CELEX: 62019CJ0738
Zahtjev za prethodnu odluku
Zaštita potrošača
Direktiva 93/13/EEZ
Prilog, točka 1. podtočka (e)
Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima
Socijalno stanovanje
Obveza stanovanja u nekretnini i zabrana davanja nekretnine u podnajam
Članak 3. stavci 1. i 3.
Članak 4. stavak 1.
Ocjena eventualne nepoštenosti odredaba o ugovornim kaznama
Kriteriji

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje točke 1. podtočke (e) Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (
SL 1993., L 95, str. 29
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe A, u svojstvu najmodavca socijalnog stana, s jedne strane, i njezina najmoprimca B te podnajmoprimca C, s druge strane, u vezi s plaćanjem, prije svega, s jedne strane, ugovorne kazne zbog povrede obveze stanovanja u tom stanu i zabrane davanja stana u podnajam kao i, s druge strane, iznosa koji odgovara dobiti koju je osoba B neopravdano ostvarila davanjem stana u podnajam.
Pravni okvir
Pravo Unije
Člankom 1. Direktive 93/13 predviđa se:
„1.   Svrha ove Direktive je uskladiti zakone i druge propise država članica koji se odnose na nepoštene odredbe u ugovorima koji se sklapaju između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača.
2.   Ugovorne odredbe koje su odraz obaveznih zakonskih ili regulatornih odredaba i odredaba ili načela međunarodnih konvencija u kojima su države članice ili Zajednica stranke, posebno u području prijevoza, ne podliježu odredbama ove Direktive.”
U smislu članka 2. te direktive, trgovcem se smatra „svaka fizička ili pravna osoba koja u ugovorima obuhvaćenima ovom Direktivom nastupa u okviru svojeg obrta, poduzeća i profesije, bez obzira na to je li u javnom ili privatnom vlasništvu”.
Člankom 3. navedene direktive određuje se:
„1.   Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora.
[…]
3.   Prilog sadrži indikativan i netaksativni popis odredaba koje se mogu smatrati nepoštenima.”
U članku 4. stavku 1. Direktive 93/13 predviđa se:
„Ne dovodeći u pitanje članak 7., nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi u vrijeme kada je ugovor sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe tog ugovora ili nekog drugog ugovora o kojem on ovisi.”
Članak 6. stavak 1. te direktive glasi:
„Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.”
Prilog navedenoj direktivi naslovljen je „Odredbe iz članka 3. stavka 3.”. Njegova točka 1. podtočka (e) glasi kako slijedi:
„Odredbe čiji su predmet ili svrha:
[…]
(e)
zahtjev da svaki potrošač koji propusti ispuniti svoju obvezu plati nerazmjerno visok iznos naknade;
[…]”
Nizozemsko pravo
Na temelju članka 6:104 Burgerlijk Wetboeka (Građanski zakonik), kad osoba odgovorna prema drugoj osobi zbog nezakonite radnje ili povrede obveze prema toj drugoj osobi ima dobit od te radnje ili povrede, sud može, na zahtjev te druge osobe, procijeniti štetu u visini te dobiti ili njezina dijela.
Glavni postupak i prethodna pitanja
Osoba A, zaklada koja je zadužena za iznajmljivanje socijalnih stanova, ugovorom koji je stupio na snagu 12. travnja 2017. odobrila je osobi B najam socijalnog stana koji se nalazi u Amsterdamu (Nizozemska), a čija je mjesečna najamnina trenutačno 648,96 eura (u daljnjem tekstu: predmetni ugovor).
Predmetni ugovor, među ostalim, podliježe Algemene Voorwaarden Sociale Woonruimteu van 1 november 2016 (Opći uvjeti socijalnog stanovanja od 1. studenoga 2016., u daljnjem tekstu: opći uvjeti). U njima je sadržano više odredbi o ugovornim kaznama koje se odnose, među ostalim, na zabranu davanja stana u podnajam te najmoprimčevu obvezu osobnog stanovanja i njegova iseljenja u cijelosti po isteku ugovora. U skladu s odredbom 7.14 općih uvjeta, u slučaju povrede zabrane davanja stana u podnajam, najmoprimac je najmodavcu dužan platiti kaznu u iznosu od 5000 eura koja dospijeva odmah, ne dovodeći pritom u pitanje pravo potonjeg da zahtijeva u potpunosti naknadu štete koja mu je nastala. Opći uvjeti također sadržavaju opću odredbu o ugovornoj kazni, takozvanu „rezidualnu” odredbu, koja je primjenjiva u slučaju da najmoprimac ne poštuje neku od svojih ugovornih obveza, a kada nije primjenjiva nijedna posebna odredba o ugovornoj kazni.
Osoba A sudu koji je uputio zahtjev, Rechtbanku Amsterdam (Prvostupanjski sud u Amsterdamu, Nizozemska), nakon kontrole na terenu podnijela je tužbu kojom je zahtijevala raskid predmetnog ugovora i iseljenje najmoprimca, osobe B, i podnajmoprimca, osobe C, te plaćanje nepodmirenih najamnina kao i ugovorne kazne od 5000 eura na ime povrede zabrane davanja stana u podnajam i povrata dobiti koja iz toga proizlazi, s obzirom na to da je osoba B dotični stan dala u podnajam, i to za najamninu u iznosu višem od onoga koji je ona prema ugovoru morala plaćati.
Sud koji je uputio zahtjev utvrdio je da osoba B nije poštovala obvezu stanovanja i zabranu davanja stana u podnajam propisanu općim uvjetima, osobito njihovom odredbom 7.14.
Međutim, on dvoji o mogućoj nepoštenosti odredbe 7.14 općih uvjeta u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 93/13 i njegova tumačenja iz presude od 21. travnja 2016., Radlinger i Radlingerová (
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
).
Naime, iako smatra da ta odredba – kojom se propisuje ugovorna kazna u iznosu od 5000 eura u slučaju povrede zabrane davanja stana u podnajam, s obzirom na to da se radi o socijalnom stanu – promatrana zasebno nije nepoštena, navedeni se sud pita treba li u svrhu takve ocjene uzeti u obzir sve odredbe o ugovornoj kazni koje su sadržane u predmetnom ugovoru, kao što je to Sud pojasnio u toj presudi.
U tom pogledu taj sud navodi da su, kad je riječ o predmetnom ugovoru, dokazane samo dvije ugovorne povrede, koje su usko povezane jedna s drugom, odnosno, s jedne strane, povreda najmoprimčeve obveze da osobno stanuje u stanu kao glavnom boravištu i, s druge strane, povreda zabrane davanja stana u podnajam. Međutim, osoba A svojom tužbom nastoji ishoditi samo plaćanje ugovorne kazne predviđene predmetnim ugovorom zbog njegova davanja u podnajam te njezin zahtjev za povrat dobiti koju je ostvarila osoba B ne proizlazi iz ugovora, nego iz članka 6:104 Građanskog zakonika.
U tim okolnostima Rechtbank Amsterdam (Prvostupanjski sud u Amsterdamu, Nizozemska) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Na koji način treba tumačiti Direktivu 93/13/EEZ i osobito načelo kumulativnog učinka koje se tom direktivom utvrđuje, prilikom ocjene zahtijeva li se od potrošača koji ne ispunja svoje obveze (ovdje: odredba o ugovornoj kazni) nerazmjerno visok iznos naknade, u smislu točke 1. podtočke (e) priloga toj direktivi, i to u slučaju u kojem je riječ o odredbama o ugovornim kaznama koje se odnose na različite povrede koje se prema svojoj prirodi ne moraju nužno istodobno počiniti, a u konkretnom slučaju doista i nisu tako počinjene?
2.
Je li pritom relevantno da se u kontekstu povrede ugovora zbog koje se zahtijeva ugovorna kazna zahtijeva i naknada štete u obliku predaje protuzakonito ostvarene dobiti?”
O prethodnim pitanjima
Najprije valja navesti da sve tri stranke u glavnom postupku ulaze u područje primjene
ratione personae
Direktive 93/13, iako je osoba A, tužitelj u glavnom postupku, zaklada koja je zadužena za ponudu najma socijalnih stanova.
Naime, u skladu s njezinim člankom 2., „prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge)” u smislu Direktive 93/13 znači „svaka fizička ili pravna osoba koja u ugovorima obuhvaćenima ovom Direktivom nastupa u okviru svojeg obrta, poduzeća i profesije, bez obzira na to je li u javnom ili privatnom vlasništvu”. U ovom slučaju zahtjev za prethodnu odluku ne sadržava nikakvu naznaku koja bi upućivala na to da je djelatnost iznajmljivanja koju obavlja ta zaklada samo marginalna ili da ona ne predstavlja njezinu profesionalnu djelatnost.
Svojim dvama pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavke 1. i 3. kao i članak 4. stavak 1. Direktive 93/13 tumačiti na način da, kada nacionalni sud ispituje eventualnu nepoštenost odredbe ugovora sklopljenog s potrošačem u smislu tih odredbi, u obzir valja uzeti sve odredbe tog ugovora ili samo neke od njih te treba li se, kako bi se preciznije ocijenilo je li iznos naknade nametnut potrošaču u smislu članka 1. točke (e) priloga toj direktivi nerazmjerno visok, takvo ispitivanje odnositi samo na odredbe koje se odnose na istu povredu.
U ovom slučaju navedena pitanja ulaze u okvir spora u kojem, osim raskida predmetnog ugovora i iseljenja stanara, najmodavac zahtijeva plaćanje ugovorne kazne kojom se kažnjava povreda zabrane davanja stana u podnajam kao i prijenos dobiti proizišle iz tog podnajma.
U tom pogledu, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, s jedne strane, predmetni ugovor sadržava izričitu odredbu kojom se podnajam zabranjuje. S druge strane, zahtjev za povrat plodova proizišlih iz podnajma zahtijeva se na temelju nacionalnih propisa u području građanskopravne odgovornosti, u ovom slučaju članka 6:104 Građanskog zakonika.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da se Direktivom 93/13 državama članicama nalaže predviđanje mehanizma kojim bi se osiguralo da svaka ugovorna odredba o kojoj se nije pojedinačno pregovaralo može biti podvrgnuta ispitivanju kako bi se ocijenilo je li eventualno nepoštena (presuda od 7. studenoga 2019., Profi Credit Polska,
C‑419/18 i C‑483/18
,
EU:C:2019:930
, t.
53.
i navedena sudska praksa).
Na temelju članka 3. stavka 1. Direktive 93/13, takva se odredba smatra nepoštenom ako, u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka proizašlima iz ugovora. U članku 3. stavku 3. te direktive navedeno je da njezin prilog sadržava indikativan i netaksativan popis odredbi koje se mogu smatrati nepoštenima. Iako, stoga, činjenica da sadržaj odredbe koju ocjenjuje nacionalni sud odgovara sadržaju odredbe iz tog priloga ne može automatski i sama po sebi značiti njezinu nepoštenost, ona ipak predstavlja bitan element na kojem taj sud može temeljiti svoju ocjenu nepoštenosti odredbe koju ispituje (vidjeti u tom smislu presudu od 26. travnja 2012., Invitel,
C‑472/10
,
EU:C:2012:242
, t.
26.
).
U skladu s člankom 4. stavkom 1. navedene direktive, nacionalni sud mora, kako bi ocijenio eventualnu nepoštenost ugovorne odredbe koja služi kao osnova zahtjeva koji mu je podnesen, uzeti u obzir sve ostale odredbe navedenog ugovora (vidjeti u tom smislu rješenje od 16. studenoga 2010., Pohotovosť,
C‑76/10
,
EU:C:2010:685
, t.
59.
kao i presude od 21. travnja 2016., Radlinger i Radlingerová,
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
, t.
94.
i od 11. ožujka 2020., Lintner,
C‑511/17
,
EU:C:2020:188
, t.
46.
).
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, ocjena nepoštenosti odredbi provodi se od slučaja do slučaja, a obveza uzimanja u obzir svih ostalih odredbi ugovora objašnjava se činjenicom da se prilikom ispitivanja pobijane odredbe trebaju uzeti u obzir svi elementi koji mogu biti relevantni za razumijevanje te odredbe u njezinu kontekstu, s obzirom na to da, ovisno o sadržaju tog ugovora, u svrhu ocjene nepoštenosti navedene odredbe može biti potrebno ocijeniti kumulativni učinak svih odredbi navedenog ugovora (vidjeti u tom smislu presude od 21. travnja 2016., Radlinger i Radlingerová,
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
, t.
95.
kao i od 11. ožujka 2020., Lintner,
C‑511/17
,
EU:C:2020:188
, t.
47.
). Naime, sve odredbe ugovora nemaju istu važnost, a stupanj povezanosti dane odredbe s drugim odredbama nužno ovisi o njihovu dosegu kao i o mjeri u kojoj svaka od njih doprinosi mogućoj znatnijoj neravnoteži u pravima i obvezama stranaka proizišlima iz predmetnog ugovora, u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 93/13.
Stoga, za razliku od predmeta u kojem je donesena presuda od 21. travnja 2016., Radlinger i Radlingerová (
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
), koju je sud koji je uputio zahtjev naveo u svojem zahtjevu za prethodnu odluku, a koji se odnosio na ugovor u kojem je jedna te ista povreda obveze dovela do istodobne primjene nekoliko odredbi o ugovornim kaznama, valja pojasniti, kao što su to istaknule sve zainteresirane stranke koje su podnijele pisana očitovanja u ovom predmetu, da, kada su dvije odredbe o ugovornim kaznama povezane s jednom te istom povredom, kao što je to bio slučaj u predmetu u kojem je donesena ta presuda, navedene odredbe valja kumulativno ispitati.
U ovom slučaju, iako sud koji je uputio zahtjev u predmetnom ugovoru upućuje na postojanje drugih posebnih odredbi o ugovornim kaznama i postojanje takozvane „rezidualne” odredbe o ugovornoj kazni, taj sud ipak navodi da se tužba osobe A na njima ne temelji, tako da se kazne za istu povredu ne mogu kumulirati.
Stoga, kao što to, uostalom, smatra sud koji je uputio zahtjev, rješenje Suda iz presude od 21. travnja 2016., Radlinger i Radlingerová (
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
) u pogledu ugovora o potrošačkom kreditu nije izravno prenosivo na situaciju poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj najmodavac zahtijeva plaćanje samo jedne kazne.
Međutim, na tom je sudu da provjeri poziva li se prodavatelj robe ili pružatelj usluga protiv potrošača na druge odredbe predmetnog ugovora za istu povredu ili se na njih može pozvati u okviru različitih tužbi podnesenih protiv tog potrošača. Ako je to slučaj, sud koji je uputio zahtjev mora uzeti u obzir kumulativan učinak primjene svih tih odredbi, čak i ako se ne čini da su one same po sebi nepoštene, kako bi ocijenio je li ugovorna odredba na kojoj se temelji zahtjev koji mu je podnesen nepoštena.
U svakom slučaju, valja podsjetiti na to da je prilikom ocjene eventualne nepoštenosti ugovorne odredbe na tom istom sudu koji je uputio zahtjev da odluči o kvalifikaciji te odredbe s obzirom na okolnosti svojstvene konkretnom slučaju, a na Sudu da iz odredbi Direktive 93/13 izdvoji kriterije koje nacionalni sud može ili mora primijeniti prilikom ispitivanja ugovornih odredbi (vidjeti u tom smislu presudu od 23. travnja 2015., Van Hove,
C‑96/14
,
EU:C:2015:262
, t.
28.
i navedenu sudsku praksu).
U tom pogledu, Sud je u više navrata presudio da valja uzeti u obzir prirodu obveze u okviru predmetnog ugovornog odnosa, a osobito je li ta obveza eventualno bitna (vidjeti u tom smislu presudu od 14. ožujka 2013., Aziz,
C‑415/11
,
EU:C:2013:164
, t.
73.
, rješenje od 14. studenoga 2013., Banco Popular Español i Banco de Valencia,
C‑537/12 i C‑116/13
,
EU:C:2013:759
, t.
70.
i presudu od 26. siječnja 2017., Banco Primus,
C‑421/14
,
EU:C:2017:60
, t.
66.
).
U ovom slučaju, kada je riječ o članku 7.14 općih uvjeta, njime se kažnjava svaka povreda zabrane davanja stana u podnajam i povreda obveze osobnog stanovanja u iznajmljenim prostorima. Ako se najam odnosi na socijalno stanovanje, očito je da su ta zabrana i ta obveza posebne prirode, koje čine dio same biti ugovornog odnosa.
Što se tiče naknade štete koju osoba A potražuje u visini iznosa dobiti koju je osoba B ostvarila davanjem stana u podnajam, a koja bi se, prema potrebi, trebala dodati naknadi od 5000 eura predviđenoj ugovorom, valja podsjetiti na to da se, u skladu s člankom 1. stavkom 1. i člankom 3. stavkom 1. Direktive 93/13, ona primjenjuje na odredbe koje se nalaze u ugovorima sklopljenima između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača o kojima se nije pojedinačno pregovaralo (presude od 7. studenoga 2019., Profi Credit Polska,
C‑419/18 i C‑483/18
,
EU:C:2019:930
, t.
51.
i navedena sudska praksa kao i presuda od 4. lipnja 2020., Kancelaria Medius,
C‑495/19
,
EU:C:2020:431
, t.
24.
).
U ovom slučaju iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da se taj zahtjev za naknadu štete ne temelji na ugovoru o najmu, nego na nacionalnom zakonodavstvu koje se odnosi na građanskopravnu odgovornost, konkretnije, članku 6:104 Građanskog zakonika, prema kojem, ako je osoba odgovorna prema drugoj osobi zbog nezakonite radnje ili povrede obveze prema toj drugoj osobi ostvarila dobit tom radnjom ili povredom, sud na zahtjev te druge osobe može procijeniti tu štetu na iznos u visini te dobiti ili njezina dijela.
U tom pogledu, činjenica da se taj zahtjev temelji na nacionalnom propisu sprečava da odredba nacionalnog prava, poput članka 6:104 Građanskog zakonika, bude obuhvaćena područjem primjene Direktive 93/13.
Točno je da prilikom ocjene je li predmetna ugovorna odredba nepoštena u obzir valja uzeti normativni kontekst kojim se, zajedno s tom odredbom, određuju prava i obveze stranaka (vidjeti po analogiji presudu od 15. ožujka 2012., Pereničová i Perenič,
C‑453/10
,
EU:C:2012:144
, t.
42.
).
Međutim, na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri u kojoj se mjeri primjena članka 6:104 Građanskog zakonika kojim se predviđa povrat neopravdano isplaćene svote, poput one koja proizlazi iz najamnina o kojima je riječ u glavnom postupku, može izjednačiti s kaznom.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 3. stavke 1. i 3. kao i članak 4. stavak 1. Direktive 93/13 valja tumačiti na način da, kada nacionalni sud ispituje eventualnu nepoštenost odredbe ugovora sklopljenog s potrošačem u smislu tih odredbi, među odredbama koje ulaze u područje primjene te direktive u obzir valja uzeti stupanj povezanosti predmetne odredbe s drugim odredbama, osobito uzimajući u obzir njihov pojedinačni doseg. Kako bi se ocijenilo je li iznos naknade nametnut potrošaču u smislu točke 1. podtočke (e) priloga navedenoj direktivi eventualno nerazmjerno visok, osobitu važnost treba pridati onima od tih odredbi koje se odnose na istu povredu.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

Članak 3. stavke 1. i 3. kao i članak 4. stavak 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima valja tumačiti na način da, kada nacionalni sud ispituje eventualnu nepoštenost odredbe ugovora sklopljenog s potrošačem u smislu tih odredbi, među odredbama koje ulaze u područje primjene te direktive u obzir valja uzeti stupanj povezanosti predmetne odredbe s drugim odredbama, osobito uzimajući u obzir njihov pojedinačni doseg. Kako bi se ocijenilo je li iznos naknade nametnut potrošaču u smislu točke 1. podtočke (e) priloga navedenoj direktivi eventualno nerazmjerno visok, osobitu važnost treba pridati onima od tih odredbi koje se odnose na istu povredu.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: nizozemski