CELEX: 62016TJ0639
Appel
personalesag
tjenestemænd
bedømmelse
karriereudviklingsrapport
bedømmelsesåret 2013
frifindelse af sagsøgte i første instans
sammensætningen af det dommerkollegium, der afsagde dommen i første instans
proceduren for udnævnelse af en dommer ved Personaleretten
domstol oprettet ved lov
princippet om en domstol oprettet ved lov

Ved appel indgivet i henhold til artikel 9 i bilag I til statutten for Den Europæiske Unions Domstol har appellanten, FV, nedlagt påstand om ophævelse af dom afsagt af Retten for EU-Personalesager (Anden Afdeling) den 28. juni 2016, FV mod Rådet (F-40/15, herefter »den appellerede dom«,
EU:F:2016:137
), hvorved Personaleretten frifandt sagsøgte i et søgsmål med påstand om annullation af appellantens bedømmelsesrapport for perioden fra den 1. januar til den 31. december 2013.
Sagens faktiske omstændigheder
Den 14. april 2014 modtog appellanten, FV, som på dette tidspunkt var tjenestemand ved Rådet for Den Europæiske Union, et udkast til en bedømmelsesrapport for 2013, udfærdiget af en første bedømmer. Den 19. april 2014 indgav hun bemærkninger i denne henseende, hvori hun formelt bestred indholdet af den nævnte rapport og anmodede om, at den blev ændret. Den 20. maj 2014 besvarede den første bedømmer appellantens bemærkninger og stadfæstede sin første bedømmelse. Appellanten anmodede om en ændring af udkastet til bedømmelsesrapport. Efter at appellanten havde afholdt et møde den 10. juni 2014 med en anden bedømmer, fremsendte sidstnævnte den 26. juni 2014 sin afgørelse om stadfæstelse af den første bedømmers bedømmelse til appellanten. Efter udtalelse fra bedømmelsesudvalget, for hvilket appellanten havde indbragt sagen, ændrede den anden bedømmer det udkast til bedømmelsesrapport, som appellanten fik kendskab til den 27. november 2014 (herefter »den omtvistede bedømmelsesrapport«).
Proceduren i første instans, dommerkollegiets sammensætning og den appellerede dom
Ved Rådets afgørelse 2009/474/EF, Euratom af 9. juni 2009 om udnævnelse af en dommer ved Retten for EU-Personalesager (
EUT 2009, L 156, s. 56
) blev M.I. Rofes i Pujol udnævnt til dommer ved Personaleretten for en periode på seks år fra den 1. september 2009 til den 31. august 2015.
Den 3. december 2013 blev der med henblik på udnævnelse af to dommere ved Retten for EU-Personalesager for en periode på seks år fra den 1. oktober 2014 til den 30. september 2020 offentliggjort en offentlig indkaldelse af ansøgninger i
Den Europæiske Unions Tidende
(
EUT 2013, C 353, s. 11
). Denne indkaldelse blev iværksat med henblik på, at embedsperioderne for to dommere, nemlig dommerne S. Van Raepenbusch og H. Kreppel, udløb den 30. september 2014. Efterfølgende fastsatte det udvalg, der er nævnt i artikel 3, stk. 3, i bilag I til statutten for Den Europæiske Unions Domstol, i den affattelse, der finder anvendelse i den foreliggende sag (herefter »udvælgelsesudvalget«), en liste over seks ansøgere (herefter »den pågældende liste over ansøgere«).
Da Rådet ikke foretog udnævnelse af dommere i de stillinger, der var besat af dommerne S. Van Raepenbusch og H. Kreppel, fortsatte sidstnævnte med at fungere i deres embeder efter ophøret af deres embedsperioder, dvs. efter den 30. september 2014, i medfør af artikel 5, stk. 3, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, hvorefter enhver dommer fungerer i embedet, indtil hans efterfølger er tiltrådt. Denne bestemmelse fandt anvendelse på dommerne ved Personaleretten i henhold til artikel 5, stk. 1, i bilag I til den nævnte statut, i den affattelse, der finder anvendelse i den foreliggende sag.
Ved dokument indleveret til Personalerettens Justitskontor den 9. marts 2015 anlagde appellanten et søgsmål, registreret under sagsnr. F-40/15, med påstand om annullation af den omtvistede bedømmelsesrapport.
Sag F-40/15 blev fordelt til Personalerettens Anden Afdeling, sammensat af dommer H. Kreppel, dommer M.I. Rofes i Pujol og dommer K. Bradley.
Der blev ikke offentliggjort nogen offentlig indkaldelse af ansøgninger med henblik på ophøret af dommer M.I. Rofes i Pujols embedsperiode den 31. august 2015, og denne fortsatte derfor med at fungere i embedet efter denne dato, i medfør af de i præmis 5 ovenfor nævnte bestemmelser.
Et første retsmøde blev afholdt den 8. oktober 2015. På dette tidspunkt var Personalerettens Anden Afdeling sammensat af dommer H. Kreppel, dommer M.I. Rofes i Pujol og dommer J. Svenningsen.
Ved Rådets afgørelse af 8. december 2015 blev appellanten sendt på orlov i tjenestens interesse i medfør af artikel 42c i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union. Efter afslag på appellantens klage over denne afgørelse anlagde hun et søgsmål med påstand om annullation af denne afgørelse, som er genstand for sag T-750/16, FV mod Rådet (
EUT 2017, C 6, s. 42
), og som verserer for Retten.
Den 22. marts 2016 vedtog Rådet afgørelse (EU, Euratom) 2016/454 om udnævnelse af tre dommere ved Retten for EU-Personalesager (
EUT 2016, L 79, s. 30
), nemlig S. Van Raepenbusch, med virkning fra den 1. oktober 2014, samt J. Sant’Anna og A. Kornezov, med virkning fra den 1. april 2016. Første til sjette betragtning til denne afgørelse har følgende ordlyd:
»(1)
Embedsperioden for to dommere ved [EU-Personaleretten] […] ophørte med virkning fra den 30. september 2014, og embedsperioden for en yderligere dommer ophørte med virkning fra den 31. august 2015. Det er derfor nødvendigt at udnævne tre dommere til at besætte disse stillinger, jf. artikel 2 og artikel 3, stk. 1, i bilag I til […] statutten for Den Europæiske Unions Domstol […].
(2)
Efter en offentlig indkaldelse af ansøgninger, der blev offentliggjort i 2013 […] med henblik på udnævnelse af to dommere ved EU-Personaleretten, afgav det udvalg, der er nedsat i henhold til artikel 3, stk. 3, i bilag I til [statutten for Den Europæiske Unions Domstol], udtalelse om kandidaternes kvalifikationer til at udøve embedet som dommer ved EU-Personaleretten. Udvælgelsesudvalget knyttede en liste til sin udtalelse over seks kandidater, der besidder de mest hensigtsmæssige erfaringer på højt niveau.
(3)
Efter den politiske enighed om reformen af Den Europæiske Unions retslige opbygning, der førte til vedtagelsen af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU, Euratom) 2015/2422 […], fremlagde Domstolen den 17. november 2015 et forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning vedrørende overførslen til [Retten] af kompetencen til som første instans at afgøre tvister mellem Unionen og dens ansatte med virkning fra den 1. september 2016.
(4)
Under disse omstændigheder er det af tidsmæssige årsager hensigtsmæssigt ikke at offentliggøre endnu en offentlig indkaldelse af ansøgninger, men snarere at trække på listen over de seks kandidater, der besidder de mest hensigtsmæssige erfaringer på højt niveau, som fastsat af udvælgelsesudvalget efter den offentlige indkaldelse af ansøgninger, der blev offentliggjort i 2013.
(5)
Det er derfor passende at udnævne tre af de personer, der er opført på ovennævnte liste, til dommere ved EU-Personaleretten, idet det påses, at EU-Personaleretten får en afbalanceret sammensætning på så bredt et geografisk grundlag som muligt blandt medlemsstaternes statsborgere og for så vidt angår de repræsenterede nationale retssystemer. De tre personer på nævnte liste, der besidder de mest hensigtsmæssige erfaringer på højt niveau, er Sean Van Raepenbusch, João Sant’Anna og Alexander Kornezov. João Sant’Anna og Alexander Kornezov bør udnævnes med virkning fra datoen for nærværende afgørelses ikrafttræden. Idet Sean Van Raepenbusch allerede var dommer ved EU-Personaleretten indtil den 30. september 2014 og forts[a]tte med at udøve embedet i afventning af Rådets afgørelse i overensstemmelse med artikel 5 i [statutten for Den Europæiske Unions Domstol], er det hensigtsmæssigt at udnævne ham til en ny embedsperiode med virkning fra dagen efter afslutningen på hans forudgående embedsperiode.
(6)
Det følger af artikel 2 i bilag I til [statutten for Den Europæiske Unions Domstol], at hvis en stilling som dommer bliver ledig, skal der udnævnes en ny dommer for en periode på seks år. Når den foreslåede forordning vedrørende overførslen til Den Europæiske Unions Ret af kompetencen til som første instans at afgøre tvister mellem Unionen og dens ansatte finder anvendelse, vil EU-Personaleretten imidlertid ikke længere eksistere, og embedsperioden for de tre dommere, der udpeges ved nærværende afgørelse, vil derfor ophøre ipso facto dagen før den dato, hvor nævnte forordning finder anvendelse[.]«
J. Sant’Anna og A. Kornezov aflagde ed den 13. april 2016.
Ved afgørelse af 14. april 2016 (
EUT 2016, C 146, s. 11
) tilknyttede Personaleretten dommerne K. Bradley, J. Sant’Anna og A. Kornezov til Personalerettens Anden Afdeling for perioden fra den 14. april til den 31. august 2016.
Ved skrivelse af 19. april 2016 meddelte Personaleretten parterne, at den som følge af afgangen af to medlemmer fra det dommerkollegium, der havde deltaget i det retsmøde, der blev afholdt den 8. oktober 2015 (jf. præmis 9 ovenfor), dvs. dommer H. Kreppel og dommer M.I. Rofes i Pujol, havde besluttet at genåbne retsforhandlingernes mundtlige del og at fastsætte den nye dato for den mundtlige forhandling til den 12. maj 2016, i medfør af artikel 27, stk. 3, andet punktum, i dens procesreglement.
Ved skrivelse af 29. april 2016 underrettede Personalerettens Justitskontor parterne om afdelingens nye sammensætning.
En anden mundtlig forhandling blev afholdt den 12. maj 2016 ved Personalerettens Anden Afdeling, sammensat af dommerne K. Bradley, J. Sant’Anna og A. Kornezov.
Appellanten nedlagde i første instans følgende påstande:
–
Annullation af den omtvistede bedømmelsesrapport.
–
Rådet tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Rådet nedlagde i første instans følgende påstande:
–
Frifindelse.
–
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Ved den appellerede dom frifandt Personaleretten sagsøgte i første instans og tilpligtede appellanten at bære sine egne omkostninger og at betale de af Rådet afholdte omkostninger. I den appellerede doms præmis 53-98 undersøgte og forkastede Personaleretten det første anbringende, der blev fremsat i første instans, og som vedrørte anlæggelse af åbenbart urigtige skøn og tilsidesættelse af begrundelsespligten. I den appellerede doms præmis 99-121 undersøgte og forkastede Personaleretten det andet anbringende, der blev fremsat i første instans, og som vedrørte tilsidesættelse af omsorgspligten.
Retsforhandlingerne for Retten og parternes påstande
Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 7. september 2016 har appellanten iværksat denne appel.
Den 21. december 2016 indleverede Rådet svarskrift.
Den 20. januar 2017 indgav appellanten en anmodning om indgivelse af en replik, som formanden for Appelafdelingen imødekom. Den 27. marts 2017 indgav appellanten replikken. Den 10. maj 2017 indgav Rådet duplik.
Den 15. november 2017 besluttede Retten i medfør af procesreglementets artikel 28 og efter forslag fra Appelafdelingen at henvise denne sag til et udvidet dommerkollegium.
Inden for rammerne af de foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse, der er fastsat i procesreglementets artikel 89, anmodede Retten Rådet om at fremlægge den pågældende liste over ansøgere. Rådet har efterkommet denne anmodning inden for den fastsatte frist.
Efter forslag fra den refererende dommer og uden anmodninger fra parterne om at blive hørt inden for rammerne af mundtlige forhandlinger har Retten (Appelafdelingen), idet den finder, at appelsagen er tilstrækkeligt oplyst ved sagsakterne, besluttet at træffe afgørelse i appelsagen, uden at retsforhandlingerne omfatter en mundtlig del, jf. artikel 207, stk. 2, i Rettens procesreglement.
Appellanten har nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Følgelig gives der appellanten medhold i dennes påstande i første instans og i overensstemmelse hermed:
–
Den omtvistede bedømmelsesrapport annulleres.
–
Rådet tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
–
Rådet tilpligtes at betale sagsomkostningerne i begge instanser.
Rådet har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes.
–
Appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Retlige bemærkninger
Om appellen
Appellanten har til støtte for appellen fremført tre anbringender. Det første anbringende er, at dommerkollegiet er oprettet ulovligt. Det andet anbringende vedrører de betragtninger, hvorpå Personaleretten baserede sig med henblik på at forkaste det første anbringende, der blev fremført i første instans, dels om anlæggelse af åbenbart urigtige skøn, dels om tilsidesættelse af begrundelsespligten. Det tredje anbringende vedrører de betragtninger, hvorpå Personaleretten baserede sig med henblik på at forkaste det andet anbringende, der blev fremsat i første instans, om tilsidesættelse af omsorgspligten.
I forbindelse med det første anbringende har appellanten gjort gældende, at det dommerkollegium, der afsagde den appellerede dom, ikke blev lovligt oprettet. Rådet kunne ikke anvende den pågældende liste over ansøgere, som var blevet fastsat af udvælgelsesudvalget efter den offentlige indkaldelse af ansøgninger, der blev iværksat den 3. december 2013, til at udnævne en dommer i den stilling, der var besat af dommer M.I. Rofes i Pujol. Denne offentlige indkaldelse af ansøgninger vedrørte udelukkende de stillinger, der var besat af dommerne S. Van Raepenbusch og H. Kreppel, hvis embedsperioder udløb den 30. september 2014, og ikke den stilling, der var besat af dommer M.I. Rofes i Pujol, som var blevet udnævnt for en embedsperiode fra den 1. september 2009 til den 31. august 2015. Denne liste var ikke en almindelig reserveliste. Rådet burde have overholdt den retlige ramme, der blev indført ved den offentlige indkaldelse af ansøgninger. Den dommer, der blev udnævnt i den stilling, der var besat af dommer M.I. Rofes i Pujol, blev udnævnt uden forudgående offentliggørelse af en offentlige indkaldelse af ansøgninger og blev derfor ikke gyldigt udnævnt. Følgelig fortsatte dommer M.I. Rofes i Pujol med at fungere i embedet, og oprettelsen af det dommerkollegium, der afsagde den appellerede dom, var behæftet med en ulovlighed. I øvrigt var de betingelser, der er fastsat i artikel 27, stk. 3, andet punktum, i Personalerettens procesreglement, ikke opfyldt. I denne sammenhæng har appellanten ligeledes gjort gældende, at Rådet med vedtagelsen af afgørelse 2016/454 ikke kunne ændre den procedure for udnævnelse af en dommer ved Personaleretten, der er fastsat i bilag I til statutten for Den Europæiske Unions Domstol, i den affattelse, der finder anvendelse i den foreliggende sag. Denne procedure kunne kun ændres i henhold til artikel 281 TEUF, som foreskriver Europa-Parlamentets og Den Europæiske Unions Domstols deltagelse.
Rådet har bestridt disse argumenter. Dommerkollegiet blev lovligt oprettet. Afgørelse 2016/454 er ikke ulovlig. I modsætning til det af appellanten anførte havde Rådet ret til at anvende den pågældende liste. Rådet var ikke forpligtet til at iværksætte en ny offentlig indkaldelse af ansøgninger, hver gang en stilling ved Personaleretten blev ledig. Som det er en velkendt praksis ved andre internationale retsinstanser, er det muligt at oprette en reserveliste over ansøgere, som kan udnævnes, når en stilling bliver ledig. Rådet kunne således anvende den pågældende liste over ansøgere til at udnævne en dommer ved Personaleretten, uden forudgående offentliggørelse af et nyt stillingsopslag. Så længe denne liste indeholdt et tilstrækkeligt antal ansøgere, kunne Rådet vælge at anvende denne liste eller at offentliggøre en ny offentlig indkaldelse af ansøgninger. Rådet havde en skønsmargen i denne henseende. Hverken Rådets afgørelse 2004/752/EF, Euratom af 2. november 2004 om oprettelse af en ret for EU-personalesager (
EUT 2004, L 333, s. 7
) eller Rådets tidligere praksis var til hinder herfor. I modsætning til det af appellanten anførte tilsidesatte eller ændrede Rådet ikke bilag I til statutten for Den Europæiske Unions Domstol, i den affattelse, der finder anvendelse i den foreliggende sag.
I forbindelse med det første anbringende har appellanten i det væsentlige gjort gældende, at den appellerede dom blev afsagt af et dommerkollegium, som var blevet oprettet ulovligt som følge af, at proceduren for udnævnelse af en af de dommere, der sad med i dette dommerkollegium, var behæftet med en ulovlighed. I denne sammenhæng har appellanten gjort gældende, at proceduren for udnævnelse af den dommer, der blev udnævnt i den stilling, der var besat af dommer M.I. Rofes i Pujol, var ulovlig.
Henset til disse argumenter må det, for det første, undersøges, om den dommer, hvis udnævnelsesprocedure er omfattet af appellantens argumenter (herefter »den pågældende dommer«), sad med i den afdeling, som afsagde den appellerede dom, for det andet, om proceduren for udnævnelse af denne dommer var behæftet med en ulovlighed, og, i givet fald, for det tredje, hvilken indvirkning en sådan ulovlighed har på lovligheden af sammensætningen af den nævnte afdeling.
For det første må det undersøges, om den pågældende dommer sad med i Personalerettens Anden Afdeling, som afsagde den appellerede dom.
I denne forbindelse bemærkes for det første, at Personalerettens Anden Afdeling ved afsigelsen af den appellerede dom var sammensat af dommerne K. Bradley, J. Sant’Anna og A. Kornezov (jf. præmis 13 og 16 ovenfor).
For det andet bemærkes, at dommer K. Bradley ikke blev udnævnt til dommer ved Personaleretten ved afgørelse 2016/454 og derfor ikke kan være den pågældende dommer. Derimod blev dommerne J. Sant’Anna og A. Kornezov udnævnt til dommere ved Personaleretten ved denne afgørelse.
For det tredje bemærkes, at de tre kandidater, som blev udnævnt til dommere ved Personaleretten ved afgørelse 2016/454, er S. Van Raepenbusch, J. Sant’Anna og A. Kornezov. Som det fremgår af afgørelse 2016/454’s dispositive del og femte betragtning var S. Van Raepenbusch den første kandidat, der blev udnævnt af Rådet, og han blev bekræftet i sin stilling med henblik på en ny embedsperiode med virkning fra dagen efter afslutningen på hans forudgående embedsperiode, dvs. den 1. oktober 2014. Følgelig blev S. Van Raepenbusch ikke udnævnt i den stilling, der var besat af dommer M.I. Rofes i Pujol, og er derfor ikke den pågældende dommer.
For det fjerde bemærkes, at de to andre kandidater, der blev udnævnt til dommere ved Personaleretten ved afgørelse 2016/454, er J. Sant’Anna og A. Kornezov, og at en af disse derfor er den pågældende dommer. Disse to dommere sad begge med i Personalerettens Anden Afdeling, som afsagde den appellerede dom.
Følgelig må det konkluderes, at den pågældende dommer sad med i Personalerettens Anden Afdeling, som afsagde den appellerede dom.
For det andet må der foretages en undersøgelse af appellantens argumenter, som tilsigter at godtgøre, at proceduren til udnævnelse af den pågældende dommer var behæftet med en ulovlighed.
I denne sammenhæng bemærkes, at der i medfør af artikel 257, stk. 4, TEUF til medlemmer af specialretterne vælges personer, hvis uafhængighed er uomtvistelig, og som har de nødvendige kvalifikationer til at varetage retslige funktioner. De udnævnes af Rådet med enstemmighed.
Ifølge artikel 2, stk. 1, tredje led, i bilag I til statutten for Den Europæiske Unions Domstol, i den affattelse, der finder anvendelse i den foreliggende sag, skulle der, hvis en stilling som dommer blev ledig, udnævnes en ny dommer ved Personaleretten for en periode på seks år.
I henhold til artikel 3, stk. 1, første punktum, i bilag I til statutten for Den Europæiske Unions Domstol, i den affattelse, der finder anvendelse i den foreliggende sag, udnævntes dommerne af Rådet, der traf afgørelse i henhold til artikel 257, stk. 4, TEUF, efter høring af udvælgelsesudvalget. Ifølge dette bilags artikel 3, stk. 1, andet punktum, påså Rådet ved udnævnelsen af dommerne, at Personaleretten fik en afbalanceret sammensætning på så bredt et geografisk grundlag som muligt blandt medlemsstaternes statsborgere og for så vidt angår de repræsenterede nationale retssystemer.
Det fremgår af artikel 3, stk. 2, første punktum, i bilag I til statutten for Den Europæiske Unions Domstol, i den affattelse, der finder anvendelse i den foreliggende sag, at enhver unionsborger, der opfyldte betingelserne i artikel 257, stk. 4, TEUF, kunne indgive sin ansøgning. I henhold til dette bilags artikel 3, stk. 2, andet punktum, fastsatte Rådet, der traf afgørelse efter henstilling fra Den Europæiske Unions Domstol, betingelserne og de nærmere bestemmelser vedrørende indgivelse og behandling af ansøgningerne.
Ifølge artikel 3, stk. 4, første punktum, i bilag I til statutten for Den Europæiske Unions Domstol, i den affattelse, der finder anvendelse i den foreliggende sag, afgav udvælgelsesudvalget udtalelse om kandidaternes kvalifikationer til at udøve embedet som dommer ved Personaleretten og knyttede til denne udtalelse en liste over kandidater, der besidder de mest hensigtsmæssige erfaringer på højt niveau. Ifølge dette bilags artikel 3, stk. 4, tredje punktum, skulle denne liste indeholde et antal kandidater svarende til mindst det dobbelte af det antal dommere, Rådet skal udnævne.
Det er i lyset af disse bestemmelser, at appellantens argument om, at proceduren for udnævnelse af den pågældende dommer var behæftet med en ulovlighed som følge af, at Rådet havde udnævnt denne dommer i den stilling, der var besat af dommer M.I. Rofes i Pujol, ved at anvende den pågældende liste over ansøgere, selv om denne liste ikke var blevet fastsat med henblik på udnævnelse af en dommer i denne stilling, skal undersøges.
I denne forbindelse bemærkes for det første, at det ifølge fast retspraksis forholder sig således, at selv når en institution råder over et vidt skøn for så vidt angår udnævnelse af en ansøger, skal dette vide skøn udøves under fuld iagttagelse af alle relevante bestemmelser, dvs. ikke blot af meddelelsen om ledig stilling, men ligeledes af de eventuelle procedureregler, myndigheden måtte have opstillet for udøvelsen af dens skønsbeføjelse. Meddelelsen om ledig stilling og de regler, der finder anvendelse på udnævnelsesproceduren, udgør således en del af den retlige ramme, institutionen nøje skal overholde, når den udøver sit vide skøn (jf. i denne retning dom af 4.7.2006, Tzirani mod Kommissionen,
T-88/04
,
EU:T:2006:186
, præmis
, og af 11.7.2007, Konidaris mod Kommissionen,
T-93/03
,
EU:T:2007:209
, præmis
).
Dette princip fandt ligeledes anvendelse i forbindelse med proceduren for udnævnelse af en dommer ved Personaleretten, når Rådet udnævnte en dommer ved brug af en liste over kandidater, som var blevet fastsat efter en offentlig indkaldelse af ansøgninger.
Følgelig var Rådet forpligtet til at overholde ikke blot den retlige ramme, der bestod af de ovenfor i præmis 40-44 nævnte bestemmelser, men ligeledes den retlige ramme, der fremgik af den offentlige indkaldelse af ansøgninger af 3. december 2013 (jf. præmis 4 ovenfor).
Som det fremgår af denne offentlige indkaldelse af ansøgninger, var denne blevet iværksat med henblik på udnævnelse af to dommere i de stillinger, der var besat af dommerne S. Van Raepenbusch og H. Kreppel, og ikke med henblik på udnævnelse af en tredje dommer i den stilling, der var besat af dommer M.I. Rofes i Pujol.
Følgelig kunne den liste, der blev fastsat efter den offentlige indkaldelse af ansøgninger af 3. december 2013 udelukkende anvendes med henblik på at besætte de ledige stillinger, der var besat af dommerne S. Van Raepenbusch og H. Kreppel.
Det følger heraf, at Rådet ved at gøre brug af denne liste med henblik på at besætte den tredje ledige stilling, som var besat af M.I. Rofes i Pujol, har tilsidesat den retlige ramme, der var fastsat ved den offentlige indkaldelse af ansøgninger af 3. december 2013. Det bemærkes nemlig, at Rådet, ifølge den dispositive del af afgørelse 2016/454 og den femte betragtning hertil, som dommere ved Personaleretten udnævnte, for det første, S. Van Raepenbusch, for det andet, J. Sant’Anna og, for det tredje, A. Kornezov. Selv om Rådet havde ret til at gøre brug af denne liste for så vidt angår de to første udnævnelser, havde Rådet imidlertid ikke ret til at gøre brug af denne for så vidt angår den tredje udnævnelse.
For det andet konstateres, at anvendelsen af den pågældende liste over ansøgere, som udvælgelsesudvalget havde oprettet med henblik på udnævnelse af to dommere i de stillinger, der var besat af dommerne S. Van Raepenbusch og H. Kreppel, for en periode på seks år fra den 1. oktober 2014 med henblik på at besætte den ledige stilling, der var besat af M.I. Rofes i Pujol, ikke var i overensstemmelse med de regler for proceduren for udnævnelse af dommere ved Personaleretten, der er nævnt i præmis 40-44 ovenfor.
I denne forbindelse bemærkes dels, at listen over kandidater i henhold til artikel 3, stk. 4, tredje punktum, i bilag I til statutten for Den Europæiske Unions Domstol skulle indeholde et antal kandidater svarende til mindst det dobbelte af det antal dommere, Rådet skal udnævne. Det følger heraf, at en offentlig indkaldelse af ansøgninger med henblik på fastsættelse af denne liste skulle identificere de ledige stillinger. Den offentlige indkaldelse af ansøgninger af 3. december 2013 var imidlertid begrænset til de ledige stillinger, der var besat af dommerne S. Van Raepenbusch og H. Kreppel, men vedrørte ikke den stilling, der var besat af M.I. Rofes i Pujol.
Dels bemærkes, at i henhold til artikel 3, stk. 2, første punktum, i bilag I til statutten for Den Europæiske Unions Domstol, i den affattelse, der finder anvendelse i den foreliggende sag, kan enhver unionsborger, hvis uafhængighed er uomtvistelig, og som har de nødvendige kvalifikationer til at varetage retslige funktioner, indgive sin ansøgning. I øvrigt bemærkes, at i henhold til artikel 3, stk. 4, andet punktum, i det nævnte bilag skulle den af udvælgelsesudvalget fastsatte liste angive de kandidater, der besidder de mest hensigtsmæssige erfaringer på højt niveau. Det følger heraf, at et af de med disse bestemmelser forfulgte mål var at gøre det muligt for alle de egnede kandidater at indgive deres ansøgning med henblik på at sikre, at de kandidater, der var opført på den af udvælgelsesudvalget fastsatte liste, var de kandidater, der besidder de mest hensigtsmæssige erfaringer på højt niveau.
En fremgangsmåde, som ikke fuldt ud sikrer, at dette mål opfyldes, kan derfor ikke anses for at være i overensstemmelse med de regler, der regulerer proceduren for udnævnelse af dommere ved Personaleretten.
Det kan imidlertid ikke udelukkes, at anvendelsen af den pågældende liste over ansøgere, som var blevet fastsat med henblik på besættelse af de ledige stillinger, der var besat af dommerne S. Van Raepenbusch og H. Kreppel, havde den konsekvens at udelukke en del af de potentielle kandidater, nemlig dem, som ikke havde deltaget i den offentlige indkaldelse af ansøgninger med henblik på disse stillinger, men som ville have været tilbøjelige til at indgive deres ansøgning med henblik på den stilling, der var besat af dommer M.I. Rofes i Pujol. Hvad angår disse eventuelle kandidater bemærkes dels, at Rådet i henhold til artikel 3, stk. 1, andet punktum, i bilag I til statutten for Den Europæiske Unions Domstol, i den affattelse, der finder anvendelse i den foreliggende sag, ved udnævnelsen af dommerne skulle påse, at Personaleretten fik en afbalanceret sammensætning på så bredt et geografisk grundlag som muligt blandt medlemsstaternes statsborgere og for så vidt angår de repræsenterede nationale retssystemer. Henset til disse kriterier, som Rådet skulle overholde i forbindelse med sit valg, kan det ikke udelukkes, at jurister fra visse medlemsstater, f.eks. spanske statsborgere, henset til overholdelsen af den geografiske ligevægt, kunne have besluttet ikke at deltage i den offentlige indkaldelse af ansøgninger til de stillinger, der var besat af dommerne S. Van Raepenbusch og H. Kreppel, fordi der allerede var et spansk medlem af Personaleretten, nemlig dommer M.I. Rofes i Pujol. Dels kan det ikke udelukkes, at potentielle, egnede kandidater med en relevant erfaring af legitime grunde besluttede ikke at indgive deres ansøgning til en embedsperiode, der begyndte den 1. oktober 2014, men ville have været tilbøjelig til at indgive denne til en embedsperiode, der begyndte den 1. september 2015.
Endelig bemærkes, at på det tidspunkt, hvor den offentlige indkaldelse af ansøgninger af 3. december 2013 med henblik på udnævnelse af to dommere til de stillinger, der var besat af dommerne S. Van Raepenbusch og H. Kreppel, blev iværksat, kunne de eventuelle kandidater til den stilling, der var besat af dommer M.I. Rofes i Pujol, ikke forudse, at den af udvælgelsesudvalget fastsatte liste efterfølgende ville blive anvendt med henblik på at besætte den ledige stilling, der var besat af dommer M.I. Rofes i Pujol.
Henset til disse betragtninger må det konkluderes, at proceduren til udnævnelse af den pågældende dommer var ulovlig, ikke kun fordi Rådet ikke overholdt den retlige ramme, der var fastsat ved den offentlige indkaldelse af ansøgninger af 3. december 2013, men ligeledes fordi Rådets fremgangsmåde ikke var i overensstemmelse med de regler, der regulerer udnævnelsen af en dommer ved Personaleretten, og som er nævnt i præmis 40-44 ovenfor.
Ingen af Rådets argumenter kan anfægte denne konklusion.
For det første må Rådets argument om, at den betingelse, der var fastsat i artikel 3, stk. 4, tredje punktum, i bilag I til statutten for Den Europæiske Unions Domstol, i den affattelse, der finder anvendelse i den foreliggende sag, hvorefter listen skulle fastsætte et antal kandidater svarende til mindst det dobbelte af det antal dommere, Rådet skal udnævne, var opfyldt, eftersom seks kandidater figurerede på denne liste, forkastes. I denne henseende konstateres blot, at det ikke var den eneste betingelse, der skulle være opfyldt i forbindelse med en procedure til udnævnelse af en dommer ved Personaleretten.
For det andet, for så vidt som Rådet har anført, at det rådede over en vid skønsbeføjelse, bemærkes blot, at denne beføjelse ikke gjorde det muligt for Rådet at frigøre sig fra hverken den retlige ramme, der følger af den offentlige indkaldelse af ansøgninger af 3. december 2013, eller de bestemmelser, der regulerer udnævnelsen af en dommer ved Personaleretten, og som er nævnt i præmis 40-44 ovenfor.
For det tredje må Rådets argument, hvorefter det ikke var bundet af sin tidligere praksis, forkastes. I denne henseende konstateres blot, at de betragtninger, der er anført i præmis 33-58 ovenfor, ikke er baseret på en sammenligning af Rådets fremgangsmåde vedrørende udnævnelse af den pågældende dommer med Rådets tidligere praksis, men på en konstatering af, at denne fremgangmåde ikke var i overensstemmelse med den gældende retlige ramme.
For det fjerde har Rådet fremført argumenter, der tilsigter at godtgøre, at det i medfør af de relevante bestemmelser havde ret til at oprette en reserveliste, der kunne anvendes til at besætte de ledige stillinger som dommere ved Personaleretten. I denne henseende bemærkes blot, at det relevante spørgsmål i den foreliggende kontekst ikke er, om Rådet havde ret til at oprette en sådan reserveliste, men snarere om det havde ret til at besætte den ledige stilling, der var besat af dommer M.I. Rofes i Pujol, ved at udnævne en kandidat fra en liste, som ikke var blevet oprettet med dette formål. Følgelig skal dette argument ligeledes forkastes, uden at det er nødvendigt at besvare spørgsmålet om, hvorvidt Rådet havde ret til at oprette en sådan reserveliste.
Herefter må det konkluderes, at proceduren til udnævnelse af den pågældende dommer var behæftet med en ulovlighed, og det kan heller ikke udelukkes, at kandidater, der ikke havde deltaget i den offentlige indkaldelse af ansøgninger af 3. december 2013, såfremt der var blevet iværksat en offentlig indkaldelse af ansøgninger med henblik på den ledige stilling, der var besat af dommer M.I. Rofes i Pujol, havde indgivet deres ansøgning, og at den udvælgelse, der blev foretaget af udvælgelsesudvalget, i dette tilfælde havde været anderledes. Under disse omstændigheder kan det ikke udelukkes, at den konstaterede ulovlighed kunne have haft en indvirkning på afgørelsen om udnævnelse af den pågældende dommer i den stilling, der var besat af dommer M.I. Rofes i Pujol.
For det tredje må det derfor undersøges, om den ulovlighed, som proceduren for udnævnelse af den pågældende dommer er behæftet med, kan rejse tvivl om lovligheden af sammensætningen af Personalerettens Anden Afdeling, som afsagde den appellerede dom.
I denne sammenhæng bemærkes, at appelinstansen, når der fremføres en indsigelse mod lovligheden af sammensætningen af den retsinstans, som har afgjort sagen i første instans, som ikke umiddelbart fremstår som grundløs, ifølge Domstolens faste praksis skal undersøge, om denne er retmæssig. Et anbringende om retsstridig sammensætning af dommerkollegiet udgør nemlig en ufravigelig procesforudsætning, som skal efterprøves ex officio, selv i det tilfælde, hvor denne retsstridighed ikke blev påberåbt i første instans (jf. i denne retning dom af 1.7.2008, Chronopost og La Poste mod UFEX m.fl.,
C-341/06 P og C-342/06 P
,
EU:C:2008:375
, præmis
-
).
Som det fremgår af artikel 47, stk. 2, første punktum, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder er et af kravene vedrørende dommerkollegiets sammensætning, at domstole skal være uafhængige, upartiske og forudgående oprettet ved lov.
Af dette krav, som skal fortolkes således, at retsinstansens sammensætning og dens kompetencer skal være reguleret forudgående ved en lov, følger princippet om en domstol oprettet ved lov, hvis formål er at sikre den dømmende magts uafhængighed i forhold til den udøvende magt (jf. i denne retning dom af 13.12.2012, Strack mod Kommissionen,
T-199/11 P
,
EU:T:2012:691
, præmis
).
I denne sammenhæng bemærkes, at det i henhold til artikel 52, stk. 3, første punktum, i chartret om grundlæggende rettigheder bestemmes, at i det omfang dette charter indeholder rettigheder svarende til dem, der er sikret ved konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«), har de samme betydning og omfang som i konventionen.
Det bemærkes ligeledes, at Unionens retsinstanser i henhold til artikel 6, stk. 1, tredje afsnit, TEU og artikel 52, stk. 7, i chartret om grundlæggende rettigheder ved fortolkningen af de rettigheder, der er fastsat i sidstnævnte, tager behørigt hensyn til de forklaringer, der er udarbejdet som en vejledning ved fortolkningen af dette (
EUT 2007, C 303, s. 17
). Hvad angår fortolkningen af artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder præciseres i disse forklaringer:
»I EU-retten finder retten til en domstol ikke kun anvendelse på tvister om borgerlige rettigheder og pligter. Det er en af følgerne af, at EU er et retsfællesskab, som Domstolen fastslog i sag 294/83, Miljøpartiet »les Verts« mod Europa-Parlamentet (dom af 23.4.1986, Sml. 1986, s. 1339). Bortset fra deres anvendelsesområde finder garantierne i [EMRK] dog anvendelse på lignende måde i EU.«
Det følger heraf, at der for så vidt angår fortolkningen af artikel 47, stk. 2, første punktum, i chartret om grundlæggende rettigheder skal tages hensyn til garantierne i EMRK’s artikel 6, stk. 1, første punktum, som ligeledes fastsætter princippet om en domstol oprettet ved lov.
Ifølge Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols (herefter »Menneskerettighedsdomstolen«) praksis afspejler det princip om en domstol oprettet ved lov, der er fastsat i EMRK’s artikel 6, stk. 1, første punktum, retsstatsprincippet, hvoraf følger, at et retsligt organ skal være fastsat i overensstemmelse med lovgivers vilje (jf. i denne retning Menneskerettighedsdomstolen, 27.10.2009, Pandjikidzé m.fl. mod Georgien, CE:ECHR:2009:1027JUD 003032302, § 103, og 20.10.2009, Gorguiladzé mod Georgien, CE:ECHR:2009:1020JUD 000431304, § 67).
Ifølge Menneskerettighedsdomstolen skal en domstol derfor være oprettet i overensstemmelse med lovgivningen om judicielle organers oprettelse og kompetence og i overensstemmelse med alle andre interne retsforskrifter, hvis manglende overholdelse gør deltagelsen af en eller flere dommere ved sagens behandling ulovlig. Der er bl.a. tale om bestemmelser vedrørende embedsperioder, interessekonflikter og inhabilitetsindsigelser mod dommere (jf. i denne retning Menneskerettighedsdomstolen, 27.10.2009, Pandjikidzé m.fl. mod Georgien, CE:ECHR:2009:1027JUD 003032302, § 104, og 20.10.2009, Gorguiladzé mod Georgien, CE:ECHR:2009:1020JUD 000431304, § 68).
Som det følger af Menneskerettighedsdomstolens praksis, kræver princippet om en domstol oprettet ved lov, at de bestemmelser, der regulerer proceduren for udnævnelse af dommere, overholdes (jf. i denne retning Menneskerettighedsdomstolen, 9.7.2009, Ilatovskiy mod Rusland, CE:ECHR:2009:0709JUD 000694504, §§ 40 og 41).
Det er nemlig væsentligt, ikke blot at dommere er uafhængige og upartiske, men ligeledes at proceduren for deres udnævnelse giver dette indtryk. Af denne grund skal reglerne om udnævnelse af en dommer overholdes strengt. I modsat fald ville der være risiko for, at borgernes og offentlighedens tillid til domstolenes uafhængighed og upartiskhed undermineres (jf. i denne retning EFTA-Domstolens afgørelse af 14.2.2017, Pascal Nobile mod DAS Rechtsschutz-Versicherungs, E-21/16, § 16).
Det er i lyset af disse principper, at det må undersøges, om den ulovlighed, som proceduren for udnævnelse af den pågældende dommer er behæftet med, kan have indvirkning på lovligheden af sammensætningen af Personalerettens Anden Afdeling, som afsagde den appellerede dom.
I denne forbindelse konstateres, at det af første til sjette betragtning til afgørelse 2016/454, som er gengivet i præmis 11 ovenfor, fremgår, at Rådet var fuldt bevidst om, at den pågældende liste over ansøgere ikke var blevet udarbejdet med henblik på udnævnelse af en dommer til den stilling, som var besat af M.I. Rofes i Pujol. Ikke desto mindre besluttede Rådet at anvende denne til dette formål. Det fremgår således af selve udnævnelsesdokumentet, at Rådet forsætligt frigjorde sig fra den retlige ramme, der er fastsat i den offentlige indkaldelse af ansøgninger af 3. december 2013, og de regler, der regulerer udnævnelsen af dommere ved Personaleretten.
Under disse omstændigheder kan den pågældende dommer, henset til betydningen af overholdelsen af de regler, der regulerer udnævnelsen af en dommer med henblik på borgernes og offentlighedens tillid til domstolenes uafhængighed og upartiskhed, ikke anses for en lovlig dommer som omhandlet i artikel 47, stk. 2, første punktum, i chartret om grundlæggende rettigheder.
Følgelig må det første anbringende om, at Personalerettens Anden Afdeling, der afsagde den appellerede dom, ikke er blevet lovligt oprettet, tages til følge.
Henset til disse betragtninger skal den appellerede dom ophæves i sin helhed, uden at det er nødvendigt at undersøge det andet og det tredje anbringende.
Om søgsmålet i første instans
I artikel 4 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU, Euratom) 2016/1192 af 6. juli 2016 om overførsel til Retten af kompetencen til som første instans at afgøre tvister mellem Den Europæiske Union og dens ansatte (
EUT 2016, L 200, s. 137
) bestemmes, at når Retten annullerer en afgørelse fra Personaleretten og samtidig finder, at sagen ikke er moden til påkendelse, hjemviser den sagen til en anden afdeling end den, der har truffet afgørelse vedrørende appellen.
I det foreliggende tilfælde er søgsmålet i første instans ikke moden til påkendelse. Dels kan Retten nemlig ikke basere sig på faktuelle konstateringer, der er foretaget af et dommerkollegium ved Personaleretten, som er blevet oprettet ulovligt, dels tilkommer det ikke Retten inden for rammerne af dens funktion som appelinstans selv at foretage en bedømmelse af de faktiske omstændigheder.
Følgelig skal sagen hjemvises til en anden afdeling end den, der har truffet afgørelse vedrørende denne appel, med henblik på, at Retten træffer afgørelse i første instans vedrørende det søgsmål, som appellanten anlagde ved Personaleretten.
Sagsomkostninger
Da sagen hjemvises til en anden af Rettens afdelinger, skal spørgsmålet om appelsagens omkostninger udsættes.

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Appelafdelingen):

1)
Dommen afsagt af Retten for EU-Personalesager (Anden Afdeling) den 28. juni 2016, FV mod Rådet (sag F-40/15), ophæves.

2)
Sagen hjemvises til en anden af Rettens afdelinger end den, der har truffet afgørelse vedrørende denne appel.

3)
Afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes.

Jaeger
Prek
Gratsias
Papasavvas
Dittrich
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 23. januar 2018.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: fransk.