CELEX: 62015CJ0014
Жалба за отмяна
Полицейско и съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси
Автоматизиран обмен на данни
Регистрация на превозните средства
Дактилоскопични данни
Приложима правна уредба след влизането в сила на Договора от Лисабон
Преходни разпоредби
Правно основание от вторичното право
Разграничение на законодателните актове от мерките за изпълнение
Консултация с Парламента
Инициатива на държава членка или на Европейската комисия
Правила за гласуване

Със своите жалби по дела C‑14/15 и C‑116/15 Европейският парламент иска отмяна съответно, от една страна, на Решение 2014/731/ЕС на Съвета от 9 октомври 2014 година относно започването на автоматизиран обмен на данни по отношение на данните за регистрацията на превозните средства в Малта (
ОВ L 302, стр. 56
), Решение 2014/743/ЕС на Съвета от 21 октомври 2014 година относно започването на автоматизиран обмен на данни по отношение на данни за регистрацията на превозните средства (VRD) в Кипър (
ОВ L 308, стр. 100
) и Решение 2014/744/ЕС на Съвета от 21 октомври 2014 година относно започването на автоматизиран обмен на данни по отношение на данни за регистрацията на превозните средства (VRD) в Естония (
ОВ L 308, стр. 102
), както и, от друга страна, на Решение 2014/911/ЕС на Съвета от 4 декември 2014 година за започване на автоматизиран обмен на данни по отношение на дактилоскопични данни в Латвия (
ОВ L 360, стр. 28
) (наричани по-нататък заедно „обжалваните решения“).
Правна уредба
Договорът от Прюм
Член 34, параграф 2 от договора между Кралство Белгия, Федерална република Германия, Кралство Испания, Френската република, Великото херцогство Люксембург, Кралство Нидерландия и Република Австрия относно засилване на презграничното сътрудничество, особено в борбата с тероризма, презграничната престъпност и нелегалната миграция, подписан в Прюм (Германия) на 27 май 2005 г. (наричан по-нататък „Договорът от Прюм“), гласи следното:
„Предоставянето на лични данни, предвидено по този договор, може да не се осъществи, докато разпоредбите на тази глава не влязат в сила в националното законодателство на териториите на договарящите страни, участващи в това предоставяне. Комитетът на министрите решава в съответствие с член 43 дали са удовлетворени условията“.
Член 43, параграф 1 от този договор предвижда:
„Договарящите страни създават комитет, съставен от министрите на договарящите страни. Комитетът на министрите взема необходимите решения относно изпълнението и прилагането на този договор. Решенията на Комитета на министрите се вземат от всички договарящи страни на основата на единодушие“.
Правото на Съюза
Решение 2008/615/ПВР
Съображение 1 от Решение 2008/615/ПВР на Съвета от 23 юни 2008 година за засилване на трансграничното сътрудничество, по-специално в борбата срещу тероризма и трансграничната престъпност (ОВ, L 210, стр. 1), гласи следното:
„След влизането в сила на [Договора от Прюм] настоящата инициатива се представя, след консултации с Европейската комисия, в съответствие с разпоредбите на Договора за Европейския съюз, с цел включване на съдържанието на разпоредбите на Договора от Прюм в правната рамка на Европейския съюз“.
Член 1 от това решение гласи:
„Чрез настоящото решение държавите членки възнамеряват да засилят трансграничното сътрудничество по въпросите, уредени в дял VI от Договора [за ЕС], по-специално обмена на информация между органите, отговарящи за предотвратяването и разследването на престъпления. За тази цел настоящото решение съдържа правила в следните области:
а)
разпоредби относно условията и процедурата за автоматично предаване на ДНК профили, дактилоскопични данни и определени данни от националната регистрация на превозните средства (глава 2);
[…]“.
Глава 6 от посоченото решение включва общи разпоредби за защита на данните в рамките на предвидения в това решение обмен на информация.
Член 25, параграфи 2 и 3 от Решение 2008/615, които се съдържат в глава 6 от последното, предвиждат:
„2.   Предоставянето на лични данни, предвидено в настоящото решение, не може да се осъществи преди разпоредбите в настоящата глава да са въведени в националното законодателство на територията на държавите членки, участващи в подобно предоставяне. Съветът решава единодушно дали това условие е спазено.
3.   Параграф 2 не се прилага към тези държави членки, в които предоставянето на лични данни, предвидено в настоящото решение, е започнало съгласно [Договора от Прюм]“.
Съгласно член 33 от същото решение, озаглавен „Мерки за изпълнение“, Съветът приема с квалифицирано мнозинство и след консултация с Парламента мерките, необходими за изпълнение на това решение на равнището на Съюза.
Решение 2008/616/ПВР
Член 20 от Решение 2008/616/ПВР на Съвета от 23 юни 2008 година за изпълнение на Решение 2008/615 (
ОВ L 210, стр. 12
) гласи:
„1.   Съветът взема решение съгласно посоченото в член 25, параграф 2 от Решение 2008/615/ПВР въз основа на доклад за оценка, който се изготвя на основата на въпросник.
2.   По отношение на автоматизирания обмен на данни в съответствие с глава 2 от Решение [2008/615], докладът за оценка се основава също на посещение за оценка и на пилотно изпитване, които се извършват, когато съответната държава членка е информирала генералния секретариат в съответствие с член 36, параграф 2, първо изречение от Решение [2008/615].
3.   Допълнителните подробности по процедурата са установени в глава 4 от приложението към настоящото решение“.
Обжалваните решения
Обжалваните решения, които, от една страна, се отнасят до Решение 2008/615, по-специално до член 25 от него, а от друга страна — до Решение 2008/616, по-специално до член 20 и глава 4 от приложението към него, предвиждат в съображения 1—3:
„(1)
Съгласно Протокола относно преходните разпоредби, приложен към Договора за [ЕС], към Договора за [ФЕС] и към Договора за [ЕОАЕ], правните последици от актовете на институциите, органите, службите и агенциите на Съюза, приети преди влизането в сила на Договора от Лисабон, се запазват дотогава, докато тези актове не бъдат отменени, обявени за нищожни или изменени в приложение на Договорите.
(2)
От това следва, че член 25 от Решение [2008/615] е приложим и че Съветът трябва да реши с единодушие дали държавите членки са изпълнили разпоредбите на глава 6 от посоченото решение.
(3)
Член 20 от Решение [2008/616] предвижда, че решенията, посочени в член 25, параграф 2 от Решение [2008/615], се вземат въз основа на доклад за оценка, който се изготвя на основата на въпросник. По отношение на автоматизирания обмен на данни в съответствие с глава 2 от Решение [2008/615] докладът за оценка се основава на посещение за оценка и на пилотно изпитване“.
Член 1 от Решение 2014/731 гласи:
„За целите на автоматизираното търсене на данни за регистрацията на превозните средства Малта е въвела изцяло общите разпоредби за защита на данните, съдържащи се в глава 6 от Решение [2008/615], и има право да получава и предоставя лични данни съгласно член 12 от посоченото решение, считано от деня на влизане в сила на настоящото решение“.
Член 1 от Решение [2014/743] пояснява:
„За целите на автоматизирано търсене на данни за регистрацията на превозните средства, Кипър е въвел изцяло общите разпоредби за защита на данните, съдържащи се в глава 6 от Решение [2008/615], и има право да получава и предоставя лични данни съгласно член 12 от посоченото решение, считано от деня на влизане в сила на настоящото решение“.
Член 1 от Решение 2014/744 предвижда следното:
„За целите на автоматизирано търсене на данни за регистрацията на превозните средства Естония е въвела изцяло общите разпоредби за защита на данните, съдържащи се в глава 6 от Решение [2008/615], и има право да получава и предоставя лични данни съгласно член 12 от посоченото решение, считано от деня на влизане в сила на настоящото решение“.
Член 1 от Решение 2014/911 гласи:
„За целите на автоматизираното търсене на дактилоскопични данни Латвия е въвела изцяло общите разпоредби за защита на данните на глава 6 от Решение [2008/615] и има право да получава и предоставя лични данни съгласно член 9 от посоченото решение, считано от датата на влизане в сила на настоящото решение“.
Производство пред Съда и искания на страните
Парламентът иска от Съда:
—
да отмени обжалваните решения и
—
да осъди Съвета да заплати съдебните разноски.
Съветът иска от Съда:
—
да отхвърли жалбите като неоснователни по отношение на първото основание, както и на първото твърдение и на първите две подразделения на второто твърдение по второто основание, като Съветът предоставя на преценката на Съда третото подразделение на второто твърдение по второто основание,
—
при условията на евентуалност, в случай че отмени обжалваните решения, да запази техните последици до замяната им с нови актове и
—
да осъди Парламента да заплати съдебните разноски.
С решение на председателя на Съда от 8 април 2015 г. дело C‑14/15 и дело C‑116/15 са съединени за целите на писмената и устната фаза на производство и на съдебното решение.
С решение на председателя на Съда от 24 юни 2015 г. Федерална република Германия и Кралство Швеция са допуснати да встъпят по дела C‑14/15 и C‑116/15 в подкрепа на исканията на Съвета. Федерална република Германия обаче не взема участие на нито една фаза от настоящото производство.
По жалбите
Парламентът изтъква две основания в подкрепа на своите жалби, свързани съответно с избор на неправилно или незаконосъобразно правно основание на обжалваните решения и със съществени процесуални нарушения при приемането на тези решения.
По първото основание: избор на неправилно или незаконосъобразно правно основание
Доводи на страните
Най-напред Парламентът твърди, че член 9 от протокол (№ 36) относно преходните разпоредби (наричан по-нататък „протоколът относно преходните разпоредби“), който се отнася до актовете, приети въз основа на Договора за Европейския съюз преди влизането в сила на Договора от Лисабон, трябва да се тълкува в смисъл, че запазва само материалноправните последици на актовете от предишния „трети стълб“, а не процедурите по приемане на решения, посочени в тези актове. Поради това тези процедури вече не можели да бъдат използвани, след като вече не са предвидени в Договорите.
Парламентът отбелязва, че обжалваните решения се основават на член 25, параграф 2 от Решение 2008/615 и поддържа, че тази разпоредба трябва да се тълкува като въвеждаща процедура, свързана с приемането на законодателни актове.
В това отношение Парламентът твърди, че към момента на приемане на това решение член 34, параграф 2, буква в) ЕС предвижда две отделни процедури за приемането на законодателни актове и на мерки за изпълнение и че само процедурата за законодателните актове изисква решение на Съвета, прието с единодушие, като предвиденото в член 25, параграф 2 от посоченото решение. Освен това приемането на мерки за изпълнение на това решение било изрично уредено в член 33 от него, което означавало, че мерките, приети на основание на друга разпоредба от Решение 2008/615, не могат да се квалифицират като „мерки за изпълнение“. На последно място, след подаването на жалбата на Парламента, по която е постановено решението от 16 април 2015 г.Парламент/Съвет (
C‑317/13 и C‑679/13
,
EU:C:2015:223
), Съветът добавил думата „изпълнение“ в заглавието на различни решения, приети въз основа на актове по предишния „трети стълб“, но не бил въвел подобно изменение в заглавията на обжалваните решения.
Доколкото законодателят на Съюза не бил длъжен да делегира или да възлага правомощия, даден акт можел понякога да бъде приет било като законодателен акт, било като мярка за изпълнение, в зависимост от избора на законодателя.
Поради това обжалваните решения трябвало да се считат за законодателни актове и следователно трябвало да бъдат приети на същото правно основание като Решение 2008/615, съответно изменено с Договора от Лисабон, а именно член 82, параграф 1, буква г) и член 87, параграф 2, буква а) ДФЕС.
При условията на евентуалност, ако Съдът приеме, че членове 82 и 87 ДФЕС не представляват правните основания за приемането на обжалваните решения, Парламентът твърди, че те все пак трябва да бъдат отменени поради незаконосъобразността ab initio на член 25, параграф 2 от Решение 2008/615, приет от Съвета за правно основание.
В това отношение Парламентът твърди, член 25, параграф 2 от Решение 2008/615 създава правно основание от вторичното право, което облекчава установените в Договорите правила за приемане на законодателни актове в съответната област, тъй като не предвижда предварителна инициатива на държава членка или на Комисията, нито консултация с Парламента, докато тези изисквания са установени в член 34, параграф 2, буква в) ЕС, приложим към датата на приемането на Решение 2008/615.
На следващо място, ако Съдът приеме, че обжалваните решения представляват мерки за изпълнение, установената в член 25, параграф 2 от Решение 2008/615 процедура не съответствала на Договора за Европейския съюз не само с оглед на инициативата и на липсата на консултация с Парламента, но и поради това че изисква единодушно решение на Съвета вместо решение с квалифицирано мнозинство.
Съветът счита, че член 25, параграф 2 от Решение 2008/615 му позволява да упражнява изпълнителни правомощия. Поради това обжалваните решения били мерки за изпълнение, а не законодателни актове.
В това отношение според Съвета тезата на Парламента, че доколкото този член предвижда гласуване с единодушие, това показва, че той се отнася до приемането на законодателни актове, не е съобразена с практиката на Съда, според която правното основание определя следваната процедура, а не обратното.
Освен това текстът на член 25, параграф 2 от Решение 2008/615, общата структура на това решение и обстоятелството, че приетите въз основа на тази разпоредба актове нямат самостоятелни цели, позволявали да се установи, че тези актове представляват мерки за изпълнение на посоченото решение.
Що се отнася до твърдяната незаконосъобразност на член 25, параграф 2 от Решение 2008/615, Съветът отбелязва, че с оглед на решения от 16 април 2015 г., Парламент/Съвет (
C‑317/13 и C‑679/13
,
EU:C:2015:223
) и от 16 април 2015 г., Парламент/Съвет (
C‑540/13
,
EU:C:2015:224
) разминаването между предвидените в тази разпоредба процедури и Договорите не можело да доведе до незаконосъобразност на последната, като трябвало да се предпочете по-скоро тълкуване в смисъл на съответствие.
Що се отнася по-конкретно до изискването за гласуване с единодушие, Съветът счита, че доводът на Парламента изхожда от неразбиране, дължащо се на несполучлива редакция на текста на член 25, параграф 2 от Решение 2008/615.
Докато единодушно решение на Съвета обикновено се предвиждало като „приемане на решение от Съвета, действащ с единодушие“, тази разпоредба използвала по-двусмислената формулировка „решава единодушно“.
В този контекст, с оглед на общата структура на Решение 2008/615 и на неговия текст, Съветът счита, че разглежданият процес всъщност включва два етапа. На първо място, Съветът трябвало да установи дали е изпълнено условието, посочено в член 25, параграф 2 от това решение, което предполагало съвкупност от изрични или мълчаливи споразумения между всички държави членки. Този етап бил наложен от реалната необходимост да се гарантират интегритетът и сигурността на системата за обмен на данни между държавите членки. На второ място, Съветът взимал решение с квалифицирано мнозинство за определяне на датата, на която започва предоставянето на данни.
Такава система, характеризирана с комбинация от фаза на консенсусна проверка на функционирането на дадена мрежа и фаза на формално решение на Съвета вследствие на тази проверка, изисквала приемането на различни правни инструменти.
Що се отнася до Решение 2008/615, предвид историческия контекст на приемането му, а именно въвеждането в правната уредба на Съюза на механизъма, установен с Договора от Прюм, законодателят на Съюза не разграничил достатъчно двата стадия на разглеждания процес, като свел консенсуса по първата фаза и квалифицираното мнозинство по втората фаза до едно-единствено изискване — това за единодушие с оглед на предварителния консенсуален етап.
Съображения на Съда
Най-напред следва да се посочи, че от текста на обжалваните решения ясно личи, че те са основани на член 25 от Решение 2008/615 и член 20 от Решение 2008/616 (вж. по аналогия решения от 16 април 2015 г., Парламент/Съвет,
C‑317/13 и C‑679/13
,
EU:C:2015:223
, т.
—
, както и от 10 септември 2015 г., Парламент/Съвет,
C‑363/14
,
EU:C:2015:579
, т.
—
), като последният член впрочем само пояснява условията за приемане на решенията, посочени в член 25 от Решение 2008/615.
Според постоянната практика на Съда изборът на правното основание на акт на Съюза трябва да се основава на обективни критерии, които да могат да бъдат предмет на съдебен контрол и сред които са целта и съдържанието на акта (решение от 6 май 2014 г., Комисия/Парламент и Съвет,
C‑43/12
,
EU:C:2014:298
, т.
и цитираната съдебна практика).
Страните не спорят по отношение на връзката между член 25, параграф 2 от Решение 2008/615 и целта или съдържанието на обжалваните решения.
Парламентът обаче поддържа, от една страна, че тази разпоредба вече не може да служи за правно основание за приемане на нови актове след влизането в сила на Договора от Лисабон, и от друга страна, че във всички случаи посочената разпоредба е незаконосъобразна.
По отношение на довода на Парламента, че предвидената в член 25, параграф 2 от Решение 2008/615 процедура вече не може да се прилага след влизането в сила на Договора от Лисабон, следва да се припомни, че протоколът относно преходните разпоредби включва конкретни разпоредби за правния режим, приложим след влизането в сила на този договор по отношение на актовете, приети преди тази дата на основание на Договора за ЕС (решение от 10 септември 2015 г., Парламент/Съвет,
C‑363/14
,
EU:C:2015:579
, т.
и цитираната съдебна практика).
Така член 9 от този протокол предвижда, че правните последици от такива актове се запазват дотогава, докато тези актове не бъдат отменени, обявени за нищожни или изменени в приложение на Договорите.
Съдът е постановил, че този член трябва да се тълкува в смисъл, че разпоредба от акт, законосъобразно приет на основание на Договора за ЕС преди влизането в сила на Договора от Лисабон, която предвижда ред за приемане на други мерки, продължава да поражда правни последици, докато не бъде отменена, обявена за нищожна или изменена, и позволява приемането на тези мерки при спазване на установената с нея процедура (вж. в този смисъл решения от 16 април 2015 г., Парламент/Съвет,
C‑540/13
,
EU:C:2015:224
, т.
и от 10 септември 2015 г., Парламент/Съвет,
C‑363/14
,
EU:C:2015:579
, т.
).
От това следва, че Договорът от Лисабон сам по себе си не изключва приемането на актове като обжалваните решения съгласно процедурата, определена в член 25 от Решение 2008/615. Следователно не може да се приеме доводът на Парламента, че тези актове трябва да се основават непременно на член 82, параграф 1, буква г) и член 87, параграф 2, буква а) ДФЕС.
Поради това първото основание, което Парламентът изтъква в подкрепа на жалбите си, може да се приеме само ако се установи незаконосъобразността на член 25, параграф 2 от Решение 2008/615.
Парламентът твърди, че такава незаконосъобразност е налице, доколкото съгласно този член установеният от него ред за приемане на мерки като обжалваните решения се различава от този, който следва от процедурата, предвидена за тази цел в Договорите.
От практиката на Съда следва, че доколкото правилата за формирането на волята на институциите на Съюза са установени в Договорите и прилагането им не зависи от преценката нито на държавите членки, нито на самите институции, само Договорите могат в особени случаи да овластят институция да промени установена от тях процедура за вземане на решения. Следователно да се признае на институция възможността с актове от вторичното право да установява правни основания, позволяващи приемането на законодателни актове или на мерки за изпълнение, независимо дали това утежнява или облекчава правилата за приемане на акта, би било равносилно на това да ѝ се възложат законодателни правомощия, надхвърлящи предвиденото в Договорите (решение от 10 септември 2015, Парламент/Съвет,
C‑363/14
,
EU:C:2015:579
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение, като се има предвид, че законосъобразността на акт на Съюза трябва да се преценява с оглед на фактическите и правни обстоятелства към датата на приемането му, законосъобразността на член 25, параграф 2 от Решение 2008/615 трябва да се прецени с оглед на разпоредбите, които към датата на приемане на това решение са уреждали приемането на мерки като обжалваните решения, а именно член 34, параграф 2, буква в) ЕС и член 39, параграф 1 ЕС (вж. в този смисъл решения от 16 април 2015 г., Парламент/Съвет,
C‑540/13
,
EU:C:2015:224
, т.
и от 10 септември 2015 г., Парламент/Съвет,
C‑363/14
,
EU:C:2015:579
, т.
).
От тези разпоредби следва, че като действа с единодушие, по инициатива на която и да е държава членка или на Комисията, Съветът може да приема законодателни актове за цели, съответстващи на целите по дял VI от Договора, с изключение все пак на областите, посочени в член 34, параграф 2, букви а) и б) ЕС, а като действа с мнозинство, той може да приема необходимите мерки за изпълнението на тези актове на равнището на Съюза (вж. в този смисъл решение от 10 септември 2015 г., Парламент/Съвет,
C‑363/14
,
EU:C:2015:579
, т.
—
). В двата случая тези мерки могат да бъдат приети само след консултация с Парламента (вж. в този смисъл решение от 16 април 2015 г., Парламент/Съвет,
C‑540/13
,
EU:C:2015:224
, т.
).
От гореизложеното следва, че установената от първичното право процедура, на която трябва да съответства процедурата, предвидена в член 25, параграф 2 от Решение 2008/615, ще бъде различна в зависимост от това дали актовете, които се приемат в приложение на тази разпоредба, представляват законодателни актове или мерки за изпълнение.
В този контекст е важно да се отбележи, че Парламентът не оспорва факта, че законодателят на Съюза е имал възможност да предвиди приемането на актове от вида на обжалваните решения като мерки за изпълнение. Парламентът обаче поддържа, че законодателят е избрал да не използва тази възможност и е решил да запази за себе си правомощието да приема такива актове.
Ето защо, обратно на твърденията на Съвета, този довод на Парламента не може да се отхвърли само защото евентуално е установено, че с оглед на целта и на съдържанието на актове, посочени в член 25, параграф 2 от Решение 2008/615, приемането им може да се делегира на изпълняващ орган, доколкото те не установяват съществените елементи на основна правна уредба, чието приемане налага да се направи политически избор, който е изключителна отговорност на законодателя на Съюза.
Всъщност страните не спорят по този въпрос, а по въпроса дали като е приел член 25, параграф 2 от Решение 2008/615, законодателят на Съюза е решил да предостави на Съвета вторично законодателно правомощие или само изпълнително правомощие.
В това отношение трябва да се посочи, че тази разпоредба не квалифицира изрично актовете, чието приемане допуска.
От текста ѝ обаче личи, че единствената цел на акта, който Съветът приема в тази рамка, е да гарантира, че глава 6 от Решение 2008/615, установяваща общи разпоредби за защита на данни, действително се прилага на територията на дадена държава членка с цел да се позволи предвиденото в тази разпоредба предаване на лични данни на съответната държава членка.
Следователно както от обстоятелствата при приемането на акта, така и от последиците от него личи, че законодателят на Съюза е пожелал да ограничи стриктно предмета на този акт до въвеждането на рамката, установена с Решение 2008/615, без да предоставя на Съвета задачата да взема съществени политически решения при приемането на посочения акт.
Тази констатация се потвърждава от контекста, в който се вписва член 25, параграф 2 от това решение, който трябва да се вземе предвид при тълкуването на тази разпоредба (вж. в този смисъл решение от 18 декември 2014 г., M’Bodj,
C‑542/13
,
EU:C:2014:2452
, т.
).
Тази разпоредба е включена в глава от посоченото решение, която има за предмет да уточни условията за прилагането на установените със същото механизми за обмен на информация в държавите членки, различни от посочените в член 25, параграф 3 от това решение.
Важно е също така да се отбележи, че видно от член 20 от Решение 2008/616 и от глава 4 от приложението към последното, към което този член препраща, актове като обжалваните решения трябва да се приемат след процедура по оценяване, която има предимно технически характер и се извършва от работна група на Съвета и от екип от експерти.
Тези различни обстоятелства, както и това, че Решение 2008/615 не се позовава на приемане на законодателен акт или на евентуалната воля на законодателя на Съюза да запази за себе си компетентността да уреди съответната област, показват, че при приемането на член 25, параграф 2 от това решение последният е решил да възложи на Съвета грижата до приеме необходимите мерки за изпълнението на това решение на равнището на Съюза.
Наведените от Парламента изводи не поставят под съмнение този анализ.
На първо място, уточнението в член 25, параграф 2 от Решение 2008/615, че Съветът „решава единодушно“ само по себе си не е достатъчно, за да докаже, че по този начин законодателят е искал да се позове на процедурата, предвидена в член 34, параграф 2, буква в) ЕС за приемането на законодателни актове.
Всъщност, макар тази процедура действително да изисква единодушно решение от страна на Съвета, установяването само на това правило за гласуване, но не и на другите изисквания на посочената процедура, а именно инициатива на държава членка или на Комисията и консултиране на Парламента, не може да се приеме за ясно указание за волята на законодателя на Съюза да предвиди нейното прилагане.
Този анализ се потвърждава от историческия контекст при приемането на Решение 2008/615. Както се подчертава в съображение 1 от това решение, то има за цел включване на съдържанието на разпоредбите на Договора от Прюм в правната рамка на Европейския съюз. Член 34, параграф 2 от този договор предвижда сходен механизъм като установения с член 25, параграф 2 от посоченото решение, който предполага по-специално единодушно решение на министрите на договарящите страни в съответствие с член 43, параграф 1 от този договор.
На второ място, обстоятелството, че член 33 от Решение 2008/615 предоставя на Съвета правомощие да приема мерки за изпълнението на това решение, не може да е определящо.
Всъщност изглежда, че функциите на член 33 и член 25, параграф 2 от това решение значително се различават. Докато първата разпоредба, която просто отразява правомощие, предоставено на Съвета по силата на член 34, параграф 2, буква в) ЕС, цели най-общо приемане на мерки за изпълнение на това решение, втората предвижда приемането на конкретни мерки в рамките на изрично предвидена от законодателя на Съюза процедура за разрешаване на предаването на лични данни в държави членки, различни от посочените в член 25, параграф 3 от същото решение.
Ето защо фактът, че законодателят на Съюза е решил да посвети член 33 от Решение 2008/615 на мерките за изпълнение на това решение, сам по-себе си не означава, че актовете, приети въз основа на член 25, параграф 2 от последното, вече не могат да се квалифицират като мерки за изпълнение и трябва да се считат за законодателни актове.
На трето място, обстоятелството, че Съветът не е избрал да озаглави приетите на тази основа актове като „решения за изпълнение“, не може да бъде надлежно изтъкнато в подкрепа на доводите на Парламента, предвид липсата на правни последици от този избор и неговата дата.
Поради това член 25, параграф 2 от Решение 2008/615 трябва да се тълкува в смисъл, че предвижда приемане от страна на Съвета с единодушие на мерки за изпълнение на това решение.
В това отношение доводът на Съвета, че тази разпоредба трябва да се тълкува в смисъл, че предвижда процедура с две фази, включваща решение с консенсус, следвано от решение с квалифицирано мнозинство, не съответства на ясния текст на посочената разпоредба, съгласно който „Съветът решава единодушно“, и освен това не се подкрепя от други елементи на Решение 2008/615.
При тези условия обстоятелството, че други актове на Съюза предвиждат такъв вид процедура или че последната е обоснована от императивни политически съображения, ако се приемат за установени, във всички случаи не може да доведе до приемане на предложеното от Съвета тълкуване на член 25, параграф 2 от това решение.
От всички изложени съображения следва, че като предвижда приемане от Съвета с единодушие на необходимите мерки за изпълнение на Решение 2008/615 на равнището на Съюза, докато член 34, параграф 2, буква в) ЕС предвижда приемането на такива мерки от страна на Съвета да се извършва с квалифицирано мнозинство, член 25, параграф 2 от това решение въвежда незаконосъобразно утежнен ред за приемане на мерки като обжалваните решения в сравнение с реда, установен за тази цел с Договорите.
Следователно първото основание на Парламента трябва да се приеме по същество, поради което обжалваните решения трябва да бъдат отменени.
По второто основание:съществени процесуални нарушения
Тъй като първото основание на Парламента бе прието по същество, поради което обжалваните решения трябва да бъдат отменени, не е необходимо да се разглежда второто основание, изтъкнато от същия в подкрепа на жалбите му.
По искането за запазване на последиците от обжалваните решения
Съветът иска от Съда, в случай че отмени обжалваните решения, да запази техните последици до замяната им с нови актове. Парламентът уточнява, че не се противопоставя на това искане.
В това отношение следва да се припомни, че съгласно член 264, втора алинея ДФЕС Съдът може, ако счете за необходимо, да определи правните последици на отменения акт, които трябва да се считат за окончателни.
В настоящия случай отмяната на обжалваните решения, без да се запазят последиците от тях, може да засегне ефикасността на обмена на информация между компетентните органи на държавите членки за целите на разкриването и на разследването на престъпления, а следователно и опазването на обществения ред и на обществената сигурност. Впрочем, макар да иска отмяната на тези решения, с мотива че Съветът е използвал незаконосъобразно правно основание, Парламентът не оспорва нито тяхната цел, нито съдържанието им.
Следователно последиците на обжалваните решения трябва да се запазят до влизането в сила на нови актове, които да ги заменят.
По съдебните разноски
Съгласно член 138, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.След като Парламентът е направил искане за осъждане на Съвета и последният е загубил делото, той трябва да бъде осъден да заплати съдебните разноски.
Съгласно член 140, параграф 1 от същия правилник Федерална република Германия и Кралство Швеция понасят направените от тях съдебни разноски.

По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:

1)
Отменя Решение 2014/731/ЕС на Съвета от 9 октомври 2014 година относно започването на автоматизиран обмен на данни по отношение на данните за регистрацията на превозните средства в Малта, Решение 2014/743/ЕС на Съвета от 21 октомври 2014 година относно започването на автоматизиран обмен на данни по отношение на данни за регистрацията на превозните средства (VRD) в Кипър, Решение 2014/744/ЕС на Съвета от 21 октомври 2014 година относно започването на автоматизиран обмен на данни по отношение на данни за регистрацията на превозните средства (VRD) в Естония и Решение 2014/911/ЕС на Съвета от 4 декември 2014 година за започване на автоматизиран обмен на данни по отношение на дактилоскопични данни в Латвия.

2)
Запазва правните последици на решения 2014/731, 2014/743, 2014/744 и 2014/911 до влизането в сила на нови решения, които да ги заменят.

3)
Осъжда Съвета на Европейския съюз да заплати съдебните разноски.

4)
Федерална република Германия и Кралство Швеция понасят направените от тях съдебни разноски.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.