CELEX: 62021CJ0263
Řízení o předběžné otázce
Autorské právo a práva s ním související
Směrnice 2001/29/ES
Článek 5 odst. 2 písm. b)
Výlučné právo na rozmnožování
Výjimka
Rozmnoženiny pro soukromé užití
Poplatek
Osvobození ex ante
Osvědčení o osvobození vydané soukromoprávním subjektem kontrolovaným výhradně společnostmi pro správu autorských práv
Kontrolní pravomoci tohoto subjektu

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti (
Úř. věst. 2001, L 167, s. 10
; Zvl. vyd. 17/01, s. 230) a výkladu obecných zásad unijního práva.
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Asociación Multisectorial de Empresas de la Electrónica, las Tecnologías de la Información y la Comunicación, de las Telecomunicaciones y de los contenidos Digitales (Ametic) na jedné straně a Administración del Estado (státní správa, Španělsko), Entidad de Gestión de Derechos de los Productores Audiovisuales (EGEDA), Asociación para el Desarrollo de la Propiedad lntelectual (ADEPI), Artistas lntérpretes o Ejecutantes, Sociedad de Gestión de España (AlE), Artistas lntérpretes, Entidad de Gestión de Derechos de Propiedad lntelectual (AISGE), Ventanilla Única Digital, Derechos de Autor de Medios Audiovisuales (DAMA), Centro Español de Derechos Reprográficos (CEDRO), Asociación de Gestión de Derechos lntelectuales (AGEDI) a Sociedad General de Autores y Editores (SGAE) na straně druhé, jehož předmětem je návrh na zrušení některých ustanovení Real Decreto 1398/2018 por el que se desarrolla el artículo 25 del texto refundido de la Ley de Propiedad Intelectual, aprobado por el Real Decreto Legislativo 1/1996, de 12 de abril, en cuanto al sistema de compensación equitativa por copia privada (královské nařízení 1398/2018, kterým se provádí článek 25 kodifikovaného znění zákona o duševním vlastnictví, schváleného královským legislativním nařízením 1/1996 ze dne 12. dubna, pokud jde o systém spravedlivé odměny za soukromé rozmnožování) ze dne 23. listopadu 2018 (BOE č. 298 ze dne 11. prosince 2018, s. 121354).
Právní rámec
Unijní právo
Směrnice 2001/29
Body 31, 35 a 38 odůvodnění směrnice 2001/29 zní:
„(31)
Mezi různými skupinami nositelů práv stejně jako mezi různými kategoriemi nositelů práv a uživatelů chráněných předmětů ochrany [uživatelů předmětů ochrany] musí být zajištěna přiměřená rovnováha práv a zájmů. […]
[…]
(35)
V určitých případech výjimek nebo omezení by nositelé práv měli získat spravedlivou odměnu jako přiměřenou náhradu za užití jejich chráněných děl nebo jiných předmětů ochrany. Při určování způsobu, podrobností a možné výše odměny je třeba vzít v úvahu konkrétní okolnosti každého případu. Při hodnocení těchto okolností by cenným kritériem byla možná újma nositelům práva vyplývající z dotyčného úkonu. V případech, kdy nositelé práv již získali platbu v jiné formě, například jako součást licenčního poplatku, nemusí přicházet žádná zvláštní nebo samostatná platba v úvahu. Výše spravedlivé odměny by měla brát ohled na míru využití prostředků technologické ochrany uvedených v této směrnici. V určitých situacích, kdy je újma způsobená nositeli práva minimální, nesmí [nemusí] vzniknout žádná povinnost platby.
[…]
(38)
Členským státům by mělo být povoleno stanovit výjimku nebo omezení týkající se práva na rozmnožování v případě určitých druhů rozmnožování zvukových, obrazových nebo audiovizuálních materiálů pro osobní užití, pokud jsou tato výjimka nebo omezení doprovázeny spravedlivou odměnou. Tato výjimka nebo omezení mohou zahrnovat zavedení nebo pokračování systémů odměn jako náhrady za újmu způsobenou nositelům práva. […]“
Článek 2 této směrnice, nadepsaný „Právo na rozmnožování“, uvádí:
„Členské státy stanoví výlučné právo udělit svolení nebo zakázat přímé nebo nepřímé, dočasné nebo trvalé rozmnožování jakýmikoliv prostředky a v jakékoliv formě, vcelku nebo po částech:
a)
pro autory v případě jejich děl;
b)
pro výkonné umělce v případě záznamů jejich výkonů;
c)
pro výrobce zvukových záznamů v případě jejich zvukových záznamů;
d)
pro výrobce prvotních záznamů filmů ve vztahu k originálům a rozmnoženinám jejich filmů;
e)
pro vysílací organizace v případě záznamu jejich vysílání, ať už po drátě nebo bezdrátově, včetně vysílání pomocí kabelu nebo družice.“
Článek 5 uvedené směrnice, nadepsaný „Výjimky a omezení“, v odstavcích 2 a 5 stanoví:
„2.   Členské státy mohou stanovit výjimky nebo omezení práva na rozmnožování podle článku 2 v těchto případech:
[…]
b)
u jakýchkoliv rozmnoženin na jakémkoliv nosiči vytvořených fyzickou osobou pro soukromé užití a pro účely, které nejsou přímo ani nepřímo komerční, a to za podmínky, že nositelé práv získají spravedlivou odměnu, která, pokud jde o dotyčné dílo nebo předmět ochrany, bere ohled na použití nebo nepoužití technologických prostředků uvedených v článku 6;
[…]
5.   Výjimky a omezení stanovené v odstavcích 1, 2, 3 a 4 mohou být použity pouze ve zvláštních případech, které nejsou v rozporu s běžným způsobem užití díla nebo jiného předmětu ochrany a nejsou jimi nepřiměřeně dotčeny oprávněné zájmy nositele práv.“
Směrnice 2014/26/EU
Body 2, 14 a 26 odůvodnění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/26/EU ze dne 26. února 2014 o kolektivní správě autorského práva a práv s ním souvisejících a udělování licencí pro více území k právům k užití hudebních děl online na vnitřním trhu (
Úř. věst. 2014, L 84, s. 72
), zní:
„(2)
[…] Správa autorských práv a práv s nimi souvisejícími zahrnuje udělování licencí uživatelům a provádění auditu u nich, sledování užití práv, prosazování autorského práva a práv s ním souvisejících, vybírání příjmů z výkonu práv pocházejících z využívání práv a rozdělení částek příslušejících nositelům práv. Organizace kolektivní správy umožňují nositelům práv, aby získali odměnu za užití práv, která by sami nemohli kontrolovat nebo prosazovat, a to i na zahraničních trzích.
[…]
(14)
Tato směrnice nevyžaduje, aby měly organizace kolektivní správy určitou právní formu. V praxi působí tyto organizace na základě nejrůznějších právních forem, jako jsou sdružení, družstva nebo společnosti s ručením omezeným, které ovládají nebo vlastní nositelé autorských práv a práv s nimi souvisejících, nebo subjekty, které tyto nositele práv zastupují. V některých výjimečných případech však není kvůli právní formě organizace kolektivní správy prvek vlastnictví nebo ovládání přítomen. To se týká například nadací, které nemají členy. Ustanovení této směrnice by se však měla vztahovat i na tyto organizace. […]
[…]
(26)
Organizace kolektivní správy vybírají, spravují a rozdělují příjmy z využívání práv, která jim byla nositeli práv svěřena. Tento příjem náleží především nositelům práv, kteří mohou mít přímý právní vztah s organizací, nebo mohou být zastoupeni prostřednictvím subjektu, který je členem organizace kolektivní správy, nebo prostřednictvím dohody o zastupování. […]“
Podle článku 1 tato směrnice stanovuje požadavky, které jsou nezbytné k zajištění řádného výkonu správy autorských práv a práv s nimi souvisejících organizacemi kolektivní správy.
Článek 3 dané směrnice uvádí následující definice:
„Pro účely této směrnice se rozumí:
a)
‚organizací kolektivní správy‘ organizace, která je ze zákona nebo prostřednictvím postoupení, licence nebo jiného smluvního ujednání oprávněna spravovat jménem více než jednoho nositele práv autorská práva nebo práva s nimi související k prospěchu nositelů práv jako svým jediným a hlavním účelem, a která splňuje alespoň jedno z těchto kritérií:
i)
je vlastněna nebo ovládána svými členy;
ii)
je svou podstatou neziskovou organizací;
[…]
d)
‚členem‘ nositel práv nebo subjekt zastupující nositele práv, včetně jiných organizací kolektivní správy a sdružení nositelů práv, který splňuje požadavky na členství v organizaci kolektivní správy a je touto organizací přijat;
[…]
h)
‚příjmy z výkonu práv‘ příjmy vybrané organizací kolektivní správy jménem nositelů práv, ať už na základě výlučného práva, práva na odměnu nebo práva na náhradní odměnu;
[…]“
Španělské právo
Zákon o duševním vlastnictví
Článek 25, nadepsaný „Spravedlivá odměna za soukromé rozmnožování“, Ley de Propiedad Intelectual (zákona o duševním vlastnictví), v konsolidovaném znění schváleném Real Decreto Legislativo 1/1996, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley de Propiedad Intelectual, regularizando, aclarando y armonizando las disposiciones legales vigentes sobre la materia (královské legislativní nařízení 1/1996, kterým se schvaluje kodifikované znění zákona o duševním vlastnictví, které stanoví, upřesňuje a harmonizuje právní předpisy platné v této oblasti), ze dne 12. dubna 1996 (BOE č. 97 ze dne 22. dubna 1996, s. 14369), ve znění Real Decreto-ley 12/2017 (královské nařízení s mocí zákona 12/2017) ze dne 3. července 2017 (BOE č. 158 ze dne 4. července 2017, s. 56444) (dále jen „zákon o duševním vlastnictví“), zní takto:
„1.   Za rozmnožování děl zveřejněných ve formě knih nebo publikací, jež jsou jim za tímto účelem královským nařízením postaveny na roveň, jakož i ve formě zvukových nebo obrazových záznamů nebo jiných zvukových, obrazových nebo audiovizuálních nosičů, prováděné prostřednictvím technických netiskařských přístrojů nebo nástrojů výlučně pro soukromé, neprofesionální a nepodnikatelské užití a pro účely, které nejsou přímo ani nepřímo komerční, podle čl. 31 odst. 2 a 3 přísluší spravedlivá jednorázová odměna za každý z uvedených tří způsobů rozmnožování, která má náležitě kompenzovat újmu způsobenou věřitelům v důsledku rozmnožování uskutečněného na základě zákonného omezení soukromého rozmnožování. Tato odměna se stanoví pro každý způsob rozmnožování v závislosti na vybavení, přístrojích a pevných nosičích určených pro uvedené rozmnožování, jež byly vyrobeny na španělském území nebo nabyty mimo španělské území za účelem jejich komerčního rozšíření nebo jejich užití na témže území.
[…]
3.   Výrobci usazení ve Španělsku, působí-li jako komerční distributoři, a osoby, které nabývají mimo španělské území vybavení, přístroje a pevné nosiče uvedené v odstavci 1 za účelem jejich komerční distribuce či užití na španělském území, jsou povinni zaplatit tuto odměnu.
Distributoři, velkoobchodníci a maloobchodníci, kteří postupně nabývají uvedené vybavení, přístroje a pevné nosiče, jsou mimoto společně a nerozdílně odpovědní za zaplacení odměny vůči dlužníkům, kteří jim je dodali, ledaže prokáží, že jim tuto odměnu skutečně zaplatili.
Distributoři, velkoobchodníci a maloobchodníci, kteří postupně nabývají uvedené vybavení, přístroje a pevné nosiče, mohou v souladu s postupem, jehož cílem je zajistit účinnost spravedlivé odměny a je stanoven královským nařízením, požádat správcovské organizace o vrácení uvedené odměny, pokud jde o prodej vybavení, přístrojů a pevných nosičů pro rozmnožování osobám, na které se vztahuje osvobození podle odstavce 7.
[…]
7.   Následující nabytí vybavení, přístrojů a pevných nosičů pro rozmnožování jsou osvobozena od zaplacení odměny:
[…]
b)
nabytí uskutečněná právnickými nebo fyzickými osobami jednajícími jako koneční spotřebitelé, jež doloží, že nabyté vybavení, přístroje nebo pevné nosiče jsou určeny výlučně k profesním účelům, a pod podmínkou, že nabyté vybavení, přístroje nebo pevné nosiče nebyly ze zákona nebo fakticky dány k dispozici soukromým uživatelům a jsou zjevně vyhrazeny k jinému použití než k pořizování soukromých rozmnoženin, což musí dlužníkům a případně společně a nerozdílně odpovědným osobám prokázat osvědčením vydaným právnickou osobou uvedenou v odstavci 10;
[…]
8.   Právnické nebo fyzické osoby, které nejsou osvobozeny od povinnosti zaplatit odměnu, mohou požádat o její vrácení, pokud:
a)
jednají jako koneční spotřebitelé a doloží, že nabyté vybavení, přístroje nebo pevné nosiče pro rozmnožování jsou určeny výlučně k profesním účelům, a pod podmínkou, že nabyté vybavení, přístroje nebo pevné nosiče nebyly ze zákona nebo fakticky dány k dispozici soukromým uživatelům a jsou zjevně vyhrazeny k jinému použití než k pořizování soukromých rozmnoženin.
[…]
10.   Organizace pro správu práv duševního vlastnictví se v souladu s platnými právními předpisy podílejí na zřízení, řízení a financování právnické osoby, která jakožto jejich zástupce vykonává následující funkce:
a)
správu osvobození od plateb odměny a správu jejího vracení;
b)
přijímání pravidelných seznamů vybavení, přístrojů a nosičů pro rozmnožování podléhajících povinnosti zaplatit odměnu, které vypracovávají dlužníci a případně společně a nerozdílně odpovědné osoby v rámci postupu, jehož cílem je zajistit účinnost odměny a který je stanoven královským nařízením, a následné předání těchto seznamů správcovským organizacím;
c)
jednotnou fakturační komunikaci.
11.   Dlužníci a společně a nerozdílně odpovědné osoby umožní právnické osobě, kterou tvoří správcovské organizace v souladu s ustanoveními předchozího odstavce, aby kontrolovala nabytí a prodeje podléhající zaplacení spravedlivé odměny, jakož i nabytí a prodeje, na která se vztahují osvobození podle odstavce 7. Stejně tak osoby, které získaly osvědčení o osvobození, poskytnou na žádost výše uvedené právnické osoby údaje nezbytné k ověření toho, že podmínky požadované pro získání osvobození jsou nadále skutečně splněny.
12.   […]
[…] [M]inisterstvo školství, kultury a sportu řeší spory, které jsou mu předloženy v souvislosti s tím, že uvedená právnická osoba odmítla vydat osvědčení o osvobození uvedená v odst. 7 písm. b) a c) a zamítla žádosti o vrácení zaplacené spravedlivé odměny za soukromé rozmnožování uvedené v odstavci 8.“
Jediné doplňující ustanovení královského legislativního nařízení 12/2017 uvádí:
„1. Organizace pro správu práv duševního vlastnictví musí do tří měsíců od nabytí účinnosti tohoto královského legislativního nařízení zřídit právnickou osobu uvedenou v čl. 25 odst. 10 […] zákona o duševním vlastnictví.
2. Žádná ze správcovských organizací nemá sama o sobě způsobilost kontrolovat rozhodnutí uvedené právnické osoby.
[…]“
Královské nařízení 1398/2018
Královské nařízení 1398/2018 v článku 3 stanoví:
„Pro účely tohoto královského nařízení se rozumí:
a) osvědčením o osvobození: každé osvědčení uvedené v čl. 25 odst. 7 písm. a) až c) […] zákona o duševním vlastnictví, jehož držiteli mohou být následující osoby:
[…]
2°
právnické nebo fyzické osoby jednající jako koneční spotřebitelé, jež doloží, že jimi nabyté vybavení, přístroje nebo pevné nosiče jsou určeny výlučně k profesním účelům, a pod podmínkou, že nabyté vybavení, přístroje nebo pevné nosiče nejsou ze zákona nebo fakticky dány k dispozici soukromým uživatelům a jsou zjevně vyhrazeny k jinému použití než k pořizování soukromých rozmnoženin;
[…]“
Článek 10 královského nařízení 1398/2018, nadepsaný „Postup pro získání a používání osvědčení o osvobození“, uvádí:
„1.   Za účelem získání osvědčení o osvobození podle čl. 3 písm. a) bodu 2° musí dotyčná osoba předložit právnické osobě [uvedené v čl. 25 odst. 10 zákona o duševním vlastnictví] žádost, která musí být podepsána pokud možno elektronicky a musí obsahovat následující informace:
a)
daňové identifikační číslo a jména a příjmení a obchodní firmu;
b)
uvedení předmětu činnosti nebo prohlášení o činnosti žadatele;
c)
prohlášení, za které odpovídá žadatel a týká se následujících aspektů:
1°
režimu používání vybavení, přístrojů a pevných nosičů, které mají být nabyty a které musí být určeny výlučně k profesním účelům, které jsou zjevně odlišné od pořizování soukromých rozmnoženin;
2°
skutečnosti, že toto vybavení, přístroje ani pevné nosiče fakticky ani právně nedá k dispozici soukromým uživatelům;
3°
skutečnosti, že se podrobí kontrolním pravomocem přiznaným právnické osobě v čl. 25 odst. 11 […] zákona o duševním vlastnictví.
d)
v případě, že žadatel zaměstnává zaměstnance, kterým poskytne vybavení, přístroje nebo pevné nosiče, které si pořídí, prohlášení, že těmto zaměstnancům jsou na jeho odpovědnost známy následující informace:
1°
že vybavení, přístroje nebo pevné nosiče, které jsou jim jejich zaměstnavatelem poskytovány za účelem výkonu jejich pracovních povinností, musí být používány výlučně za tímto účelem;
2°
že používání uvedeného vybavení, přístrojů nebo pevných nosičů pro soukromé účely není povoleno.
2.   Právnická osoba poskytne na svých internetových stránkách standardizovaný vzor žádosti o vydání osvědčení o osvobození, který splňuje podmínky stanovené v předchozím odstavci.
[…]
4.   Po obdržení žádosti o vydání osvědčení o osvobození má právnická osoba patnáct pracovních dnů na to, aby osvědčení vydala nebo jej odmítla vydat a aby své rozhodnutí oznámila žadateli.
5.   Právnická osoba může odmítnout vydat osvědčení pouze v následujících případech:
a)
pokud žádost neobsahuje všechny informace požadované v tomto článku;
b)
pokud prohlášení o odpovědnosti neodrážejí požadavky tohoto článku;
c)
pokud bylo žadateli dříve odebráno osvědčení o osvobození, ledaže již neexistují důvody pro jeho odebrání.
V případech uvedených v písm. a) a b) výše poskytne právnická osoba žadateli nejprve lhůtu sedmi pracovních dnů na opravu jeho žádosti.
Odmítnutí je žadateli sděleno s náležitým odůvodněním tohoto rozhodnutí a žadatel je mimoto informován o právu podat ve lhůtě jednoho měsíce od sdělení odmítnutí opravný prostředek k Ministerstvu kultury a sportu na základě čl. 25 odst. 12 […] zákona o duševním vlastnictví.
[…]
10.   Pokud osoby, které mají nárok na osvobození, nejsou držiteli osvědčení, mohou uplatnit postup pro vrácení.“
Článek 11 královského nařízení 1398/2018, nadepsaný „Postup pro vrácení odměny“, zní takto:
„1.   Žádost o vrácení odměny se předkládá právnické osobě. K této žádosti, která musí být podepsána pokud možno elektronicky, musí být připojeny následující informace:
a)
daňové identifikační číslo, jakož i jména a příjmení a obchodní firma;
b)
uvedení předmětu činnosti nebo prohlášení o činnosti žadatele;
c)
kopie faktury za nabytí vybavení, přístrojů nebo pevných nosičů;
d)
prohlášení, za které odpovídá žadatel a týká se následujících aspektů:
1°
skutečnosti, že nabytá vybavení, přístroje nebo pevné nosiče jsou užívány výlučně k profesním účelům, které jsou zjevně odlišné od pořizování soukromých rozmnoženin;
2°
skutečnosti, že toto vybavení, přístroje ani pevné nosiče fakticky ani právně nedal k dispozici soukromým uživatelům;
3°
skutečnosti, že se podrobí kontrolním pravomocem přiznaným právnické osobě v čl. 25 odst. 11 […] zákona o duševním vlastnictví.
e)
v případě, že žadatel zaměstnává zaměstnance, kterým poskytl nabyté vybavení, přístroje nebo pevné nosiče, prohlášení, že těmto zaměstnancům jsou na jeho odpovědnost známy následující aspekty:
1°
že vybavení, přístroje nebo pevné nosiče, které jsou jim jejich zaměstnavatelem poskytovány za účelem výkonu jejich pracovních povinností, musí být používány výlučně za tímto účelem;
2°
že používání uvedeného vybavení, přístrojů nebo pevných nosičů pro soukromé účely není povoleno.
2.   Právnická osoba poskytne na svých internetových stránkách standardizovaný vzor žádosti o vrácení, který splňuje podmínky stanovené v předchozím odstavci.
3.   Právnická osoba musí ve lhůtě jednoho měsíce od obdržení žádosti provést ověření nezbytná k prokázání existence či neexistence práva na vrácení a sdělit své rozhodnutí žadateli.
[…]
5.   Právnická osoba může odmítnout vrácení odměny pouze v následujících případech:
a)
pokud žádost o vrácení neobsahuje veškeré informace požadované v tomto článku;
b)
pokud prohlášení o odpovědnosti neodrážejí požadavky tohoto článku;
c)
pokud je částka, která má být vrácena, nižší než částka uvedená v čl. 25 odst. 8 předposledním pododstavci […] zákona o duševním vlastnictví, s výhradou výjimky stanovené v uvedeném článku;
d)
není-li po přezkoumání žádosti prokázána existence nároku na vrácení.
V případech uvedených v písm. a) a b) výše je žadateli poskytnuta lhůta sedmi pracovních dní na opravu jeho žádosti.
Odmítnutí je žadateli sděleno spolu s náležitým odůvodněním a žadatel je mimoto informován o právu podat ve lhůtě jednoho měsíce od sdělení odmítnutí opravný prostředek k Ministerstvu kultury a sportu na základě čl. 25 odst. 12 […] zákona o duševním vlastnictví.“
Článek 12 královského nařízení 1398/2018 stanoví:
„1.   Správcovské organizace a právnická osoba respektují důvěrnou povahu všech informací, s nimiž se obeznámily při výkonu svých funkcí, a při zacházení s těmito informacemi musí být v každém případě dodržována právní úprava týkající se ochrany hospodářské soutěže a ochrany údajů.
2.   Dlužníci, distributoři a držitelé osvědčení o osvobození se nemohou při kontrole vykonávané právnickou osobou na základě pravomocí, které jí svěřuje čl. 25 odst. 11 […] zákona o duševním vlastnictví, dovolávat obchodního tajemství v oblasti účetnictví uvedeného v čl. 32 odst. 1 Código de Comercio [Obchodní zákoník].“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Žalobce v původním řízení Ametic je sdružením výrobců, prodejců a distributorů v oblasti informačních a komunikačních technologií, jehož činnost zahrnuje obchodování s vybavením, přístroji a pevnými nosiči pro rozmnožování, které podléhají odměně za soukromé rozmnožování. Žalobou podanou k předkládajícímu soudu Tribunal Supremo (Nejvyšší soud, Španělsko) se Ametic domáhá zejména zrušení některých ustanovení královského nařízení 1398/2018, včetně jeho článků 3 a 10. Toto královské nařízení stanoví prováděcí pravidla k článku 25 zákona o duševním vlastnictví; tento článek byl přijat v návaznosti na rozsudek ze dne 9. června 2016, EGEDA a další (
C‑470/14
,
EU:C:2016:418
), ve kterém byl čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 vyložen v tom smyslu, že brání předchozímu systému spravedlivé odměny za soukromé rozmnožování, která byla hrazena ze souhrnného státního rozpočtu.
Jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, španělský zákonodárce v tomto článku 25 zavedl systém odměny za soukromé rozmnožování ve prospěch nositelů autorských práv, která jim náleží za rozmnožování chráněných děl výlučně pro soukromé užití prostřednictvím technických netiskařských přístrojů nebo nástrojů.
Předkládající soud v podstatě uvádí, že čl. 25 odst. 3 zákona o duševním vlastnictví stanoví, že osoby, které na španělském území vyrábějí nebo distribuují vybavení, jež lze použít k rozmnožování chráněných děl, jsou povinny zaplatit odměnu za soukromé rozmnožování. Uvedení výrobci a distributoři mohou částku této odměny přenést na své zákazníky, velkoobchodníky nebo maloobchodníky, kteří ji mohou případně přenést na konečné spotřebitele.
Uvedený soud dále upřesňuje, že na základě čl. 25 odst. 7 písm. b) tohoto zákona jsou od povinnosti zaplatit odměnu za soukromé rozmnožování bez dalšího osvobozena nabytí vybavení, přístrojů a nosičů pro rozmnožování uskutečněná právnickými nebo fyzickými osobami jednajícími jako koneční spotřebitelé, jež předloží důkaz, že nabyté vybavení, přístroje nebo pevné nosiče jsou určeny výlučně k profesním účelům, a pod podmínkou, že nabyté vybavení, přístroje nebo pevné nosiče nebyly ze zákona nebo fakticky dány k dispozici soukromým uživatelům a jsou zjevně vyhrazeny k jinému použití než k pořizování soukromých rozmnoženin. Tento důkaz musí mít podobu osvědčení vydaného právnickou osobou, která je v souladu s tímto čl. 25 odst. 10 zřízena organizacemi pro správu práv duševního vlastnictví a jakožto jejich zástupce spravuje osvobození od povinnosti zaplatit odměnu za soukromé rozmnožování a spravuje vracení této odměny.
Dotyčné osoby, které takovým osvědčením nedisponují, musí odměnu za soukromé rozmnožování zaplatit v okamžiku koupě. Pokud však doloží, že nabyté vybavení, přístroje nebo nosiče pro rozmnožování jsou užívány výlučně k profesním účelům, a pod podmínkou, že tyto vybavení, přístroje nebo nosiče nebyly dány k dispozici soukromým uživatelům a jsou jasně vyhrazeny pro jiné účely než soukromé rozmnožování, mohou u téže právnické osoby požádat o vrácení odměny, kterou předtím zaplatili.
Předkládající soud dodává, že distributoři, velkoobchodníci a maloobchodníci, kteří postupně nabývají dotčené zboží, mohou požádat správcovské organizace o vrácení odměny za soukromé rozmnožování, kterou předtím zaplatili v rámci prodeje uskutečněného držitelům osvědčení o osvobození.
V článku 3 písm. a) královského nařízení 1398/2018 je jako „osvědčení o osvobození“ kvalifikováno osvědčení, jehož držiteli mohou být mimo jiné osoby uvedené v čl. 25 odst. 7 písm. b) zákona o duševním vlastnictví. Článek 10 tohoto královského nařízení upravuje postup pro získání a použití uvedeného osvědčení o osvobození.
Předkládající soud kromě toho upřesňuje, že podle čl. 25 odst. 11 zákona o duševním vlastnictví a článku 12 uvedeného královského nařízení, který jej provádí, je právnická osoba oprávněna požadovat sdělení informací nezbytných pro výkon kontrolních pravomocí, které jsou jí svěřeny v rámci jejích funkcí týkajících se správy osvobození od plateb odměny za soukromé rozmnožování a správy vracení této odměny, a že při takových kontrolách se hospodářské subjekty nemohou dovolávat obchodního tajemství v oblasti účetnictví stanoveného vnitrostátním právem.
Předkládající soud uvádí, že právnická osoba, která spravuje systém osvobození prostřednictvím vydávání osvědčení, která značně usnadňují činnost subjektu, který je jejich držitelem, jakož i systém vracení, je kontrolována organizacemi pro správu práv duševního vlastnictví, tedy subjekty, které zastupují výhradně zájmy věřitelů odměny za soukromé rozmnožování. Tato skutečnost může podle jeho názoru ovlivnit rozhodnutí dotčené právnické osoby, pokud jde o vydání osvědčení o osvobození nebo o vrácení v každém jednotlivém případě. Tato „nevyvážená nebo asymetrická“ povaha systému může být navíc podle předkládajícího soudu v rozporu se zásadou rovnosti před zákonem, a to tím spíše, že právě na této právnické osobě závisí možnost zjednodušení kroků spojených s nabýváním vybavení, přístrojů a nosičů pro rozmnožování. Předkládající soud uvádí, že jeho pochybnosti jsou umocněny výjimečnými pravomocemi, které jsou svěřeny dotčené právnické osobě v oblasti kontroly a na jejichž základě může požadovat, aby jí byly poskytnuty informace o činnostech dotyčných osob, přičemž rozsah těchto pravomocí jde tak daleko, že je dotyčný hospodářský subjekt zbaven možnosti namítat obchodní tajemství v oblasti účetnictví. Skutečnost, že proti rozhodnutím této právnické osoby lze podat opravný prostředek k Ministerstvu kultury a sportu, proti jehož rozhodnutím lze podat žalobu, se mu jeví nedostatečná k odstranění obtíží, které podle jeho názoru vyplývají ze složení této právnické osoby.
Za těchto okolností se Tribunal Supremo (Nejvyšší soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Je způsob, jakým je určeno složení právnické osoby upravené v novém čl. 25 odst. 10 [zákona o duševním vlastnictví], slučitelný se směrnicí [2001/29] nebo obecněji s obecnými zásadami práva Evropské unie?
2)
Je slučitelné se směrnicí [2001/29] nebo s obecnými zásadami práva Evropské unie, aby vnitrostátní právní předpisy přiznávaly výše uvedené právnické osobě oprávnění vyžádat si informace, včetně informací účetních, od osob žádajících o osvědčení o osvobození od povinnosti zaplatit odměnu za soukromé rozmnožování?“
K předběžným otázkám
K první otázce
K přípustnosti
ADEPI, Ventanilla Única Digital a DAMA zpochybňují přípustnost první otázky z důvodu, že předkládající soud neupřesňuje ustanovení směrnice 2001/29 ani obecné zásady unijního práva, o jejichž výklad žádá.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že je pravda, že s ohledem na samotné znění první otázky předkládající soud touto otázkou žádá Soudní dvůr o posouzení slučitelnosti vnitrostátního ustanovení s unijním právem, v projednávaném případě směrnicí 2001/29 a obecnými zásadami unijního práva, a to bez upřesnění ustanovení a zásad, o které se jedná. Soudní dvůr přitom opakovaně rozhodl, že v rámci postupu spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy zavedeného článkem 267 SFEU Soudnímu dvoru nepřísluší posuzovat soulad vnitrostátních právních předpisů s unijním právem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. října 2015, Consorci Sanitari del Maresme,
C‑203/14
,
EU:C:2015:664
, bod
a citovaná judikatura).
Je však třeba připomenout, že v rámci tohoto postupu spolupráce zavedeného článkem 267 SFEU je na Soudním dvoru, aby poskytl vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž mu byl předložen. Z tohoto hlediska Soudnímu dvoru případně přísluší přeformulovat otázky, které jsou mu položeny. Úkolem Soudního dvora je totiž vyložit všechna ustanovení unijního práva, která vnitrostátní soudy potřebují pro rozhodnutí o sporech, které projednávají, i když tato ustanovení nejsou výslovně zmíněna v otázkách položených těmito soudy Soudnímu dvoru (rozsudek ze dne 19. prosince 2019, Nederlands Uitgeversverbond a Groep Algemene Uitgevers,
C‑263/18
,
EU:C:2019:1111
, bod
a citovaná judikatura).
Za tímto účelem může Soudní dvůr ze všech poznatků předložených vnitrostátním soudem, zejména pak z odůvodnění předkládacího rozhodnutí, vytěžit ty prvky unijního práva, které je s přihlédnutím k předmětu sporu v původním řízení třeba vyložit (rozsudek ze dne 19. prosince 2019, Nederlands Uitgeversverbond a Groep Algemene Uitgevers,
C‑263/18
,
EU:C:2019:1111
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávaném případě z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce jednoznačně vyplývá, že se věc v původním řízení týká španělského systému vybírání odměny za soukromé rozmnožování, neboť předkládajícímu soudu byl předložen návrh na zrušení některých ustanovení královského nařízení 1398/2018, které provádí článek 25 zákona o duševním vlastnictví, přičemž posledně uvedený článek stanoví zejména založení právnické osoby pověřené správou systému odměny za soukromé rozmnožování. Směrnice 2001/29 přitom obsahuje pouze jedno ustanovení týkající se takové odměny, a to čl. 5 odst. 2 písm. b).
Předkládající soud mimoto výslovně odkazuje na zásadu rovnosti mezi dlužníky a věřiteli dotčené odměny, z hlediska které má přezkoumat legalitu sporných ustanovení, aniž uvádí jiné obecné zásady unijního práva, jejichž výklad by považoval za nezbytný.
Za těchto podmínek nelze mít za to, že by první otázka byla stižena takovými nedostatky, které by bránily tomu, aby mohl Soudní dvůr předkládajícímu soudu poskytnout užitečnou odpověď.
Tato otázka je tedy přípustná.
K věci samé
S ohledem na úvahy uvedené v bodech 27 až 30 tohoto rozsudku je třeba vycházet z toho, že podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 a zásada rovného zacházení musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, podle které je právnické osobě, která je zřízena a kontrolována organizacemi pro správu práv duševního vlastnictví, svěřena správa osvobození od povinnosti zaplatit odměnu za soukromé rozmnožování a správa vracení této odměny.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 uvádí, že členské státy mohou stanovit výjimky nebo omezení výlučného práva na rozmnožování podle článku 2 této směrnice u jakýchkoliv rozmnoženin na jakémkoliv nosiči vytvořených fyzickou osobou pro soukromé užití a pro účely, které nejsou přímo ani nepřímo komerční, a to za podmínky, že nositelé práv získají spravedlivou odměnu, která, pokud jde o dotyčné dílo nebo předmět ochrany, bere ohled na použití nebo nepoužití technologických prostředků uvedených v článku 6 dané směrnice.
Jak vyplývá z bodů 35 a 38 odůvodnění téže směrnice, tento čl. 5 odst. 2 písm. b) vyjadřuje vůli unijního normotvůrce zavést zvláštní systém odměny, který začne fungovat v okamžiku, kdy nositelům práv vznikne újma, a jež v zásadě vede ke vzniku povinnosti poskytnout uvedeným nositelům práv „náhradu“ (rozsudek ze dne 9. června 2016, EGEDA a další,
C‑470/14
,
EU:C:2016:418
, bod
a citovaná judikatura, a rozsudek ze dne 22. září 2016, Microsoft Mobile Sales International a další,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, bod
a citovaná judikatura).
Vzhledem k tomu, že ustanovení směrnice 2001/29 nijak blíže neupřesňují jednotlivé prvky systému spravedlivé odměny, mají členské státy při jejich vymezování široký prostor pro uvážení. Je na členských státech, aby zejména určily, kdo má tuto odměnu uhradit, a stanovit formu, podrobnosti a výši této odměny (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. března 2015, Copydan Båndkopi,
C‑463/12
,
EU:C:2015:144
, bod
a citovaná judikatura, a rozsudek ze dne 9. června 2016, EGEDA a další,
C‑470/14
,
EU:C:2016:418
, body
a
a citovaná judikatura).
Poněvadž je v praxi obtížné identifikovat soukromé uživatele a ukládat jim povinnost, aby nositelům výlučného práva na rozmnožování poskytli náhradu za újmu, kterou jim způsobili, jsou členské státy oprávněny zavést k financování spravedlivé odměny „poplatek za soukromé rozmnožování“ nikoli k tíži dotyčných soukromých osob, nýbrž k tíži osob, jež disponují vybavením, přístroji a nosiči pro rozmnožování, a které z tohoto důvodu právně nebo fakticky dávají toto vybavení k dispozici soukromým osobám. V rámci takového systému se povinnost zaplatit poplatek za soukromé rozmnožování vztahuje na osoby disponující tímto vybavením. Členské státy tak mohou za jistých podmínek uplatňovat poplatek za soukromé rozmnožování bez rozdílu v případě záznamových nosičů, které mohou sloužit k rozmnožování, a to i tehdy, když jejich konečné užití nespadá pod případ uvedený v čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 (rozsudek ze dne 22. září 2016, Microsoft Mobile Sales International a další,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, body
a
a citovaná judikatura).
Vzhledem k tomu, že takový systém umožňuje osobám povinným zaplatit poplatek za soukromé rozmnožování promítnout jeho výši do ceny za poskytnutí uvedeného vybavení, přístrojů a nosičů pro rozmnožování, zátěž spojenou s poplatkem ponese v konečném důsledku soukromý uživatel, který tuto cenu platí, a to v souladu s „přiměřenou rovnováhou“ uvedenou v bodě 31 odůvodnění směrnice 2001/29, kterou je třeba nalézt mezi zájmy nositelů výlučného práva na rozmnožování a zájmy uživatelů předmětů ochrany (rozsudek ze dne 22. září 2016, Microsoft Mobile Sales International a další,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, bod
a citovaná judikatura).
Takový systém však musí být odůvodněn nejenom takovými praktickými obtížemi, jako je nemožnost identifikovat koncové uživatele, ale musí rovněž vyloučit z placení poplatku dodávání vybavení, přístrojů a nosičů pro rozmnožování jiným než fyzickým osobám pro účely zjevně nesouvisející s pořizováním rozmnoženin pro soukromé užití (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. března 2015, Copydan Båndkopi,
C‑463/12
,
EU:C:2015:144
, body
až
, a rozsudek ze dne 22. září 2016, Microsoft Mobile Sales International a další,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, body
až
).
Pokud jde konkrétně o podmínku souvisejícím s osvobozením dodávek vybavení, přístrojů a nosičů pro rozmnožování jiným než fyzickým osobám pro účely zjevně nesouvisející s pořizováním rozmnoženin pro soukromé užití, je v zásadě v souladu s „přiměřenou rovnováhou“ mezi zájmy nositelů autorského práva a zájmy uživatelů předmětů ochrany, uvedenou v bodě 31 odůvodnění směrnice 2001/29, může-li být tento poplatek vrácen pouze koncovému nabyvateli a je-li jeho vrácení podmíněno podáním příslušné žádosti organizaci pověřené správou těchto poplatků (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. března 2015, Copydan Båndkopi,
C‑463/12
,
EU:C:2015:144
, bod
).
Jak totiž bylo připomenuto v bodě 38 tohoto rozsudku, možnost přiznaná výrobcům, distributorům a maloobchodníkům, aby na své zákazníky přenesli odměnu za soukromé rozmnožování, kterou zaplatili, vede k tomu, že dotčené hospodářské subjekty nenesou tuto finanční zátěž. Nic to nemění na tom, že za účelem zajištění, že zátěž spojenou s odměnou za soukromé rozmnožování ponesou v konečném důsledku pouze koncoví uživatelé uvedení v čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29, musí systém ukládající takový poplatek za soukromé rozmnožování zajistit, aby koncoví uživatelé, kteří nabývají vybavení, přístroje a nosiče pro rozmnožování pro účely zjevně nesouvisející s pořizováním rozmnoženin pro soukromé užití, mohli být nadále osvobozeni.
Mimoto pokud systém výběru odměny za rozmnožování pro soukromé užití stanoví, že koncový uživatel může být od placení této odměny osvobozen od okamžiku koupě vybavení, přístrojů a nosičů pro rozmnožování na základě osvědčení o osvobození, jež v podstatě potvrzuje, že je nabyl pro účely zjevně nesouvisející s pořizováním rozmnoženin pro soukromé užití, prodávající, který zaplatil tento poplatek svému dodavateli, ale z důvodu předložení uvedeného osvědčení jej nesmí přenést na svého zákazníka, musí mít možnost požádat organizaci, která je pověřena správou uvedeného poplatku, o jeho vrácení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. března 2015, Copydan Båndkopi,
C‑463/12
,
EU:C:2015:144
, bod
).
V projednávaném případě, jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, se systém výběru odměny za soukromé rozmnožování, o který se jedná v původním řízení, vyznačuje tím, že stanoví, že koncoví uživatelé jsou v zásadě povinni tuto odměnu zaplatit, a současně zavádí postupy, jež za určitých podmínek umožňují osvobození od uvedené odměny, které je podmíněno vydáním osvědčení, nebo její vrácení.
V tomto kontextu klade předkládající soud svou první otázku z důvodu, že okolnost, že právnická osoba, která vydává osvědčení o osvobození od povinnosti zaplatit odměnu za soukromé rozmnožování a provádí vracení této odměny, je zřízena a kontrolována organizacemi pro správu práv duševního vlastnictví, by mohla mít za následek „nevyváženost“ nebo „asymetrii“ v zájmech, které sleduje, čemuž by mohl bránit čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 a zásada rovného zacházení.
V tomto ohledu je třeba zaprvé uvést, že pokud jde o požadavky vyplývající z čl. 5 odst. 2 písm. b) této směrnice, nárok na vrácení poplatku za soukromé rozmnožování ve prospěch jiných než fyzických osob, které nabývají vybavení pro rozmnožování pro účely zjevně nesouvisející s pořizováním rozmnoženin pro soukromé užití, musí být účinný a nesmí činit navrácení uhrazeného poplatku nadměrně obtížným. Dosah, účinnost, disponibilita, veřejná známost a jednoduchost využití nároku na vrácení musí umožnit odstranit případnou nerovnováhu vytvořenou systémem uplatňování poplatku za soukromé rozmnožování za účelem překonání konstatovaných praktických obtíží (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. září 2016, Microsoft Mobile Sales International a další,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, bod
a citovaná judikatura). Totéž platí pro vydávání osvědčení o osvobození, pokud vnitrostátní právní úprava stanoví rovněž takový nástroj k zajištění toho, že pouze poplatníci uvedení v čl. 5 odst. 2 písm. b) uvedené směrnice skutečně nesou zátěž spojenou s odměnou za soukromé rozmnožování.
Mimoto čl. 3 písm. h) směrnice 2014/26 stanoví, že příjmy vybrané organizací kolektivní správy jménem nositelů práv na základě práva na náhradní odměnu představují příjmy z výkonu autorských práv nebo práv s ním souvisejících. Body 2 a 26 odůvodnění téže směrnice upřesňují, že tyto příjmy jsou vybírány, spravovány a rozdělovány nositelům práv ze strany organizací kolektivní správy.
V posledně uvedeném ohledu z čl. 3 písm. a) směrnice 2014/26 vyplývá, že organizací kolektivní správy je organizace, která je ze zákona nebo na základě dohody oprávněna spravovat jménem více než jednoho nositele práv autorská práva nebo práva s nimi související k prospěchu nositelů práv, což je jejím jediným a hlavním účelem, přičemž tato organizace může být vlastněna nebo ovládána svými členy. Tak je tomu ostatně zpravidla v praxi, jak vyplývá z bodu 14 odůvodnění směrnice 2014/26. V článku 3 písm. d) téže směrnice je konečně upřesněno, že členy organizace kolektivní správy mohou být jak nositelé autorských práv nebo práv s nimi souvisejících, tak jiné organizace kolektivní správy.
Z toho plyne, že pokud jde o správu odměny za soukromé rozmnožování ve smyslu čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29, na rozdíl od zástupců dlužníků této odměny spadá taková správa již pojmově pod úkoly, které mohou být svěřeny takovým organizacím pro kolektivní správu autorského práva, jako jsou organizace pro správu práv duševního vlastnictví uvedené v zákoně o duševním vlastnictví.
V tomto ohledu a ve světle požadavků uvedených v bodě 45 tohoto rozsudku je třeba konstatovat, že založení takové právnické osoby, jakou stanoví vnitrostátní právní úprava dotčená v původním řízení, za účelem správy osvobození od povinnosti zaplatit odměnu za soukromé rozmnožování a správy jejího vracení může odpovídat cíli spočívajícímu v jednoduchosti a účinnosti, z kterého mají prospěch i dlužníci uvedené odměny, aniž se tito dlužníci jen z toho důvodu, že je dotčená právnická osoba kontrolována organizacemi pro kolektivní správu autorských práv, nacházejí v méně výhodné situaci, než v jaké by se nacházeli při neexistenci takové právnické osoby.
Každá vnitrostátní právní úprava, která stanoví odměnu za soukromé rozmnožování, však musí stanovit postupy, které s ohledem na požadavky uvedené v bodě 45 tohoto rozsudku zaručují, že pouze poplatníci uvedení v čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 skutečně ponesou zátěž spojenou s odměnou za soukromé rozmnožování.
Členské státy zejména nemohou stanovit podrobnou úpravu spravedlivé odměny, která by zaváděla neodůvodněné nerovné zacházení s jednotlivými kategoriemi hospodářských subjektů uvádějících na trh srovnatelné zboží, na něž se vztahuje výjimka pro soukromé rozmnožování, nebo s jednotlivými kategoriemi uživatelů předmětů ochrany (rozsudek ze dne 22. září 2016, Microsoft Mobile Sales International a další,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, bod
a citovaná judikatura).
Tyto požadavky by mohly být ohroženy, pokud by vnitrostátní právní úprava přiznávala právnické osobě, která je příslušná k vydávání osvědčení o osvobození nebo k vracení částek neoprávněně zaplacených z titulu odměny za soukromé rozmnožování, prostor pro uvážení, v důsledku kterého by osud každé žádosti podané za jedním z těchto účelů závisel na úvahách o vhodnosti, takže tato právnická osoba by mohla při využití tohoto prostoru pro uvážení neoprávněně omezit nárok na osvobození od uvedené odměny nebo její vrácení. Existence takového prostoru pro uvážení by totiž mohla vést k narušení spravedlivé rovnováhy mezi nositeli práv a uživateli chráněných předmětů, o kterou usiluje bod 31 odůvodnění směrnice 2001/29. Příslušná právnická osoba by mohla rovněž, jak to nastiňuje předkládající soud, zacházet diskriminačně s různými kategoriemi hospodářských subjektů nebo uživatelů, kteří se však nacházejí v obdobných právních a faktických situacích.
Naproti tomu vnitrostátní právní úprava, která stanoví, že osvědčení o osvobození a vracení odměny za soukromé rozmnožování musí být poskytnuty včas a na základě objektivních kritérií, která nezahrnují žádný prostor pro uvážení u osoby příslušné k přezkumu žádostí podaných za tímto účelem, je v zásadě způsobilá splnit požadavky uvedené v bodě 45 tohoto rozsudku.
Mimoto aby se předešlo jakémukoli riziku podjatosti ze strany takové právnické osoby při vydávání osvědčení o osvobození a při provádění vracení, a aby se v důsledku toho zabránilo narušení spravedlivé rovnováhy mezi nositeli práv a uživateli chráněných předmětů, o kterou usiluje bod 31 odůvodnění směrnice 2001/29, je nezbytné, aby proti rozhodnutím této právnické osoby, kterými bylo odmítnuto vydat takové osvědčení nebo provést takové vrácení, mohl být podán mimosoudní nebo soudní opravný prostředek k nezávislému orgánu.
V projednávaném případě články 10 a 11 královského nařízení 1398/2018 podle všeho ukládají právnické osobě pověřené přezkumem žádostí povinnost vydat ve stanovených lhůtách osvědčení o osvobození nebo stanovit existenci nároku na vrácení, pokud žadatel poskytne požadované identifikační údaje a podepíše prohlášení, která mu byla poskytnuta. Mimoto tyto články patrně stanoví možnost podat k nezávislému subjektu, tedy k Ministerstvu kultury a sportu, opravný prostředek proti rozhodnutím této právnické osoby, kterými byla zamítnuta žádost o vydání osvědčení o osvobození nebo žádost o vrácení. Za těchto podmínek se jeví, že tato ustanovení jsou způsobilá splnit požadavky uvedené v bodě 45 tohoto rozsudku, což však přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
Zadruhé výjimky upravené v článku 5 směrnice 2001/29 musí být uplatňovány při dodržení zásady rovného zacházení, která je zakotvena v článku 20 Listiny základních práv Evropské unie a podle které nemůže být se srovnatelnými situacemi zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněné (rozsudek ze dne 22. září 2016, Microsoft Mobile Sales International a další,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, bod
a citovaná judikatura).
Tato zásada tedy nemůže být vykládána v tom smyslu, že brání tomu, aby byla správa osvobození od povinnosti zaplatit odměnu za soukromé rozmnožování a správa jejího vracení přidělena osobě zastupující kolektivní zájmy věřitelů této odměny. Věřitelé a dlužníci odměny za soukromé rozmnožování se z hlediska této zátěže nacházejí ve zcela odlišných právních situacích, takže uvedená zásada nemůže být porušena z důvodu, že se na ně vztahují odlišné práva a povinnosti v rámci systému odměny za soukromé rozmnožování.
S ohledem na výše uvedené je třeba na první otázku odpovědět, že čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 a zásada rovného zacházení musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, podle které je právnické osobě, jež je založena a kontrolována organizacemi pro správu práv duševního vlastnictví, svěřena správa osvobození od povinnosti zaplatit odměnu za soukromé rozmnožování a správa vracení této odměny, pokud tato vnitrostátní právní úprava stanoví, že vydání osvědčení o osvobození a vrácení odměny musí být učiněno včas a na základě objektivních kritérií, která této právnické osobě neumožňují zamítnout žádost o vydání takového osvědčení nebo o vrácení na základě úvah zahrnujících využití prostoru pro uvážení, a pokud lze proti rozhodnutím právnické osoby, kterými je taková žádost zamítnuta, podat opravný prostředek k nezávislému orgánu.
K druhé otázce
K přípustnosti
DAMA zpochybňuje přípustnost této otázky z důvodu, že předkládající soud neupřesňuje ustanovení směrnice 2001/29 ani obecné zásady unijního práva, o jejichž výklad žádá.
Avšak s ohledem na zásady připomenuté v bodech 26 až 28 tohoto rozsudku a ze stejných důvodů, jaké jsou uvedeny v bodech 29 a 30 tohoto rozsudku, nemá tento argument vliv na přípustnost druhé otázky.
ADEPI a Ventanilla Única Digital kromě toho tvrdí, že z čl. 25 odst. 7 písm. b) zákona o duševním vlastnictví a z článku 10 královského nařízení 1398/2018 nevyplývá, že by právnická osoba mohla mít přístup k účetním záznamům. Situace, kterou uvádí předkládající soud, je tedy podle jejich názoru čistě hypotetická, takže druhá otázka musí být prohlášena za nepřípustnou.
V tomto ohledu postačuje připomenout, že v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy stanovené článkem 267 SFEU je věcí pouze vnitrostátních soudů, kterým byl spor předložen a jež musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti každé věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jejich rozsudku, tak i relevanci otázek, které kladou Soudnímu dvoru. Pokud se položené otázky týkají výkladu unijního práva, je tudíž Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (rozsudek ze dne 12. listopadu 2015, Hewlett-Packard Belgium,
C‑572/13
,
EU:C:2015:750
, bod
a citovaná judikatura).
Vzhledem k tomu, že se na otázky týkající se unijního práva vztahuje domněnka relevance, odmítnutí žádosti podané vnitrostátním soudem je tak ze strany Soudního dvora možné pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (rozsudek ze dne 12. listopadu 2015, Hewlett-Packard Belgium,
C‑572/13
,
EU:C:2015:750
, bod
a citovaná judikatura).
Dále je třeba připomenout, že v rámci postupu upraveného článkem 267 SFEU jsou funkce Soudního dvora a předkládajícího soudu jasně odlišné a výklad vnitrostátních předpisů náleží výlučně předkládajícímu soudu. Soudnímu dvoru tedy nepřísluší, aby se v rámci řízení o předběžné otázce vyjadřoval k výkladu vnitrostátních ustanovení. Soudnímu dvoru totiž přísluší, aby vzal v rámci rozdělení pravomocí mezi soudy Unie a vnitrostátními soudy v úvahu takový skutkový a právní kontext, do něhož jsou předběžné otázky zasazeny, jaký vyplývá z předkládacího rozhodnutí (rozsudek ze dne 14. listopadu 2019, Spedidam,
C‑484/18
,
EU:C:2019:970
, body
a
).
Z těchto skutečností vyplývá, že výklad vnitrostátního práva poskytnutý ADEPI a Ventanilla Única Digital stran informací, které je právnická osoba oprávněna požadovat, nemůže postačovat k vyvrácení domněnky relevance uvedené v bodě 63 tohoto rozsudku.
Vzhledem k tomu, že druhá otázka mimoto nespadá pod žádnou ze tří hypotéz uvedených v judikatuře připomenuté v bodě 63 tohoto rozsudku, je třeba konstatovat, že tato otázka je přípustná.
K věci samé
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 a zásada rovného zacházení musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která umožňuje, aby právnická osoba, jež je založena a kontrolována organizacemi pro správu práv duševního vlastnictví a které je svěřena správa osvobození od povinnosti zaplatit odměnu za soukromé rozmnožování a správa vracení této odměny, požadovala přístup k informacím nezbytným pro výkon kontrolních pravomocí, jež jsou jí z tohoto titulu svěřeny, aniž je zejména možné dovolávat se obchodního tajemství v oblasti účetnictví stanoveného vnitrostátním právem.
Zaprvé je třeba uvést, že možnost požadovat informace umožňující kontrolovat správné uplatňování vnitrostátní právní úpravy na odměnu za soukromé rozmnožování představuje podstatný prvek výjimky stanovené v čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29.
Z článku 5 odst. 2 písm. b) a z bodu 35 odůvodnění směrnice 2001/29 totiž vyplývá, že v členských státech, které zavedly výjimku pro rozmnožování k soukromému užití, musejí nositelé práv získat spravedlivou odměnu jako přiměřenou náhradu za užití jejich chráněných děl nebo jiných předmětů ochrany bez jejich svolení. Zavedením výjimky pro rozmnožování k soukromému užití dále nemohou být podle odstavce 5 téhož článku nepřiměřeně dotčeny oprávněné zájmy nositele autorského práva. Z toho plyne, že tato ustanovení ukládají členskému státu, který ve svém vnitrostátním právu zavedl výjimku pro rozmnožování k soukromému užití, povinnost dosáhnout určitého výsledku v tom smyslu, že je tento stát povinen zajistit v rámci svých pravomocí, že bude skutečně vybrána tato odměna, která má autorům nahradit způsobenou újmu, zejména pokud tato újma vznikla na území uvedeného členského státu, neboť jinak by tato ustanovení pozbyla užitečného účinku (rozsudek ze dne 16. června 2011, Stichting de Thuiskopie,
C‑462/09
,
EU:C:2011:397
, body
a
, a rozsudek ze dne 9. června 2016, EGEDA a další,
C‑470/14
,
EU:C:2016:418
, bod
a citovaná judikatura).
V rámci systému, který je založen na jednostranných prohlášeních hospodářských subjektů za účelem stanovení jak částek splatných z titulu odměny za soukromé rozmnožování, tak prodejů, které mají být od placení této odměny osvobozeny, tak zmocnění subjektu pověřeného správou této odměny ke kontrole pravdivosti dotčených prohlášení představuje nezbytnou podmínku k zajištění účinného výběru uvedené odměny.
Osoba pověřená správou systému odměny za soukromé rozmnožování musí mít proto možnost ověřit, že jsou splněny podmínky požadované pro získání osvědčení o osvobození. Pokud se po tomto ověření ukáže, že tyto podmínky splněny nejsou, povinnost zajistit účinné vybrání odměny za soukromé rozmnožování vyžaduje, aby tato právnická osoba mohla vypočítat a vybrat částky splatné z titulu této odměny, a to od okamžiku, kdy podmínky pro vydání osvědčení o osvobození nebyly nebo nejsou splněny. Výkon těchto funkcí uvedenou právnickou osobou by byl přitom narušen, kdyby kontrolovaná osoba mohla s odvoláním na obchodní tajemství v oblasti účetnictví odmítnout přístup k účetním záznamům nezbytným k takovému výkonu.
Je třeba doplnit, že tak je tomu rovněž ve vztahu k osobám, které nejsou osvobozeny od povinnosti zaplatit odměnu za soukromé rozmnožování, jako jsou výrobci, dovozci nebo distributoři, ale které ji mohou buď přenést na svého zákazníka, pokud není držitelem osvědčení o osvobození, nebo požádat právnickou osobu o její vrácení, je-li jejich zákazník držitelem takového osvědčení. Právnická osoba, které je svěřena správa systému odměny za soukromé rozmnožování, musí mít totiž možnost požadovat přístup k údajům, jež umožňují ověřit nabytí a prodeje podléhající platbě odměny za soukromé rozmnožování, jakož i nabytí a prodeje od této odměny osvobozené.
Tyto kontroly se však musí týkat výhradně údajů, které umožňují zaprvé ověřit, že podmínky požadované k přiznání osvobození nebo k vrácení odměny jsou skutečně splněny, a zadruhé vypočítat částky, jež jsou případně splatné z titulu odměny za soukromé rozmnožování ze strany takových osob, které nejsou od povinnosti zaplatit tuto odměnu osvobozeny, jako jsou výrobci, dovozci nebo distributoři, nebo ze strany osob, jimž bylo neoprávněně vydáno osvědčení o osvobození nebo přiznáno vrácení. Mimoto vzhledem k tomu, že dotčené údaje jsou důvěrné, právnická osoba a správcovské organizace, které jsou s takovými údaji obeznámeny v rámci svého poslání, jsou povinny zachovat jejich důvěrnou povahu. V projednávaném případě se přitom jeví, že účelem čl. 12 odst. 1 královského nařízení 1398/2018 je uložit takovou povinnost, což však přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
Zadruhé z důvodů obdobných důvodům uvedeným v bodech 56 a 57 tohoto rozsudku nemůže zásada rovného zacházení sama o sobě zpochybnit taková ustanovení, jako jsou ustanovení zákona o duševním vlastnictví a ustanovení královského nařízení 1398/2018, která se týkají výsad přiznaných právnické osobě v rámci správy osvobození od povinnosti zaplatit odměnu za soukromé rozmnožování a správy jejího vracení.
S ohledem na výše uvedené je třeba na druhou otázku odpovědět, že čl. 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 a zásada rovného zacházení musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která umožňuje, aby právnická osoba, jež je založena a kontrolována organizacemi pro správu práv duševního vlastnictví a které je svěřena správa osvobození od povinnosti zaplatit odměnu za soukromé rozmnožování a správa vracení této odměny, požadovala přístup k informacím nezbytným pro výkon kontrolních pravomocí, které jsou jí z tohoto titulu svěřeny, aniž je zejména možné dovolávat se obchodního tajemství v oblasti účetnictví stanoveného vnitrostátním právem, přičemž tato právnická osoba je povinna zachovat důvěrnou povahu získaných informací.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:

1)
Článek 5 odst. 2 písm. b) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti a zásada rovného zacházení
musí být vykládány v tom smyslu, že
nebrání vnitrostátní právní úpravě, podle které je právnické osobě, jež je založena a kontrolována organizacemi pro správu práv duševního vlastnictví, svěřena správa osvobození od povinnosti zaplatit odměnu za soukromé rozmnožování a správa vracení této odměny, pokud tato vnitrostátní právní úprava stanoví, že vydání osvědčení o osvobození a vrácení odměny musí být učiněno včas a na základě objektivních kritérií, která této právnické osobě neumožňují zamítnout žádost o vydání takového osvědčení nebo o vrácení na základě úvah zahrnujících využití prostoru pro uvážení, a pokud lze proti rozhodnutím právnické osoby, kterými je taková žádost zamítnuta, podat opravný prostředek k nezávislému orgánu.

2)
Článek 5 odst. 2 písm. b) směrnice 2001/29 a zásada rovného zacházení
musí být vykládány v tom smyslu, že
nebrání vnitrostátní právní úpravě, která umožňuje, aby právnická osoba, jež je založena a kontrolována organizacemi pro správu práv duševního vlastnictví a které je svěřena správa osvobození od povinnosti zaplatit odměnu za soukromé rozmnožování a správa vracení této odměny, požadovala přístup k informacím nezbytným pro výkon kontrolních pravomocí, které jsou jí z tohoto titulu svěřeny, aniž je zejména možné dovolávat se obchodního tajemství v oblasti účetnictví stanoveného vnitrostátním právem, přičemž tato právnická osoba je povinna zachovat důvěrnou povahu získaných informací.

Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: španělština.