CELEX: 62017TJ0350
Verseny
Kartellek
A légi árufuvarozás piaca
Az EUMSZ 101. cikkbe, az EGT‑Megállapodás 53. cikkébe, valamint a Közösség és Svájc között létrejött légi közlekedési megállapodás 8. cikkébe ütköző jogsértést megállapító határozat
A légi árufuvarozási szolgáltatások árösszetevőinek (üzemanyagpótdíj, biztonsági pótdíj és a pótdíjak utáni jutalékfizetés) összehangolása
Információcsere
A Bizottság joghatósága
A ne bis in idem elve
Állami kényszer
Egységes és folyamatos jogsértés
A bírság összege
Az eladások értéke
A jogsértés súlya
Korlátlan felülvizsgálati jogkör

)
[omissis]
II.

Az eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2017. június 1-jén benyújtott keresetlevelükkel a felperesek előterjesztették a jelen keresetet.
A Bizottság 2017. szeptember 29-én nyújtotta be az ellenkérelmet a Törvényszék Hivatalához.
A felperesek 2017. december 15‑én nyújtották be a választ a Törvényszék Hivatalához.
A Bizottság 2018. március 2‑án nyújtotta be a viszonválaszt a Törvényszék Hivatalához.
2019. április 24-én a negyedik tanács javaslatára a Törvényszék az eljárási szabályzatának 28. cikke alapján úgy határozott, hogy a jelen ügyet kibővített ítélkező testület elé utalja.
2019. június 7-én a Törvényszék az eljárási szabályzat 89. cikke szerinti pervezető intézkedések keretében írásbeli kérdéseket intézett a felekhez. Az utóbbiak az előírt határidőn belül válaszoltak.
A Törvényszék a 2019. június 26-i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előadásait és a Törvényszék által feltett kérdésekre adott válaszait. A felperesek ez alkalommal új iratot nyújtottak be, amellyel kapcsolatban a Törvényszék úgy határozott, hogy azt az iratanyaghoz csatolja, azonban annak elfogadhatóságáról egyelőre nem határoz.
2020. július 31-i végzésével a Törvényszék (kibővített negyedik tanács), mivel úgy ítélte meg, hogy az ügy körülményei nincsenek kellően feltárva, és fel kell hívni a feleket arra, hogy tegyék meg észrevételeiket egy olyan érvvel kapcsolatban, amelyet nem vitattak meg, az eljárási szabályzat 113. cikke alapján elrendelte az eljárás szóbeli szakaszának újbóli megnyitását.
A felek az előírt határidőn belül válaszoltak a Törvényszék által 2020. augusztus 4-én feltett több kérdésre, majd benyújtották az egymás válaszaira vonatkozó észrevételeiket.
2020. november 6-i határozatával a Törvényszék az eljárás szóbeli szakaszát újból lezárta.
A felperesek azt kérik, hogy a Törvényszék:
–
egészben vagy részben semmisítse meg a megtámadott határozatot, amennyiben az őket érinti;
–
továbbá, illetve másodlagosan, jelentősen csökkentse a velük szemben kiszabott bírság összegét;
–
kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére;
–
az ügy körülményeitől függően rendelje el a szükséges intézkedéseket.
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
utasítsa el a keresetet;
–
módosítsa a felperesekkel szemben kiszabott bírság összegét úgy, hogy vonja vissza tőlük az 50%-os általános csökkentésben és a 15%-os általános csökkentésben való részesülést abban az esetben, ha a Törvényszék úgy ítéli meg, hogy a befelé irányuló árufuvarozási szolgáltatások értékesítéséből eredő forgalmat nem lehet az eladások értékébe beszámítani;
–
kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
III.

A jogkérdésről
[omissis]
A.

A megsemmisítés iránti kérelmekről
[omissis]
1.

A negyedik, a felperesek egységes és folyamatos jogsértésben való részvételének megállapításával kapcsolatos téves jogalkalmazásra, mérlegelési hibákra és ténybeli tévedésekre alapított jogalapról
[omissis]
a)

A második, a
ne bis in idem
elvének amiatti megsértésére alapított részről, hogy a Bizottság megállapította, hogy a felperesek az Unión belüli útvonalakon 2004. május 1‑je előtt, valamint az Unió és Svájc közötti útvonalakon részt vettek az egységes és folyamatos jogsértésben
A felperesek azzal érvelnek, hogy velük szemben nem lehet az Unión belüli útvonalakat illetően 2004. május 1. előtt tanúsított magatartásokra, valamint az Unió és Svájc közötti útvonalakkal kapcsolatosan tanúsított magatartásokra hivatkozni a jogsértésben való részvételük megállapítása érdekében anélkül, hogy ne sérülne a
ne bis in idem
elve, mivel a 2010. november 9-i határozat nem állapította meg, hogy részt vettek ilyen jogsértésben.
A felperesek szerint a 2002. október 15-iLimburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság ítéletből (
C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P–C-252/99 P és C-254/99 P
,
EU:C:2002:582
) eredő, a megtámadott határozat (1056) és (1057) preambulumbekezdésében említett elvek nem vezethetnek a
ne bis in idem
elvének figyelmen kívül hagyásához, mivel egyrészt a 2015. december 16-iSingapore Airlines és Singapore Airlines Cargo Pte kontra Bizottság ítélet (
T-43/11
, nem tették közzé,
EU:T:2015:989
) a 2010. november 9-i határozat semmisségét nem pusztán alaki hiba miatt, hanem a védelemhez való jog súlyos megsértése miatt mondta ki, másrészt pedig a megtámadott határozat lényegesen tágabb hatállyal rendelkezik, mint e határozat.
A Bizottság vitatja a felperesek érvelését.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az egyébként a Charta 50. cikkében kimondott
ne bis in idem
elvét tiszteletben kell tartani a versenyjog végrehajtására vonatkozó, bírság kiszabására irányuló eljárásokban. Ezen elv tiltja, hogy valamely vállalkozást olyan versenyellenes magatartásért újból szankcionáljanak vagy eljárás alá vonjanak, amely miatt egy meg nem támadható korábbi határozatban már szankciót szabtak ki vele szemben, vagy amellyel kapcsolatban már megállapították a felelősségének hiányát (lásd: 2012. február 14‑iToshiba Corporation és társai ítélet,
C‑17/10
,
EU:C:2012:72
,
94.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben a felperesek a 2010. november 9‑i határozatra hivatkoznak, amely álláspontjuk szerint olyan korábbi jogerős határozatnak minősül, amely az Unión belüli és az Unió és Svájc közötti útvonalak vonatkozásában megállapította az egységes és folyamatos jogsértésért való felelősségük hiányát.
Először is meg kell vizsgálni, hogy megalapozott‑e a felperesek azon állítása, miszerint az említett határozat a felelősségük hiányára vonatkozó megállapításnak minősül.
E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy egy ilyen megállapítás azt feltételezi, hogy az érintett vállalkozás felelősségét az ügy körülményeinek vizsgálatát követően értékelték, más szóval, hogy sor került az ügy érdemi vizsgálatára. Az ilyen vizsgálat feltételezi, hogy a Bizottság megvizsgálta, illetve mérlegelte az ügy irataihoz csatolt bizonyítékokat, és értékelte az érintett vállalkozásnak a kifogásközlés tárgyát képező magatartások valamelyikében vagy azok összességében való részvételét annak meghatározása érdekében, hogy a felelőssége bizonyítást nyert‑e.
A jelen ügyben a kifogásközlés 1582. pontjában a Bizottság jelezte, hogy „olyan határozatot […] szándékozik elfogadni […], amely megállapítja, hogy a jelen kifogásközlés címzettjeinek minősülő vállalkozások megsértették az [EUMSZ 101. cikket], az EGT‑Megállapodás 53. cikkét és [az EK–Svájc légi közlekedési] megállapodás 8. cikkét”. Amint az a fenti 8. pontból kitűnik, a felperesek e címzettek között szerepeltek.
A kifogásközlés 3., 129., 1389., 1395. és 1434. pontjából, valamint 1575. pontjának c) alpontjából és 1577. pontjából kitűnik, hogy az a jogsértés, amelyet a Bizottság a kifogásközlés 1582. pontjában alapul kívánt venni, többek között az Unión belüli útvonalakat a jogsértéssel érintett teljes időszakban, az Unió és Svájc közötti útvonalakat pedig 2002. június 1‑jétől kezdődően érintette.
Ebből következik, hogy a kifogásközlésben a Bizottság a felpereseknek a releváns versenyszabályok megsértéséért való felelősségét az Unión belüli és az Unió és Svájc közötti útvonalakat illetően meg kívánta állapítani.
Ezzel szemben a 2010. november 9‑i határozatban a Bizottság nem határozott kifejezetten a felpereseknek az Unión belüli és az Unió és Svájc közötti útvonalakkal kapcsolatban fennálló felelősségéről. E határozat rendelkező részében a Bizottság megállapította e vállalkozásoknak az egységes és folyamatos jogsértésért való felelősségét annyiban, amennyiben e jogsértés az Unió és harmadik országok közötti útvonalakat (a 2010. november 9‑i határozat 2. cikke), valamint az EGT Unión kívüli része és harmadik országok közötti útvonalakat (e határozat 3. cikke) érintette, azonban nem állapította meg felelősségüket annyiban, amennyiben a jogsértés az EGT‑n belüli útvonalakat érintette, amelyek magukban foglalják az Unión belüli útvonalakat is (az említett határozat 1. cikke), sem pedig az Unió és Svájc közötti útvonalakat (ugyanezen határozat 4. cikke) illetően. A Bizottság az útvonalak e két utóbbi kategóriája vonatkozásában nem is szankcionálta őket a releváns versenyszabályok megsértése miatt. Ugyanakkor a Bizottság nem zárta ki kifejezetten, hogy az útvonalak említett kategóriái vonatkozásában felelősek ilyen jogsértésekért.
A kérdés tehát az, hogy e hallgatásból levonható‑e az a következtetés, hogy a 2010. november 9‑i határozatban a Bizottság hallgatólagosan megállapította, hogy a felperesek nem felelősek az egységes és folyamatos jogsértésért annyiban, amennyiben e jogsértés az Unión belüli és az Unió és Svájc közötti útvonalakat érinti, így e tekintetben már nem marasztalhatja el őket a megtámadott határozatban anélkül, hogy ne sértené meg a
ne bis in idem
elvét.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 105. cikk (1) bekezdése, az EGT‑Megállapodás 55. cikkének (1) bekezdése és az EK–Svájc légi közlekedési megállapodás által a versenyjog területén a Bizottságra ruházott felügyeleti feladat nem foglal magában a Bizottság számára olyan kötelezettséget, hogy állapítsa meg valamely, a releváns versenyszabályokba ütköző jogsértés fennállását vagy annak hiányát (lásd ebben az értelemben: 1992. szeptember 18‑iAutomec kontra Bizottság ítélet,
T‑24/90
,
EU:T:1992:97
,
–
76.
pont; 2013. október 16‑iVivendi kontra Bizottság ítélet,
T‑432/10
, nem tették közzé,
EU:T:2013:538
,
68.
pont). Az 1/2003 rendelet rendelkezéseiből, valamint az EGT‑Megállapodás 53. cikkének és az EK–Svájc légi közlekedési megállapodás 8. cikkének végrehajtási rendelkezéseiből sem lehet arra következtetni, hogy a Bizottság köteles lenne bármely versenyellenes magatartást megállapítani és szankcionálni (lásd ebben az értelemben: 2015. szeptember 9‑iPhilips kontra Bizottság ítélet,
T‑92/13
, nem tették közzé,
EU:T:2015:605
,
112.
pont).
Az 1/2003 rendelet rendelkezéseiből vagy az EGT‑Megállapodás 53. cikkének, illetve az EK–Svájc légi közlekedési megállapodás 8. cikkének végrehajtási rendelkezéseiből az sem következik, hogy ilyen kötelezettség terheli a Bizottságot akkor, amikor ezen intézmény a kifogásközlésben jelzi, hogy a releváns versenyszabályokba ütköző jogsértést kíván megállapítani. A Bizottság tehát a végleges határozatban nem kötelezhető arra, hogy megállapítsa a releváns versenyszabályokba ütköző olyan jogsértés fennállását vagy annak hiányát, amelyet a kifogásközlésben meg kívánt állapítani.
Ennélfogva nem vonható le az a következtetés, hogy a Bizottság – azáltal, hogy a kifogásközlésben említett bizonyos magatartásokat illetően a végleges határozatban nem állapította meg a releváns versenyszabályok megsértését – hallgatólagosan, de szükségképpen megállapította az e tekintetben fennálló felelősség hiányát.
Az 1/2003 rendelet általános rendszere megerősíti ezt az értelmezést. Rá kell mutatni ugyanis arra, hogy a Bizottság az 1/2003 rendelet 10. cikke alapján – amely cikk feljogosítja arra, hogy megállapítsa, hogy az EUMSZ 101. cikk adott magatartásra nem alkalmazható többek között azért, mert nem teljesülnek az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésében foglalt feltételek – gyakorolja az EUMSZ 101. cikkbe ütköző jogsértés hiányának megállapítására vonatkozó hatáskörét, és hoz ily módon érdemben olyan „negatív” határozatot, amely megakadályozhatja az említett cikk megsértésének későbbi megállapítását (lásd ebben az értelemben: 2011. május 3‑iTele2 Polska ítélet,
C‑375/09
,
EU:C:2011:270
,
23.
,
24.
,
28.
és
29.
pont). Ugyanez vonatkozik arra az esetre is, ha a Bizottság az 1/2003 rendeletben ráruházott hatásköröket az EGT‑Megállapodás 53. cikkének és az EK–Svájc légi közlekedési megállapodás 8. cikkének alkalmazása során gyakorolja.
Márpedig az 1/2003 rendelet 10. cikke az egyetlen jogalap, amelyre a Bizottság olyan határozat elfogadásakor támaszkodhat, amely megállapítja, hogy a Szerződés versenyszabályai adott egyéni magatartásra nem alkalmazhatók.
Ez kitűnik először is az említett rendelet 10. cikkének szövegéből, valamint annak rendelkezéseiből. E cikk ugyanis, amelynek címe „Az alkalmazhatatlanság megállapítása”, kimondja, hogy „[a]mennyiben [az Uniónak] [az EUMSZ 101.] és [EUMSZ 102. cikk] alkalmazásához fűződő közérdeke azt kívánja, a saját kezdeményezésére eljáró Bizottság határozatával megállapíthatja, hogy [az EUMSZ 101. cikk] nem alkalmazható egy adott megállapodásra, vállalkozások társulásainak döntésére vagy összehangolt magatartásra akár azért, mert [az EUMSZ 101. cikk] (1) bekezdésében foglalt feltételek nem teljesülnek, akár azért, mert [az EUMSZ 101. cikk] (3) bekezdésében foglalt feltételek teljesülnek”.
Másodszor rá kell mutatni arra, hogy az 1/2003 rendelet egyetlen más rendelkezése sem biztosít lehetőséget a Bizottság számára annak megállapítására, hogy a Szerződés versenyszabályai adott egyéni magatartásra nem alkalmazhatók. E rendelet (14) preambulumbekezdése kifejti a jogalkotó azon szándékát, hogy a Bizottság e tekintetben fennálló lehetőségét szigorúan az e rendelet 10. cikkében szereplő esetekre korlátozza, jelezve, hogy ilyen megállapításra csak „[k]ivételes esetekben [kerülhet sor, és] ha [az Unió] közérdeke ezt megkívánja”.
Harmadszor, a Bíróság kimondta, hogy a versenyellenes magatartások szankcionálása érdekében a Bizottság által indított eljárás következtében nem szűnik meg állandó és végleges jelleggel a tagállami versenyhatóságok azon hatásköre, hogy az EUMSZ 101. cikket az érintett magatartásokra alkalmazzák, mivel az említett hatóságok visszanyerik hatáskörüket, amint a Bizottság által indított eljárás – akár az 1/2003 rendelet 7. cikke alapján hozott határozat révén – lezárul (lásd ebben az értelemben: 2012. február 14‑iToshiba Corporation és társai ítélet,
C‑17/10
,
EU:C:2012:72
,
79.
,
80.
,
86.
és
87.
pont). Ebben az összefüggésben kell értékelni, hogy milyen hatályt kell tulajdonítani annak, ha a Bizottság az 1/2003 rendelet 7. cikke alapján hozott határozat keretében bizonyos magatartásokat illetően hallgat. Márpedig e hallgatás oly módon történő értelmezése, hogy az hallgatólagosan megállapítja a versenyszabályok megsértésének hiányát, azt eredményezné, hogy a tagállamok versenyhatóságai – azzal az indokkal, hogy sérülne a
ne bis in idem
elve – sosem tudnák visszanyerni az EUMSZ 101. cikk azon magatartások vonatkozásában történő alkalmazására vonatkozó hatáskörüket, amelyek tekintetében a Bizottság eljárást indított, majd azt az 1/2003 rendelet 7. cikke alapján hozott határozat elfogadásával lezárta. Az ilyen értelmezés ellentétes lenne a jelen pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlattal.
Negyedszer hangsúlyozni kell, hogy a Bíróság megvizsgálta a tagállami versenyhatóságok által az 1/2003 rendelet 5. cikkének második bekezdése alapján hozott határozatok hatályát, amelyekben e hatóságok a birtokukban lévő információk alapján úgy vélik, hogy a tilalom feltételei nem teljesülnek. Így a 2011. május 3‑iTele2 Polska ítélet (
C‑375/09
,
EU:C:2011:270
)
–
28.
pontjából kitűnik, hogy az ilyen határozatok nem tartalmaznak a felelősség hiányára vonatkozó olyan megállapítást, amely megakadályozhatná a jogsértés későbbi megállapítását. Másként fogalmazva, valamely vállalkozás ilyen típusú határozatban említett versenyellenes magatartása később eljárás és adott esetben elmarasztalás tárgyát képezheti, anélkül hogy meg kellene vizsgálni, hogy ez utóbbiak sértik‑e a
ne bis in idem
elvét (lásd ebben az értelemben: 2011. május 3‑iTele2 Polska ítélet,
C‑375/09
,
EU:C:2011:270
,
–
28.
pont; 2014. november 25‑iOrange kontra Bizottság ítélet,
T‑402/13
,
EU:T:2014:991
,
–
31.
pont; lásd továbbá ebben az értelemben: Mazák főtanácsnok Tele2 Polska ügyre vonatkozó indítványa,
C‑375/09
,
EU:C:2010:743
,
30.
pont).
E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy az 1/2003 rendelet 5. cikkének második bekezdése alapján hozott olyan határozat, miszerint semmilyen intézkedés nem indokolt, valamely magatartás érdemi vizsgálata után, és azt követően hozható, hogy a Bizottság által az [EUMSZ 101.] és [EUMSZ 102. cikk] alapján folytatott eljárásokról szóló, 2004. április 7‑i 773/2004/EK bizottsági rendelet (
HL 2004. L 123., 18. o.
; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 3. kötet, 81. o.) 10. cikke alapján a Bizottság által megküldött kifogásközlés mintájára megküldték a kifogásokat közlő iratot.
Így sem az eljárás előrehaladása, sem pedig a kifogások megalapozottságára vonatkozóan a hatáskörrel rendelkező versenyhatóság által ennek keretében végzett elemzés terjedelme nem módosítja a versenyhatóságnak a végleges határozatban való hallgatásának jelentését az eljárás alá vont vállalkozás felelősségének egészével vagy annak egy részével kapcsolatban.
E megfontolások, noha az 1/2003 rendelet 5. cikkének második bekezdésében foglalt rendelkezések értelmezésének keretébe illeszkednek, hasznos tájékoztatást nyújtanak a
ne bis in idem
elvének alkalmazása szempontjából arról, hogy a Bizottság által az 1/2003 rendelet 7. cikke alapján hozott határozatok milyen hatállyal bírnak. E két cikk sajátos összefüggései ugyanis összehasonlíthatók, mivel mindkét cikket többek között az e rendelet 10. cikke alapján konkrétan a Bizottságra ruházott hatáskörök alapján kell értelmezni. Ezenkívül, mivel valamely másodlagos uniós jogszabályt – amennyiben lehetséges – úgy kell értelmezni, hogy összhangban legyen a Szerződések rendelkezéseivel és az uniós jog általános elveivel, a Bíróság által a 2011. május 3‑iTele2 Polska ítéletben (
C‑375/09
,
EU:C:2011:270
) azon döntési lehetőségnek tulajdonított tartalmat, hogy semmilyen intézkedés nem indokolt, úgy kell érteni, hogy az magában foglalja az ily módon értelmezett e lehetőségnek a
ne bis in idem
elvével való összeegyeztethetőségét.
Ennélfogva a Bizottság által az 1/2003 rendelet 7. cikke alapján hozott határozat, még ha – azon magatartások tekintetében, amelyek vonatkozásában a Bizottság megállapította, hogy a tilalom feltételei nem teljesülnek – olyan határozatnak is minősül, miszerint semmilyen intézkedés nem indokolt, nem jelenthet felelősség hiányára vonatkozó megállapítást.
A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy a 2010. november 9‑i határozat az 1/2003 rendelet 7. cikke alapján hozott, jogsértést megállapító határozat. Ezzel szemben az említett határozatból nem tűnik ki, és egyébként a Törvényszék előtt sem állították, hogy a Bizottság e határozat keretében az 1/2003 rendelet 10. cikkét is alkalmazni kívánta.
Ebből következik, hogy a 2010. november 9‑i határozat, amelyet nem az 1/2003 rendelet 10. cikke alapján fogadtak el annak megállapítása céljából, hogy a felperesek nem sértették meg az EUMSZ 101. cikket, az EGT‑Megállapodás 53. cikkét és az EK–Svájc légi közlekedési megállapodás 8. cikkét az EGT‑n belüli és az Unió és Svájc közötti útvonalakon, és amely a rendelkező részében nem tartalmaz ilyen értelmű megállapítást, nem minősülhet a felperesek e tekintetben fennálló felelősségének hiányára vonatkozó megállapításnak.
Végül, amennyiben a felperesek arra hivatkoznak, hogy a 2002. október 15‑iLimburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság ítéletből (
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P és C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
) eredő elvek nem vezethetnek a
ne bis in idem
elve alkalmazásának mellőzéséhez, meg kell állapítani, hogy ezen érv azon az előfeltevésen alapul, miszerint az említett elv alkalmazásának feltételei teljesültek. Márpedig, amint az a fenti 545. pontból kitűnik, nincs olyan korábbi határozat, amely megállapította volna, hogy a felperesek a szóban forgó magatartásokért nem felelősek, így a
ne bis in idem
elve a jelen ügyben nem alkalmazható. Ennélfogva hiányzik a jelen érv alapjául szolgáló előfeltevés.
Feltételezve, hogy a felperesek ezen ítélkezési gyakorlatra hivatkozva továbbá azzal kívántak érvelni, hogy a 2015. december 16‑iSingapore Airlines és Singapore Airlines Cargo Pte kontra Bizottság ítélet (
T‑43/11
, nem tették közzé,
EU:T:2015:989
) „felmentésnek” felel meg, mivel a Törvényszék a semmisséget nem pusztán alaki hiba miatt mondta ki, elegendő rámutatni arra, hogy a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a 2010. november 9‑i határozatot a megsemmisítését szükségessé tevő indokolási hiba jellemzi (lásd a fenti 16. pontot), így a felperesek állításával ellentétben a Törvényszék e határozatot márpedig alaki okokból semmisítette meg anélkül, hogy a kifogásolt tényállásról érdemben döntött volna.
E tekintetben hangsúlyozni kell azt is, hogy ezen ítéletben a Törvényszék többek között azzal az indokkal semmisítette meg a 2010. november 9‑i határozatot, hogy e határozat a felpereseknek az Unión belüli és az Unió és Svájc közötti útvonalak tekintetében fennálló felelősségének terjedelmét illetően ellentmondásokat tartalmaz.
A fentiekre tekintettel a jelen részt el kell utasítani anélkül, hogy határozni kellene a felelősség hiányára vonatkozó állítólagos megállapítás jogerős jellegéről, vagy arról, hogy ugyanazon tényállás tárgyában állítólag második eljárás indult abból eredően, hogy a 2010. november 9‑i határozat Törvényszék általi megsemmisítését követően a Bizottság elfogadta a megtámadott határozatot.
[omissis]

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (kibővített negyedik tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.

2)
Az Európai Bizottság viseli saját költségeinek egyharmadát.

3)
A Singapore Airlines és a Singapore Airlines Cargo maga viseli saját költségeit, valamint a Bizottság költségeinek kétharmadát.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Spielmann
Reine
Kihirdetve Luxembourgban, a 2022. március 30‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.
(
)	A jelen ítéletnek csak azok a pontjai kerülnek ismertetésre, amelyek közzétételét a Törvényszék hasznosnak tartja.