stroškov pritožbenega postopka.

Pritožba
Pritožnici v utemeljitev pritožbe navajata štiri razloge. Prvi pritožbeni razlog se nanaša na napačno uporabo prava, ker je Splošno sodišče odločilo, da ustnih izjav, ki jih je zbrala Komisija, ni treba zapisati, da bi jih bilo mogoče uporabiti kot indice, ki utemeljujejo sprejetje spornega sklepa. Drugi in tretji pritožbeni razlog se nanašata na napačno uporabo prava, ker naj bi Splošno sodišče presodilo, da temeljna pravica do nedotakljivosti stanovanja ne nalaga, da se s spornim sklepom časovno omeji izvrševanje pooblastil Komisije za pregled ter se omejijo osebe ter prostori, ki so lahko predmet pregleda. Četrti pritožbeni razlog se nanaša napačno uporabo prava, ker naj bi Splošno sodišče presodilo, da temeljna pravica do učinkovitega pravnega sredstva ne nalaga samostojnega in takojšnjega pravnega sredstva zoper potek pregledov.
Ker je namen četrtega pritožbenega razloga izpodbijati pravno podlago spornega sklepa, Sodišče meni, da ga je treba preučiti najprej.

Četrti pritožbeni razlog: napačna uporaba
prava s strani Splošnega sodišča, k
i
je presodilo, da temeljna pravica do učinkovitega pravnega sredstva ne nalaga
samostojnega in takojšnjega pravnega sredstva zoper potek pregledov

Trditve strank
Pritožnici izpodbijata zlasti točke 51, 55 in 69 izpodbijane sodbe.
Pritožnici najprej opozarjata, da sta pred Splošnim sodiščem trdili, da je določba, na kateri temelji sporni sklep – in sicer člen 20 Uredbe št. 1/2003 – v nasprotju s členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), ker ne daje možnosti učinkovitega pravnega sredstva zoper ukrepe, sprejete v okviru pregleda. Trdita namreč, da v nasprotju z zahtevami, ki izhajajo predvsem iz sodb ESČP z dne 21. februarja 2008, Ravon in drugi proti Franciji (CE:ECHR:2008:0221JUD001849703, točka 28); z dne 21. decembra 2010, Compagnie des gaz de pétrole Primagaz proti Franciji (CE:ECHR:2010:1221JUD002961308, točka 36 in naslednje), in z dne 21. decembra 2010, Société Canal Plus in drugi proti Franciji (CE:ECHR:2010:1221JUD002940808, točka 24 in naslednje), Uredba št. 1/2003 ne določa nobenega samostojnega in takojšnjega pravnega sredstva zoper ukrepe, saj v svojem členu 20(4) določa le pritožbo zoper sklep o pregledu.
V okviru prvega očitka pritožnici trdita, da sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice v nasprotju s tem, kar je Splošno sodišče ugotovilo v točkah 51 in 55 izpodbijane sodbe, ne določa, da se sme več pravnih sredstev presojati kot celota, zato da bi bile izpolnjene zahteve po učinkovitem pravnem sredstvu.
V okviru drugega očitka pritožnici podredno trdita, da Splošno sodišče ne more – ne da bi pri tem napačno uporabilo pravo – šteti, da so vsa pravna sredstva, ki jih je preučilo, enakovredna (če se obravnavajo kot celota) učinkovitemu pravnemu sredstvu, saj ni ugotovilo obstoja nobenega takojšnjega pravnega sredstva, s katerim bi se lahko izpodbijal zaseg dokumentov, ki niso bili predmet pregleda. Podjetje, v katerem se izvaja pregled, bi moralo, da bi lahko izpodbijalo ukrepe, sprejete med pregledi, počakati na sklep o koncu postopka na podlagi člena 101 PDEU, da bi to lahko storilo. Vendar je Evropsko sodišče za človekove pravice v sodbah z dne 21. decembra 2010, Compagnie des gaz de pétrole Primagaz proti Franciji (CE:ECHR:2010:1221JUD002961308, točka 28), in z dne 21. decembra 2010, Société Canal Plus in drugi proti Franciji (CE:ECHR:2010:1221JUD002940808, točka 40), presodilo, da je tako pravno sredstvo nezadostno.
Komisija in Svet izpodbijata utemeljitev pritožnic.

Presoja Sodišča
Najprej je treba poudariti, da so točke 51, 55 in 69 izpodbijane sodbe, ki jih pritožnici izpodbijata v okviru četrtega pritožbenega razloga, del razlogov, zaradi katerih je Splošno sodišče zavrnilo ugovor nezakonitosti člena 20(4) Uredbe št. 1/2003, ki temelji na kršitvi pravice do učinkovitega pravnega sredstva zaradi neobstoja pravnega sredstva zoper ukrepe, sprejete v okviru pregleda.
Natančneje, Splošno sodišče je v točkah od 46 do 50 izpodbijane sodbe najprej spomnilo, da je pravica do učinkovitega pravnega sredstva določena v členu 47 Listine ter v členih 6 in 13 Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju: EKČP). Potem ko je spomnilo, da EKČP, ker Unija k njej ni pristopila, ni pravni instrument, ki bi bil formalno del pravnega reda Unije, zaradi česar je treba nadzor zakonitosti izvesti samo glede temeljnih pravic, zagotovljenih z Listino, je poudarilo, da iz člena 52 Listine in pojasnil v zvezi s tem členom izhaja, da je treba določbe EKČP in sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice v zvezi s temi določbami upoštevati pri razlagi in uporabi določb Listine v danem primeru.
V zvezi s tem je menilo, da je treba v skladu s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice spoštovanje pravice do učinkovitega pravnega sredstva v zvezi z obiski zasebnih prostorov preučiti z vidika naslednjih štirih pogojev, in sicer, prvič, obstajati mora učinkovit sodni nadzor zakonitosti sklepa o takih obiskih ali o ukrepih, sprejetih v okviru teh obiskov, pri čemer mora ta nadzor zajeti dejanske in pravne okoliščine, drugič, pravno sredstvo oziroma sredstva, ki so na voljo, morajo v primeru ugotovljene nezakonitosti bodisi preprečiti dejanje bodisi – če bi do nezakonitega dejanja že prišlo – zadevni osebi zagotoviti ustrezno odpravo nepravilnosti, tretjič, dostop do zadevnega pravnega sredstva mora biti gotov, in četrtič, do sodnega nadzora mora priti v razumnem roku.
Splošno sodišče je nato v točki 51 izpodbijane sodbe poudarilo, da iz te sodne prakse prav tako izhaja, da mora obstajati možnost učinkovitega sodnega nadzora nad potekom dejanja pregleda in da mora biti nadzor učinkovit v posebnih okoliščinah obravnavane zadeve, kar vključuje upoštevanje vseh pravnih sredstev, ki so na voljo podjetju, na katero se pregled nanaša, in torej izvedbo celovite analize teh pravnih sredstev. Splošno sodišče je v točkah 54 in 55 izpodbijane sodbe presodilo, da ker mora preverjanje spoštovanja pravice do učinkovitega pravnega sredstva temeljiti na celoviti analizi pravnih sredstev, ki lahko pripeljejo do nadzora ukrepov, sprejetih v okviru pregleda, ni bilo pomembno, da vsako od preverjanih pravnih sredstev, posamič gledano, ne izpolnjuje pogojev, ki se zahtevajo, da bi bil ugotovljen obstoj pravice do učinkovitega pravnega sredstva.
V tem okviru je Splošno sodišče poleg tega v točkah 57 in 58 izpodbijane sodbe navedlo, da poleg možnosti nasloviti zahteve na pooblaščenca Komisije za zaslišanje obstaja šest pravnih sredstev, s katerimi se lahko izpodbija dejanje pregleda pred sodiščem Unije, in sicer so to tožba zoper sklep o pregledu, tožba zoper sklep, s katerim Komisija sankcionira oviranje pregleda na podlagi člena 23(1), od (c) do (e), Uredbe št. 1/2003, tožba zoper kateri koli akt, ki izpolnjuje pogoje iz sodne prakse za akt, zoper katerega je mogoče vložiti tožbo, ter ki bi ga Komisija sprejela po sklepu o pregledu in v okviru poteka dejanj pregleda, kot je sklep o zavrnitvi predloga za varstvo listin na podlagi zaupnosti komunikacije med odvetniki in strankami, tožba zoper sklep, s katerim se konča postopek, začet na podlagi člena 101 PDEU, predlog za izdajo začasne odredbe in tožba za ugotovitev nepogodbene odgovornosti.
Splošno sodišče je v točkah od 58 do 66 izpodbijane sodbe pojasnilo, zakaj je menilo, da ta pravna sredstva omogočajo, da se potek pregledov izpodbija pred sodiščem Unije.
Nazadnje je Splošno sodišče ob koncu analize, ki jo je izvedlo v točkah od 67 do 80 izpodbijane sodbe, razsodilo, da je za sistem nadzora poteka dejanj pregleda, ki ga tvorijo vsa pravna sredstva, našteta v točki 28 te sodbe, mogoče šteti, da izpolnjuje štiri pogoje, ki izhajajo iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice.
Tako je Splošno sodišče v točki 81 izpodbijane sodbe zavrnilo ugovor nezakonitosti člena 20(4) Uredbe št. 1/2003, ki temelji na kršitvi pravice do učinkovitega pravnega sredstva.
V zvezi s prvim očitkom, ki temelji na tem, da je Splošno sodišče napačno opravilo celovito presojo različnih pravnih sredstev, da bi preverilo, ali je zagotovljena pravica do učinkovitega pravnega sredstva zoper ukrepe, sprejete v okviru pregleda, je treba spomniti, da je pravica do učinkovitega pravnega sredstva zapisana v členu 47 Listine.
Spomniti je tudi treba, da je v členu 52(3) Listine pojasnjeno, da kolikor ta listina vsebuje pravice, ki ustrezajo pravicam, zagotovljenim z EKČP, sta vsebina in obseg teh pravic enaka kot vsebina in obseg pravic, ki ju določa ta konvencija (sodba z dne 19. novembra 2019, A. K. in drugi (Neodvisnost disciplinskega senata vrhovnega sodišča), C‑585/18, C‑624/18 in C‑625/18, EU:C:2019:982, točka 116).
Kot pa je razvidno iz pojasnil k členu 47 Listine, ki jih je treba v skladu s členom 6(1), tretji pododstavek, PEU in členom 52(7) Listine upoštevati pri razlagi Listine, prvi in drugi odstavek tega člena 47 ustrezata členu 13 oziroma členu 6(1) EKČP (sodba z dne 19. novembra 2019, A. K. in drugi (Neodvisnost disciplinskega senata vrhovnega sodišča), C‑585/18, C‑624/18 in C‑625/18, EU:C:2019:982, točka 117). V skladu s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice člen 6(1) EKČP pomeni
lex specialis
v razmerju do člena 13 te konvencije, pri čemer so zahteve zadnjega zajete v strožjih zahtevah prvega (sodba ESČP z dne 15. marca 2022, Grzęda proti Poljski, CE:ECHR:2022:0315JUD004357218, točka 352 in navedena sodna praksa).
Sodišče je poleg tega odločilo, da mora paziti, da se z razlago člena 47, prvi odstavek, Listine, ki jo poda, zagotovi raven varstva, s katero ni kršena raven varstva, zagotovljena v členu 13 EKČP, kot ga razlaga Evropsko sodišče za človekove pravice (glej v tem smislu sodbo z dne 26. septembra 2018, Belastingdienst/Toeslagen (Odložilni učinek pritožbe), C‑175/17, EU:C:2018:776, točka 35).
V tem okviru je treba poudariti, da iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice izhaja, da varstvo, ki ga ponuja člen 13 EKČP, ne zahteva določene oblike pravnega sredstva (sodba ESČP z dne  20. marca 2008, Boudaïeva in drugi proti Rusiji, CE:ECHR:2008:0320JUD001533902, točka 190), in tudi če nobeno pravno sredstvo, ki ga ponuja nacionalno pravo, obravnavano ločeno, samo ne izpolnjuje zahtev iz tega člena 13, pa to lahko velja za ta pravna sredstva, če se obravnavajo kot celota (sodba ESČP z dne  10. julija 2020, Mugemangango proti Belgiji, CE:ECHR:2020:0710JUD000031015, točka 131 in navedena sodna praksa).
Poleg tega je v primeru kršitve pravice do spoštovanja doma iz člena 8 EKČP pravno sredstvo v smislu člena 13 EKČP učinkovito, če ima pritožnik na voljo postopek, ki mu omogoča izpodbijanje zakonitosti opravljenih hišnih preiskav in zasegov ter da doseže ustrezno odpravo nepravilnosti, če so bili odrejeni ali izvedeni nezakonito (sodba ESČP z dne  19. januarja 2017, Posevini proti Bolgariji, CE:ECHR:2017:0119JUD006363814, točka 84).
V zvezi s tem iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice v zvezi s členom 6(1) ali členom 8 EKČP izhaja, da je lahko v primeru obiskov zasebnih prostorov protiutež temu, da ni predhodne odobritve pregleda s strani sodišča, ki bi lahko omejilo ali nadzorovalo potek tega pregleda, naknadni sodni nadzor zakonitosti in nujnosti takega preiskovalnega ukrepa, če je ta nadzor učinkovit v posebnih okoliščinah obravnavane zadeve. To pomeni, da je zadevnim osebam na voljo učinkovit dejanski in pravni sodni nadzor spornega ukrepa in njegovega izvajanja. Če je bilo dejanje, ki se šteje za nezakonito, že opravljeno, mora razpoložljivo pravno sredstvo oziroma morajo pravna sredstva omogočati, da se zadevni osebi zagotovi ustrezna odprava nepravilnosti

(sodba ESČP z dne 2. oktobra 2014, Delta Pekárny a.s. proti Češki republiki, EC:ECHR:2014:1002JUD000009711, točki 86 in 87 ter navedena sodna praksa).
Ker je torej naknadni sodni nadzor pregleda pod določenimi pogoji lahko protiutež temu, da ni bilo predhodnega sodnega nadzora, in ker je treba z „razpoložljivim pravnim oziroma pravnimi sredstvi“ zagotoviti ustrezno odpravo nepravilnosti, je treba upoštevati, da je treba za ugotovitev, ali so izpolnjene zahteve iz člena 47 Listine, načeloma upoštevati vsa razpoložljiva pravna sredstva.
Ker sta poleg tega pritožnici uveljavljali ugovor nezakonitosti člena 20 Uredbe št. 1/2003, je moralo Splošno sodišče, kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 51 sklepnih predlogov v zadevi Les Mousquetaires in ITM Entreprises/Komisija (C‑682/20 P, EU:C:2022:578), da bi se izreklo o tem ugovoru, celovito presojati sistem sodnega nadzora ukrepov, sprejetih v okviru pregledov, s čimer je preseglo posebne okoliščine obravnavane zadeve.
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da pritožnici napačno trdita, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je opravilo celovito analizo vseh pravnih sredstev, ki so na voljo za izpodbijanje poteka pregledov.
Zato je treba prvi očitek zavrniti.
V zvezi z drugim očitkom, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker ni ugotovilo obstoja nobenega takojšnjega pravnega sredstva za izpodbijanje zasega dokumentov, ki niso bili predmet pregleda, je treba pojasniti, da se ta utemeljitev – kot izhaja iz točke 69 izpodbijane sodbe, ki jo izpodbijata pritožnici – nanaša na položaj, v katerem zadevni pregled, pri katerem bi lahko bili zaseženi dokumenti, ki niso bili predmet pregleda, ne bi pripeljal do sklepa o ugotovitvi kršitve in naložitvi sankcije, temveč do začetka nove preiskave in sprejetja novega sklepa o pregledu.
V zvezi s tem je treba poudariti, da se je Splošno sodišče v točki 69 sklicevalo na različna pravna sredstva, ki jih je preučilo v točkah od 57 do 66 izpodbijane sodbe. Predvsem v točki 59 te sodbe je ugotovilo, da lahko podjetja, v katerih se opravlja pregled, vložijo ničnostno tožbo zoper novi sklep o pregledu in torej izpodbijajo zakonitost indicev, na katerih temelji, kot nezakonito pridobljenih med prejšnjim pregledom.
Poleg tega je treba glede takojšnjih pravnih sredstev za izpodbijanje ukrepov, sprejetih na podlagi sklepa o pregledu, poudariti, da je Splošno sodišče v točkah 56 in 57 izpodbijane sodbe v bistvu pravilno ugotovilo, da imajo ta podjetja možnost izpodbijati vsak akt, ki ga sprejme Komisija po sklepu o pregledu, tudi med izvajanjem dejanj pregleda, saj naj bi se bilo mogoče zoper tak akt pritožiti glede na pogoje, opredeljene v sodni praksi.
Zato je treba ugotoviti, da drugi očitek temelji na napačni razlagi izpodbijane sodbe, zlasti njenih točk od 55 do 69, in ga je zato treba zavrniti. Četrti pritožbeni razlog je torej treba zavrniti v celoti.

Prvi pritožbeni razlog: Splošno sodišče je napačno uporabilo pravo, ker je odločilo, da ustnih izjav, ki jih je zbrala Komisija, ni bilo treba zapisati, da bi jih bilo mogoče uporabiti kot indice, ki utemeljujejo sprejetje spornega sklepa

Trditve strank
S prvim pritožbenim razlogom, ki se nanaša na kršitve člena 7 Listine ter kršitve člena 19 Uredbe št. 1/2003 in člena 3 Uredbe št. 773/2004, pritožnici izpodbijata zlasti točke od 183 do 198 izpodbijane sodbe.
Ta pritožbeni razlog je razdeljen na dva dela.
Pritožnici v prvem delu zatrjujeta, da je Splošno sodišče kršilo temeljno pravico do nedotakljivosti stanovanja iz člena 7 Listine s tem, da je odločilo, da so zapisniki o ustnih izjavah, ki jih je enostransko pripravila Komisija, veljaven dokaz o obstoju indicev, ki upravičujejo pregled.
Poudarjata, da sodna praksa Sodišča med drugim zahteva, da se mora Splošno sodišče pri obravnavi tožbe zoper sklep o pregledu prepričati, da odločitev ni samovoljna ter za to preveriti, ali je bila sprejeta, ne da bi temeljila na dejanskih okoliščinah, ki bi lahko upravičile pregled. Sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice naj bi tudi zahtevala, da mora biti nadzor upravičenosti obiska zasebnih prostorov še posebej učinkovit in konkreten, kadar lahko uprava, tako kot v tem primeru, sama odloči o takem ukrepu. V tej zadevi naj bi se Splošno sodišče odpovedalo vsakršnemu učinkovitemu sodnemu nadzoru tveganja samovoljnega posredovanja Komisije s tem, da je priznalo, da lahko Komisija sama odloči, kateri indici, ki jih ima na voljo, so dokazi.
Po mnenju pritožnic bi le zapis v kakršni koli obliki omogočil potrditev vsebine ustnih izjav in točnosti njihovega prepisa ter s tem predstavitev značilnosti, zaradi katerih se štejejo za dokaz, nad katerim lahko sodišče izvaja nadzor, kot je razvidno iz sodne prakse Splošnega sodišča.
Obveznost zapisa ustnih izjav naj ne bi mogla biti postavljena pod vprašaj z razlikovanjem Splošnega sodišča med indici, ki se zahtevajo v fazi sklepa o pregledu, in dokazi o kršitvi, ki se zahtevajo za sprejetje sklepa, s katerim se naloži kazen. Po mnenju pritožnic to razlikovanje, ki se nanaša na raven zahtevanega dokaza, ne vpliva na obliko, ki jo mora imeti element, da se lahko veljavno upošteva kot indic ali kot dokaz o kršitvi.
Splošno sodišče naj bi s tem, da je presodilo, da je mogoče sklep o pregledu utemeljiti zgolj na podlagi zapisnikov Komisije, katerih vsebine ni potrdila nobena tretja oseba niti je ne potrjuje posnetek, Komisiji dalo možnost, da sama določi, kaj šteje kot dokaz za njene trditve. Splošno sodišče naj bi tako opustilo vsakršen učinkovit nadzor in sodni praksi, ki Komisiji nalaga, da v sfero zasebne dejavnosti poseže šele, ko zbere dovolj resne indice, odvzelo polni učinek.
Z drugim delom prvega pritožbenega razloga pritožnici trdita, da je Splošno sodišče kršilo člen 19 Uredbe št. 1/2003 in člen 3 Uredbe št. 773/2004 s tem, da je odločilo, da Komisija ni bila dolžna zapisati ustnih izjav dobaviteljev.
Pritožnici najprej poudarjata, da Komisija sama nikoli ni izpodbijala, da mora v skladu s členom 19 Uredbe št. 1/2003 in členom 3 Uredbe št. 773/2004 zabeležiti zadevne ustne izjave. Pred Splošnim sodiščem naj bi celo trdila, da so zapisniki, ki jih je predložila temu sodišču, zapisi, ki so v skladu s temi določbami. Vendar Komisija naj na podlagi načela, da nihče ne more izpodbijati tistega, kar je predhodno priznal, ne bi mogla izpodbijati uporabe teh določb pred Sodiščem.
Glede na to pritožnici na prvem mestu navajata, da sodna praksa, ki jo je Splošno sodišče navedlo v točki 187 izpodbijane sodbe in ki se nanaša na izhodišče, ki ga je treba upoštevati pri presoji razumnosti trajanja upravnega postopka, ne daje nobenih smernic glede izhodišča preiskave v smislu poglavja V Uredbe št. 1/2003.
Na drugem mestu, pritožnici navajata, prvič, da dopustnost pisnega razkritja s strani osebe, ki nima pravnega interesa, zahtevanega s členom 7(2) Uredbe št. 1/2003, ki ga je Splošno sodišče omenilo v točki 188 izpodbijane sodbe – kot indic, ki upravičuje pregled – ne postavlja pod vprašaj njune utemeljitve. Dokler je namreč tako razkritje pisno, naj njegova dokazna vrednost kot indic ne bi bila sporna.
Drugič, obvestilo o prizanesljivosti iz leta 2006 naj bi določalo, da obveznost zapisa iz člena 19 Uredbe št. 1/2003 in člena 3 Uredbe št. 773/2004 velja že pri prvih ustnih izjavah, ki jih zbere Komisija. Vendar naj bi v tem primeru Komisija izjave dobaviteljev zbrala v isti fazi postopka kot izjavo prosilca za prizanesljivost. V obeh primerih naj bi bili to prvi elementi, ki jih je Komisija zbrala in na podlagi katerih se je lahko odločila predvsem za odreditev pregledov. Zato bi bilo treba izjave dobaviteljev zabeležiti na enak način kot izjave prosilca za prizanesljivost.
Tretjič, priročnik Komisije o internem postopku na podlagi členov 101 in 102 PDEU z dne 12. marca 2012, na katerega se Splošno sodišče sklicuje v točki 194 izpodbijane sodbe, naj ne bi imel nobene pravne vrednosti.
Četrtič, sklepni predlogi generalnega pravobranilca N. Wahla v zadevi Intel Corporation/Komisija (C‑413/14 P, EU:C:2016:788) naj ne bi podpirali analize v izpodbijani sodbi.
Na tretjem mestu, pritožnici trdita, da so preudarki iz točk 197 in 202 izpodbijane sodbe v zvezi z učinkovitostjo izvajanja preiskovalnih pooblastil Komisije brezpredmetni in pravno ne morejo utemeljiti analize Splošnega sodišča.
V zvezi s tem pritožnici med drugim navajata, da priprava uradnega zapisnika, v katerem so zabeležene izjave, ki jih je zbrala Komisija, ne bi nič bolj odvračala od razkritja kršitev kot izdelava zapisnika, ki ga enostransko pripravi Komisija. Zaslišane tretje osebe bi lahko seveda želele ostati anonimne. Vendar pa naj bi bila zaščita te anonimnosti zagotovljena z vzpostavitvijo zaupnih različic. Poleg tega bi lahko Komisija zaslišanje takoj avdio ali avdiovizualno posnela.
Na četrtem mestu, pritožnici trdita, da so bili razgovori z dobavitelji očitno opravljeni v okviru preiskave.
„Neformalnost“ te preiskave naj bi bila nepomembna. Sodišče je namreč kategorično zavrnilo možnost, da bi Komisija izvajala „neformalne“ razgovore, s katerimi bi se lahko izognila svojim postopkovnim obveznostim, določenim z Uredbo št. 1/2003 in Uredbo št. 773/2004 (sodba z dne 6. septembra 2017, Intel/Komisija, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, točka 88).
Nazadnje pritožnici poudarjata, da izjave dobaviteljev, ker niso bile zabeležene, nimajo nobene dokazne vrednosti.
Zato naj zapisnikov o teh izjavah ne bi bilo mogoče šteti za dovolj resne indice.
Pritožnici posledično menita, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je odločilo, da za razgovore Komisije z dobavitelji ne veljajo določbe člena 19(1) Uredbe št. 1/2003 v povezavi z določbami člena 3 Uredbe št. 773/2004.
Pritožnici poleg tega poudarjata, da bi moralo Sodišče, če izjemoma ne bi bilo prepričano, da neobstoj pravne dokazne vrednosti internih zapisnikov zadostuje za razglasitev ničnosti spornega sklepa v celoti, zadevo vrniti Splošnemu sodišču v ponovno preučitev dejstev, ne da bi upoštevalo zapisnike, ki nimajo dokazne vrednosti.
Komisija izpodbija to utemeljitev.
Komisija uvodoma pojasnjuje, da se začetek preiskave razlikuje tako od odprtja spisa kot od začetka postopka v smislu člena 2 Uredbe št. 773/2004. Preiskava naj bi se začela ob prvi uporabi pooblastil Komisije za preiskavo in ob sprejetju ukrepov, ki se navezujejo na očitek o storjeni kršitvi in imajo pomembne posledice za položaj osumljenih subjektov. Odprtje spisa naj bi bilo interni akt tajništva Generalnega direktorata Komisije za konkurenco, ko dodeli številko zadeve, katerega edini namen naj bi bilo shranjevanje dokumentov. Začetek postopka naj bi ustrezal datumu, ko Komisija sprejme odločitev v skladu s členom 2 Uredbe št. 773/2004, da bi sprejela sklep na podlagi poglavja III Uredbe št. 1/2003.
Glede na to Komisija na prvem mestu navaja, da je trditev pritožnic, da bi možnost, da Komisija enostransko sestavi zapisnike o ustnih izjavah, preprečila Splošnemu sodišču, da izvede sodni nadzor sorazmernosti in zakonitosti pregleda, ovržena z nadzorom indicev, ki ga je v tej zadevi izvedlo Splošno sodišče in ki je pripeljal do tega, da je bil sporni sklep razglašen za delno ničen. Poleg tega naj bi imelo Splošno sodišče v skladu s členom 94 Poslovnika tudi v primeru, v katerem ustna pričanja niso bila zabeležena, možnost zaslišati priče.
Uporaba formalnosti iz uredb št. 1/2003 in št. 773/2004 pred začetkom preiskave naj bi škodovala izvajanju konkurenčnega prava s strani Komisije, saj bi ji onemogočila zbiranje in uporabo indicev, pridobljenih v ustni obliki. Prav tako naj bi bilo to enako predpostavki, da indici nikoli ne morejo biti v ustni obliki, s čimer naj bi bila ogrožena učinkovitost preiskav Komisije, saj bi se pregled začel na poznejši datum.
Poleg tega, prvič, naj sodna praksa, na katero se sklicujeta pritožnici, ne bi bila pomembna, saj se nanaša na uporabo ustnih izjav kot dokazov in ne kot indicev.
Drugič, Sodišče je v točkah od 99 do 101 sodbe z dne 6. septembra 2017, Intel/Komisija (C‑413/14 P, EU:C:2017:632), v primeru, v katerem ni zapisa, odločilo, da lahko zapisnik, ki ga je pripravila Komisija, potrjuje vsebino razprav, ki bi morale biti zabeležene, in Sodišču omogoča izvajanje učinkovitega sodnega nadzora.
Tretjič, za indice naj bi veljala nižja stopnja formalnosti kot za dokaze. Začetek preiskave naj bi namreč pomenil začetek upravnega postopka in bi bil povezan z datumom, ko Komisija prvič uporabi svoja preiskovalna pooblastila. Kot naj bi potrjevalo pripravljalno gradivo za Uredbo št. 1/2003, naj bi bil člen 19(1) navedene uredbe pravna podlaga, ki dovoljuje zapis ustnih izjav „v okviru preiskave“ z namenom, da se ne predložijo kot navaden indic, temveč kot „dokazno sredstvo“.
Na drugem mestu, Komisija trdi, da pred sprejetjem spornega sklepa še ni začela preiskave. V skladu s sodno prakso Sodišča naj bi začetek preiskave namreč pomenil začetek upravnega postopka in bi bil povezan z datumom, ko Komisija prvič uporabi svoja preiskovalna pooblastila.
Komisija dodaja, prvič, da ni pomembno, da je pred Splošnim sodiščem trdila, da so zapisniki razgovorov z dobavitelji zapisi iz člena 19 Uredbe št. 1/2003 in člena 3 Uredbe št. 773/2004, saj se Splošno sodišče ni izreklo glede te trditve. Drugič, če bi se razkritje, podano v okviru pritožbe, pri katerem se ne bi upoštevala formalnost iz člena 7(2) Uredbe št. 773/2004, štelo za indic, bi bilo to v prid temu, da v tej zadevi ne velja obveznost zapisa. To naj bi namreč potrjevalo, da lahko vsebinski element pomeni indic, čeprav ne spoštuje določenih formalnosti.
Tretjič, to, da je Komisija v obvestilu o prizanesljivosti iz leta 2006 v skladu s členom 19 Uredbe št. 1/2003 in členom 3 Uredbe št. 773/2004 predvidela beleženje ustnih prošenj za prizanesljivost, vloženih pred prvo uporabo svojih preiskovalnih pooblastil, naj ne bi bilo pomembno.
Četrtič, tega, da je Splošno sodišče razlikovalo med fazo pred prvo uporabo preiskovalnih pooblastil Komisije in fazo po uporabi teh pooblastil, ni mogoče primerjati z razlikovanjem med formalnimi in neformalnimi razgovori, ki ga je Sodišče zavrnilo v sodbi z dne 6. septembra 2017, Intel/Komisija (C‑413/14 P, EU:C:2017:632).
Na tretjem mestu, Komisija opozarja, da je Splošno sodišče v točki 197 izpodbijane sodbe ugotovilo, čeprav zgolj zaradi celovitosti, da bi bili resno ogroženi odkrivanje kršitvenih ravnanj Komisije in izvajanje njenih pooblastil za preiskavo, če bi bila dolžna beležiti vsako ustno izjavo pred začetkom preiskave.

Presoja Sodišča
Pritožnici s prvim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču v bistvu očitata, da je v točki 186 izpodbijane sodbe napačno uporabilo pravo, ko je odločilo, da Komisiji ni treba upoštevati obveznosti zapisa razgovorov, ki izhaja iz člena 19 Uredbe št. 1/2003 in člena 3 Uredbe št. 773/2004, preden uradno začne preiskavo in uporabi preiskovalna pooblastila, ki so ji dodeljena zlasti s členi od 18 do 20 Uredbe št. 1/2003.
V zvezi s tem je treba spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso razlaga določbe prava Unije zahteva, da se poleg njenega besedila upoštevajo tudi kontekst, v katerega se umešča, ter cilji in namen akta, katerega del je (sodba z dne 1. avgusta 2022, HOLD Alapkezelő, C‑352/20, EU:C:2022:606, točka 42 in navedena sodna praksa).
Na prvem mestu, iz samega besedila člena 19(1) Uredbe št. 1/2003 izhaja, da se ta uporablja za vsak razgovor, namenjen zbiranju informacij v zvezi s predmetom preiskave (sodba z dne 6. septembra 2017, Intel/Komisija, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, točka 84).
Člen 3 Uredbe št. 773/2004, ki za razgovore na podlagi člena 19(1) Uredbe št. 1/2003 določa nekatere formalnosti, ne pojasnjuje področja uporabe te določbe.
Vendar je treba spomniti, da je Sodišče odločilo, da ima Komisija na podlagi člena 19(1) Uredbe št. 1/2003 in člena 3(3) Uredbe št. 773/2004 obveznost, da v obliki, ki jo sama izbere, pripravi zapisnik vsakega razgovora, ki ga opravi na podlagi člena 19 Uredbe št. 1/2003 za namene zbiranja informacij o predmetu preiskave, ki jo vodi (glej v tem smislu sodbo z dne 6. septembra 2017, Intel/Komisija, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, točki 90 in 91).
Zato je treba pojasniti, da je treba razlikovati glede na namen razgovorov, ki jih izvaja Komisija, saj samo tisti, katerih namen je zbiranje informacij v zvezi s predmetom preiskave Komisije, spadajo na področje uporabe člena 19(1) Uredbe št. 1/2003 in s tem na področje uporabe obveznosti zapisa.
Glede na to iz besedila člena 19(1) Uredbe št. 1/2003 ali člena 3 Uredbe št. 773/2004 ni mogoče izpeljati, da bi bila uporaba te obveznosti zapisa odvisna od vprašanja, ali je bil razgovor, ki ga je opravila Komisija, opravljen pred uradnim začetkom preiskave zaradi zbiranja indicev o kršitvi, ali pozneje, da bi zbrala dokaze o kršitvi.
Te določbe namreč nikakor ne določajo, da je uporaba obveznosti zapisa odvisna od tega, ali je informacije, ki se beležijo, mogoče opredeliti kot indice ali kot dokaze. Nasprotno, zaradi splošne narave pojma „informacije“ iz člena 19(1) Uredbe št. 1/2003 je treba šteti, da se ta določba brez razlikovanja uporablja za vsako od teh kategorij.
Res je, da se pojma „indici“ in „dokazi“ ne smeta zamenjevati, saj indic zaradi svoje narave in drugače kot dokaz ne more zadostovati za dokazovanje določenega dejstva.
Kljub temu to, da se nekaj opredeli kot indic ali kot dokaz, ni odvisno od določene faze postopka, temveč od dokazne vrednosti zadevnih informacij, saj lahko dovolj resni in sorodni indici, združeni v „sklenjen krog“, sami dokazujejo kršitev in se uporabijo v končni odločitvi Komisije, sprejeti na podlagi člena 101 PDEU (glej v tem smislu sodbo z dne 1. julija 2010, Knauf Gips/Komisija, C‑407/08 P, EU:C:2010:389, točka 47).
Zato, kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 141 sklepnih predlogov v zadevi Les Mousquetaires in ITM Entreprises/Komisija (C‑682/20 P, EU:C:2022:578), obveznost zapisa razgovorov ne more biti odvisna od opredelitve zbranih informacij kot indicev ali kot dokazov, saj lahko Komisija dokazno vrednost teh informacij oceni šele po opravljenih razgovorih, v nadaljnjih fazah postopka.
Poleg tega člen 19(1) Uredbe št. 1/2003 in člen 3 Uredbe št. 773/2004 ne določata, da je obveznost zapisa odvisna od faze postopka, v kateri se opravijo razgovori. Res je, da člen 19(1) Uredbe št. 1/2003 določa, da so razgovori, ki temeljijo na tej določbi, tisti, ki se opravijo zaradi zbiranja informacij v zvezi s predmetom preiskave, kar pomeni, da je preiskava v teku. Iz te določbe pa ne izhaja, da morajo ti razgovori potekati po uradnem začetku preiskave, kot ga je opredelilo Splošno sodišče v točki 186 izpodbijane sodbe, in sicer kot trenutek, ko Komisija sprejme ukrep, ki vključuje očitek o storjeni kršitvi.
Na drugem mestu, glede konteksta člena 19(1) Uredbe št. 1/2003 je treba najprej poudariti, po eni strani, da je ta člen v poglavju V te uredbe, ki se nanaša na preiskovalna pooblastila Komisije. Uporaba določb tega poglavja pa ni nujno pogojena s tem, da ta institucija sprejme ukrep, ki vključuje očitek o storjeni kršitvi.
Tako lahko Komisija v skladu s členom 17 navedene uredbe izvaja preiskave po sektorjih, pri katerih ni treba predhodno sprejeti tovrstnih ukrepov v zvezi s podjetji.
Po drugi strani je treba poudariti, da člen 2(3) Uredbe št. 773/2004, v skladu s katerim „Komisija lahko izvaja svoja pooblastila za preiskavo v skladu s poglavjem V Uredbe […] št. 1/2003 pred začetkom postopka“, v nasprotju s tem, kar izhaja iz točke 193 izpodbijane sodbe, podpira razlago, da se določbe v zvezi s preiskovalnimi pooblastili Komisije iz tega poglavja – vključno s členom 19 – lahko uporabijo pred uradnim začetkom preiskave.
Res je, da je Sodišče v zadevah, v katerih sta bili izdani sodbi z dne 15. oktobra 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi/Komisija (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, od C‑250/99 P do C‑252/99 P in C‑254/99 P, EU:C:2002:582, točka 182), in z dne 21. septembra 2006, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Komisija (C‑105/04 P, EU:C:2006:592, točka 38), navedeni v točki 187 izpodbijane sodbe, opredelilo začetek predhodne preiskave Komisije v konkurenčnih zadevah kot datum, ko ta institucija na podlagi pooblastil, ki ji jih je podelil zakonodajalec Unije, sprejme ukrepe, ki vključujejo očitek o storjeni kršitvi in imajo pomembne posledice za položaj osumljenih podjetij.
Vendar so se zadeve, v katerih sta bili izdani ti sodbi, nanašale na določitev začetka upravnega postopka zaradi preverjanja, ali Komisija spoštuje načelo razumnega roka. Pri tem preverjanju je treba preučiti, ali je ta institucija od datuma, ko je podjetje, osumljeno kršitve konkurenčnega prava Unije, obvestila o preiskavi, ravnala skrbno.
Tega datuma pa ni mogoče upoštevati, da bi se določil datum, od katerega mora Komisija upoštevati obveznost zapisa razgovorov, ki izhaja iz določb člena 19 Uredbe št. 1/2003 v povezavi s členom 3 Uredbe št. 773/2004. Kot je namreč generalni pravobranilec poudaril v točki 150 sklepnih predlogov v zadevi Les Mousquetaires in ITM Entreprises/Komisija (C‑682/20 P, EU:C:2022:578), se lahko izjave tretjih oseb med takimi razgovori nanašajo na podjetje, ne da bi bilo podjetje s tem seznanjeno. Upoštevanje tega datuma bi torej pomenilo odložitev uporabe obveznosti zapisa in z njo povezanih postopkovnih jamstev, ki jih te določbe predvidevajo v korist zaslišanih tretjih oseb in osumljenega podjetja, dokler Komisija ne sprejme ukrepa, s katerim to podjetje obvesti o obstoju sumov v zvezi z njim. Zaradi te odložitve bi bili razgovori s tretjimi osebami, opravljeni pred takim ukrepom, izključeni iz področja uporabe obveznosti zapisa razgovorov in postopkovnih jamstev, ki veljajo zanje.
Na tretjem mestu in nazadnje, glede namena Uredbe št. 1/2003 je iz uvodne izjave 25 te uredbe razvidno, da je, ker je odkrivanje kršitev pravil konkurence vse težje, člen 19(1) Uredbe št. 1/2003 namenjen dopolnitvi pooblastil Komisije za izvajanje pregledov, in sicer tako, da se ji zlasti omogoči opravljanje razgovorov z vsemi osebami, ki bi lahko razpolagale z uporabnimi informacijami, in zapisovanje njihovih izjav (glej v tem smislu sodbo z dne 6. septembra 2017, Intel/Komisija, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, točka 85). Vendar izraz „odkrivanje kršitev“, ki se pojavi v tej uvodni izjavi, potrjuje razlago, da člen 19(1) Uredbe št. 1/2003 zajema tudi razgovore, ki jih Komisija opravi v predhodni fazi, da bi zbrala indice v zvezi s predmetom preiskave.
Poleg tega je treba pojasniti, da ima Komisija v skladu s členom 3(3) Uredbe št. 773/2004 možnost beleženja razgovorov v kateri koli obliki. Komisija zato ne more veljavno trditi, da bi ji naložitev obveznosti zapisa preprečila zbiranje in uporabo indicev, če so ti lahko le v ustni obliki, in da bi škodovala učinkovitosti preiskav, saj bi zamaknila datum pregleda. Prav tako Komisija ne more trditi, da ima taka obveznost odvračilni učinek, če ima možnost zaščititi identiteto zaslišanih oseb.
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je v točki 193 izpodbijane sodbe menilo, da je treba iz področja uporabe Uredbe št. 1/2003 izključiti razgovore, med katerimi so bili zbrani indici, na podlagi katerih je bil pozneje izdan sklep, s katerim je bil odrejen pregled podjetja, ker takrat ni bila uvedena nobena preiskava v smislu poglavja V navedene uredbe, saj Komisija ni sprejela nobenega ukrepa, ki bi vključeval očitek temu podjetju, da je storilo kršitev. Da bi Splošno sodišče ugotovilo, ali ti razgovori spadajo na to področje uporabe, bi moralo preveriti, ali so bili namenjeni zbiranju informacij v zvezi s predmetom preiskave, pri čemer bi moralo upoštevati njihovo vsebino in okvir.
V obravnavani zadevi je Splošno sodišče, kot izhaja iz točke 198 izpodbijane sodbe, odločilo, da indicev, ki izhajajo iz razgovorov z dobavitelji, ni mogoče izključiti kot formalno nepravilnih zaradi nespoštovanja obveznosti zapisa, določene s členom 19 Uredbe št. 1/2003 in členom 3 Uredbe št. 773/2004, zlasti ker so bili ti razgovori opravljeni pred začetkom preiskave na podlagi Uredbe št. 1/2003 in niso vključevali nobenega očitka, da je bila storjena kršitev, ki bi bil uperjen proti pritožnicama, še manj pa proti dobaviteljem.
Vendar, kot je generalni pravobranilec opozoril v točki 155 sklepnih predlogov v zadevi Les Mousquetaires in ITM Entreprises/Komisija (C‑682/20 P, EU:C:2022:578), je v zvezi s tem dovolj navesti, da kadar Komisija opravi razgovore, katerih predmet je opredeljen vnaprej in katerih odkrit namen je pridobitev informacij o delovanju danega trga in o ravnanju akterjev na tem trgu zaradi odkrivanja morebitnih kršitev ali potrditve sumov glede obstoja takih kršitev, izvaja pooblastilo za razgovore, ki ga ima v skladu s členom 19 Uredbe št. 1/2003.
Zato so razgovori z dobavitelji spadali na področje uporabe člena 19(1) Uredbe št. 1/2003, Komisija pa je bila dolžna te izjave zabeležiti v skladu s členom 3 Uredbe št. 773/2004.
Iz tega izhaja, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je v točki 198 izpodbijane sodbe ugotovilo, da se obveznost zapisa, določena v členu 19 Uredbe št. 1/2003 in člena 3 Uredbe št. 773/2004, ne uporablja za razgovore z dobavitelji in da pri indicih, ki so izhajali iz teh razgovorov, ni bila podana formalna nepravilnost.
Iz vsega navedenega izhaja, da je prvi pritožbeni razlog utemeljen in da je zato treba pritožbi ugoditi in razveljaviti točko 2 izreka izpodbijane sodbe, ne da bi bilo treba odločiti o drugih pritožbenih razlogih. Zato je prav tako treba razveljaviti točko 3 izreka izpodbijane sodbe, ki se nanaša na stroške.

Tožba pred Splošnim sodiščem
V skladu s členom 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije lahko to ob razveljavitvi sodbe Splošnega sodišča samo dokončno odloči o zadevi, če stanje postopka to dovoljuje.
Tako je v obravnavanem primeru.
Zato je treba preučiti očitek, ki sta ga pritožnici navedli pred Splošnim sodiščem v okviru tožbenega razloga kršitve pravice do nedotakljivosti stanovanja, ki se v bistvu nanaša na to, da je treba indice, ki izhajajo iz razgovorov z dobavitelji, izključiti, ker Komisija ni upoštevala člena 19 Uredbe št. 1/2003 in člena 3 Uredbe št. 773/2004.
V utemeljitev tega očitka pritožnici navajata, da zapisniki o razgovorih z dobavitelji niso zapisi v skladu s tema določbama, ker jih je Komisija pripravila enostransko in niso bili zapisi celotnih razgovorov.
Komisija temu oporeka in trdi, da je svojo obveznost zapisa izpolnila s tem, da je pripravila izčrpne zapisnike, ki verodostojno odražajo vsebino izjav dobaviteljev, in jih vložila v spis pod uradno identifikacijsko številko. Ta vrsta zapisnika naj bi bila ena od oblik zapisa, ki jo lahko Komisija uporabi v skladu s členom 3(3) Uredbe št. 773/2004, tako kot avdio ali avdiovizualni posnetek ali dobesedni prepis.
V zvezi s tem je treba poudariti, da člen 3(3), prvi stavek, Uredbe št. 773/2004, v katerem je natančneje navedeno, da Komisija „lahko na kakršenkoli način zabeleži izjave, ki so jih podale osebe, s katerimi vodi razgovor“, pomeni, da če se Komisija odloči opraviti razgovor na podlagi člena 19(1) Uredbe št. 1/2003 – ob privolitvi osebe, s katero ta razgovor opravlja – mora pripraviti zapisnik o tem razgovoru kot celoti, ne glede na izbiro, ki je prepuščena Komisiji glede oblike tega zapisnika (sodba z dne 6. septembra 2017, Intel/Komisija, C‑413/14, EU:C:2017:632, točka 90).
Poleg tega iz drugega in tretjega stavka člena 3(3) Uredbe 773/2004 izhaja, da mora Komisija kopijo zapisa posredovati v potrditev osebi, s katero je bil opravljen razgovor, in po potrebi določiti rok, v katerem lahko ta oseba sporoči kakršne koli popravke k izjavi.
V tem primeru Komisija ni trdila, kaj šele dokazala, da je dobaviteljem posredovala v potrditev zapisnike, ki jih je pripravila.
Obveznost Komisije, da posreduje kopijo zapisa v potrditev osebi, s katero je bil opravljen razgovor, določena v členu 19 Uredbe št. 1/2003 v povezavi s členom 3(3) Uredbe št. 773/2004, je namenjena zlasti zagotavljanju verodostojnosti izjav osebe, s katero je bil opravljen razgovor, saj zagotavlja, da se te izjave dejansko pripišejo njej in da njihova vsebina točno in v celoti odraža te izjave in ne njihove razlage, ki jo je podala Komisija.
Zato je treba indice, ki izhajajo iz izjave, ki jo je pridobila Komisija, ne da bi upoštevala to zahtevo iz člena 19 Uredbe št. 1/2003 v povezavi s členom 3(3) Uredbe št. 773/2004, šteti za nedopustne in jih zato ni mogoče upoštevati.
Zato za te zapisnike, ki so povsem interne narave, ni mogoče šteti, da izpolnjujejo zahteve člena 3(3) Uredbe št. 773/2004, ki se uporablja za razgovore, ki spadajo na področje uporabe člena 19 Uredbe št. 1/2003.
Te ugotovitve ni mogoče ovreči s točkami od 65 do 69 sodbe z dne 26. septembra 2018, Infineon Technologies/Komisija (C‑99/17 P, EU:C:2018:773), na katero se je Komisija sklicevala na obravnavi.
Res je, da je Sodišče razsodilo, da je načelo, ki prevladuje v pravu Unije, načelo proste presoje dokazov, iz katerega izhaja, da je edino upoštevno merilo za presojo dokazne vrednosti pravilno predloženih dokazov njihova verodostojnost in da bi bilo zato treba o dokazni vrednosti dokaza presojati na splošno, tako da zgolj navedba nepodprtih dvomov glede pristnosti dokaza ne zadostuje za ogrozitev njegove verodostojnosti (sodba z dne 26. septembra 2018, Infineon Technologies/Komisija (C‑99/17 P, EU:C:2018:773, točke od   65 do 69).
Vendar je bil v zadevi, v kateri je bila izdana ta sodba, dokaz, katerega verodostojnost je bila vprašljiva, interno elektronsko sporočilo, namenjeno podjetju, in ne zapis izjave, ki jo je pridobila Komisija s kršitvijo člena 19 Uredbe št. 1/2003 v povezavi s členom 3(3) Uredbe št. 773/2004.
Zato se na načelo proste presoje dokazov ni mogoče sklicevati, da bi se izognilo pravilom obličnosti, ki veljajo za zapis izjav, ki jih pridobi Komisija v skladu s členom 19 Uredbe št. 1/2003. V zvezi s tem je treba poudariti, da zaradi ugotovitve nepravilnosti pri zbiranju indicev na podlagi člena 19 Uredbe št. 1/2003 v povezavi s členom 3(3) Uredbe št. 773/2004 Komisija teh indicev ne more uporabiti v nadaljnjem postopku (glej po analogiji sodbo z dne 18. junija 2015, Deutsche Bahn in drugi/Komisija, C‑583/13 P, EU:C:2015:404, točka 45 in navedena sodna praksa).
V tej zadevi, ker so bile – kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 208 sklepnih predlogov v zadevi Les Mousquetaires in ITM Entreprises/Komisija (C‑682/20 P, EU:C:2022:578) – informacije iz razgovorov z dobavitelji bistvo indicev, na katerih temelji sporni sklep, in ker je ta sklep formalno nepravilen, saj ni bila upoštevana obveznost zapisa, določena v členu 3 Uredbe št. 773/2004, je treba ugotoviti, da Komisija na dan sprejetja spornega sklepa ni imela dovolj resnih indicev, ki bi jih lahko upravičeno uporabila in ki bi upravičevali domneve, navedene v členu 1(a) tega sklepa. Na podlagi vseh navedenih ugotovitev je treba navedeni sklep razglasiti za ničen v celoti.

Stroški
Člen 184(2) Poslovnika Sodišča določa, da če je pritožba utemeljena in Sodišče samo dokončno odloči v sporu, o stroških odloči Sodišče.
V skladu s členom 138(1) tega poslovnika, ki se na podlagi njegovega člena 184(1) uporablja za pritožbeni postopek, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Ker sta pritožnici predlagali, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži, naj poleg svojih stroškov nosi tudi stroške pritožnic v zvezi s to pritožbo. Poleg tega, ker je bil sporni sklep razglašen za ničen, se Komisiji naloži plačilo vseh stroškov, ki sta jih priglasili pritožnici v postopku na prvi stopnji.
V skladu s členom 184(4) Poslovnika Sodišča se lahko intervenientu na prvi stopnji, če ni vložil pritožbe, plačilo stroškov pritožbenega postopka naloži le, če je sodeloval pri pisnem ali ustnem delu postopka pred Sodiščem. Če je intervenient sodeloval v postopku, lahko Sodišče odloči, da nosi svoje stroške. Ker je Svet kot intervenient na prvi stopnji sodeloval v pisni in ustni fazi postopka pred Sodiščem, je treba odločiti, da nosi svoje stroške pritožbenega postopka in postopka na prvi stopnji.
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
1.
Točka 2 izreka sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 5. oktobra 2020, Casino, Guichard
‑
Perrachon in AMC/Komisija (T
‑
249/17, EU:T:2020:458
)  ,
se razveljavi.
2.
Točka 3 izreka sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 5. oktobra 2020, Casino, Guichard
‑
Perrachon in AMC/Komisija (T
‑
249/17, EU:T:2020:458
)  ,
se razveljavi v delu, v katerem je odločeno o stroških.
3.
Sklep Komisije C(2017) 1054 final z dne 9. februarja 2017, s katerim je bilo družbi Casino, Guichard
‑
Perrachon in vsem družbam, ki jih ta družba neposredno ali posredno nadzoruje, odrejeno, da se podredijo pregledu v smislu člena 20(1) in (4) Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 (zadeva AT.40466 – Tute 1), se razglasi za ničen.
4.
Evropski komisiji se naloži, da poleg svojih stroškov nosi stroške družb Casino, Guichard
‑
Perrachon SA in Achats Marchandises Casino SAS (AMC), ki so nastali v postopku na prvi stopnji in pritožbenem postopku.
5.
Svet Evropske unije nosi svoje stroške postopka na prvi stopnji in pritožbenega postopka.
Podpisi
*
Jezik postopka: francoščina.