CELEX: 62018CJ0213
Præjudiciel forelæggelse
retligt samarbejde i civile sager
retternes kompetence og anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område
forordning (EU) nr. 1215/2012
artikel 7, stk. 1, litra a)
kompetence i sager om kontraktforhold
fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser
forordning (EF) nr. 261/2004
artikel 5, 7, 9 og 12
Montrealkonventionen
kompetence
artikel 19 og 33
krav om kompensation og erstatning for den skade, der er lidt som følge af aflyste eller forsinkede flyvninger

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 33 i konventionen om indførelse af visse ensartede regler for international luftbefordring, der blev indgået i Montreal den 28. maj 1999 og godkendt på Det Europæiske Fællesskabs vegne ved Rådets afgørelse 2001/539/EF af 5. april 2001 (
EFT 2001, L 194, s. 38
, herefter »Montrealkonventionen«), af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (
EUT 2004, L 46, s. 1
, og berigtigelse i
EUT 2016, L 321, s. 83
) samt af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (
EUT 2012, L 351, s. 1
).
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem på den ene side Adriano Guaitoli, Alessandro Celano Tomassoni, Mario Giuli, Concepción Casan Rodriguez, Antonia Cirilli, Lucia Cortini og Patrizia Padroni og på den anden side easyJet Airline Co. Ltd vedrørende en påstand om godtgørelse af den skade, der fulgte af aflysningen af en flyvning og forsinkelsen på en anden flyvning.
Retsforskrifter
Folkeretten
Montrealkonventionen trådte i kraft den 28. juni 2004 hvad angår Den Europæiske Union.
Konventionens artikel 19, der har overskriften »Forsinkelse«, bestemmer:
»Luftfartsselskabet er ansvarligt for skader, som skyldes forsinket transport af passagerer, bagage eller gods. Luftfartsselskabet er dog ikke ansvarligt for skader, som skyldes forsinkelse, hvis det godtgør, at det selv, dets ansatte og dets agenter har taget alle forholdsregler, som med rimelighed kan forlanges, for at undgå skaden, eller at det ikke har været muligt for dem at gøre det.«
Konventionens artikel 33 med overskriften »Jurisdiktion« fastsætter:
»1.   Erstatningssager anlægges på en af de kontraherende staters territorium, hvor de efter sagsøgerens valg indbringes for domstolen enten der, hvor luftfartsselskabet har hjemsted eller hovedkontor, eller der, hvor det har det kontor, som afsluttede kontrakten, eller på bestemmelsesstedet.
[…]
4.   Procedurespørgsmål behandles efter gældende lov på de[t] sted, hvor sagen anlægges.«
EU-retten
Forordning nr. 261/2004
Artikel 1 i forordning nr. 261/2004, som har overskriften »Formål,« bestemmer følgende i stk. 1:
»I denne forordning fastsættes der på de her anførte betingelser minimumsrettigheder for luftfartspassagerer ved:
a)
boardingafvisning mod passagerens vilje
b)
aflysning af flyafgange
c)
forsinkelse af flyafgange.«
Forordningens artikel 5 med overskriften »Aflysning« fastsætter:
»1.   Hvis en flyafgang aflyses, skal berørte passagerer:
a)
tilbydes bistand af det transporterende luftfartsselskab i overensstemmelse med artikel 8
b)
tilbydes bistand af det transporterende luftfartsselskab i overensstemmelse med artikel 9, stk. 1, litra a), og artikel 9, stk. 2[,] samt i tilfælde af omlægning af rejsen når det nye afgangstidspunkt med rimelighed kan forventes at være tidligst dagen efter det planlagte afgangstidspunkt, bistand som specificeret i artikel 9, stk. 1, litra b) og c)
c)
have ret til kompensation fra det transporterende luftfartsselskab i overensstemmelse med artikel 7, medmindre
i)
de får meddelelse om aflysningen mindst to uger før det planlagte afgangstidspunkt, eller
ii)
de får meddelelse om aflysningen mellem to uger og syv dage før det planlagte afgangstidspunkt og får tilbudt en omlægning af rejsen, så de kan afrejse højst to timer før det planlagte afgangstidspunkt og ankomme til det endelige bestemmelsessted senest fire timer efter det planlagte ankomsttidspunkt, eller
iii)
de får meddelelse om aflysningen mindre end syv dage før det planlagte afgangstidspunkt og får tilbudt en omlægning af rejsen, så de kan afrejse højst en time før det planlagte afgangstidspunkt og ankomme til det endelige bestemmelsessted senest to timer efter det planlagte ankomsttidspunkt.
2.   Ved meddelelsen til passagererne om aflysningen skal der orienteres om eventuelle alternative transportmuligheder.
3.   Et transporterende luftfartsselskab har ikke pligt til at udbetale kompensation i henhold til artikel 7, hvis det kan godtgøre, at aflysningen skyldes usædvanlige omstændigheder, som ikke kunne have været undgået, selv om alle forholdsregler, der med rimelighed kunne træffes, faktisk var blevet truffet.
4.   Bevisbyrden med hensyn til, hvorvidt og hvornår passageren har fået meddelelse om aflysningen af flyafgangen, påhviler det transporterende luftfartsselskab.«
Forordningens artikel 7, der har overskriften »Kompensationsret«, bestemmer:
»1.   Når der henvises til denne artikel[,] modtager passageren en fast kompensation som følger:
a)
250 EUR for alle flyvninger på højst 1500 km
b)
400 EUR for alle flyvninger inden for Fællesskabet på mere end 1500 km og for alle andre flyvninger på mellem 1500 og 3500 km
c)
600 EUR for alle flyvninger, der ikke falder ind under a) eller b).
Ved fastsættelse af distancen er grundlaget det sidste bestemmelsessted, hvor boardingafvisning eller aflysning forsinker passagerens ankomst efter det planmæssige ankomsttidspunkt.
2.   Hvis en passager i henhold til artikel 8 får tilbudt omlægning af rejsen til vedkommendes endelige bestemmelsessted på en alternativ flyvning, og ankomsttidspunktet ikke overstiger det planlagte ankomsttidspunkt på den oprindeligt reserverede flyvning
a)
med to timer for så vidt angår alle flyvninger på 1500 km eller mindre, eller
b)
med tre timer for så vidt angår alle flyvninger inden for Fællesskabet på over 1500 km og for alle andre flyvninger på mellem 1500 km og 3500 km, eller
c)
med fire timer for alle flyvninger, som ikke falder ind under a) eller b)[,]
kan det transporterende luftfartsselskab nedsætte den i stk. 1 omhandlede kompensation med 50%.
3.   Det i stk. 1 nævnte kompensationsbeløb udbetales kontant, ved elektronisk bankoverførsel, med bankanvisning eller bankcheck eller, med passagerens skriftlige billigelse, i rejsekuponer og/eller andre tjenesteydelser.
4.   De i stk. 1 og 2 nævnte afstande måles efter storcirkelmetoden.«
Artikel 9 i forordning nr. 261/2004 med overskriften »Ret til forplejning og indkvartering« har følgende ordlyd:
»1.   Når der henvises til denne artikel[,] tilbydes passagererne gratis:
a)
måltider og forfriskninger, som står i rimeligt forhold til ventetiden
b)
hotelophold
–
hvis overnatning en eller flere nætter bliver nødvendig, eller
–
hvis yderligere ophold ud over passagerens oprindelige hensigt bliver nødvendigt
c)
transport mellem lufthavnen og overnatningsstedet (hotel eller andet).
2.   Herudover tilbydes passagererne gratis to telefonopringninger, telex-, telefax- eller e-postmeddelelser.
3.   I forbindelse med anvendelsen af denne artikel tager det transporterende luftfartsselskab særlige hensyn til de behov, som bevægelseshæmmede personer og eventuelle ledsagepersoner måtte have, samt til uledsagede børns behov.«
Forordningens artikel 12, som har overskriften »Yderligere kompensation«, bestemmer følgende i stk. 1:
»Denne forordning indskrænker på ingen måde en passagers ret til yderligere kompensation. Kompensation i henhold til denne forordning kan fratrækkes en sådan yderligere kompensation.«
Forordning nr. 1215/2012
Kapitel II i forordning nr. 1215/2012 med overskriften »Kompetence« er opdelt i ti afdelinger, hvoraf den første, den anden og den fjerde henholdsvis har overskriften »Almindelige bestemmelser«, »Specielle kompetenceregler« og »Kompetence i sager om forbrugeraftaler«.
Forordningens artikel 4, som er indeholdt i afdeling 1 i forordningens kapitel II, bestemmer følgende i stk. 1:
»Med forbehold af denne forordning skal personer, der har bopæl på en medlemsstats område, uanset deres nationalitet, sagsøges ved retterne i denne medlemsstat.«
Forordningens artikel 7, som findes i afdeling 2 i nævnte kapitel II, er sålydende:
»En person, der har bopæl på en medlemsstats område, kan sagsøges i en anden medlemsstat:
1)
a)
i sager om kontraktforhold ved retten på det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes
b)
ved anvendelsen af denne bestemmelse, og medmindre andet er aftalt, er opfyldelsesstedet for den forpligtelse, der ligger til grund for sagen:
[…]
–
ved levering af tjenesteydelser, det sted i en medlemsstat, hvor tjenesteydelserne i henhold til aftalen er blevet leveret eller skulle have været leveret
[…]«
Forordningens artikel 17, der udgør en del af afdeling 4 i forordningens kapitel II, fastsætter kompetenceregler i sager om forbrugeraftaler, som imidlertid i medfør af artiklens stk. 3 ikke finder anvendelse på transportaftaler, bortset fra aftaler, hvorved der for en samlet pris ydes en kombination af rejse og ophold.
Kapitel VI i forordning nr. 1215/2012 med overskriften »Overgangsbestemmelser« indeholder artikel 66, som bestemmer følgende i stk. 1:
»Denne forordning finder kun anvendelse på retssager, som er anlagt, på officielt bekræftede dokumenter, som udstedt eller registreret, og på retsforlig, som er godkendt eller indgået på eller efter den 10. januar 2015.«
Forordningens artikel 67, der er indeholdt i forordningens kapitel VII med overskriften »Forholdet til andre instrumenter«, fastsætter:
»Denne forordning udelukker ikke anvendelsen af bestemmelser, som på særlige områder fastsætter regler for retternes kompetence samt for anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser, og som er indeholdt i EU-retsakter eller i de harmoniserede nationale lovgivninger til gennemførelse af disse retsakter.«
Forordningens artikel 71, der udgør en del af nævnte kapitel VII, bestemmer følgende i stk. 1:
»Denne forordning berører ikke konventioner, hvori medlemsstaterne er parter, og som på særlige områder fastsætter regler for retternes kompetence samt for anerkendelse eller fuldbyrdelse af retsafgørelser.«
Forordning (EF) nr. 44/2001
Artikel 5 i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (
EFT 2001, L 12, s. 1
), der er indeholdt i afdeling 2 med overskriften »Specielle kompetenceregler« i forordningens kapitel 2, som selv har overskriften »Kompetence«, har følgende ordlyd:
»En person, der har bopæl på en medlemsstats område, kan sagsøges i en anden medlemsstat
1)
a)
i sager om kontraktforhold, ved retten på det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes
b)
ved anvendelsen af denne bestemmelse, og medmindre andet er aftalt, er opfyldelsesstedet for den forpligtelse, der ligger til grund for sagen:
–
ved salg af varer, det sted i en medlemsstat, hvor varerne i henhold til aftalen er blevet leveret eller skulle have været leveret
–
ved levering af tjenesteydelser, det sted i en medlemsstat, hvor tjenesteydelserne i henhold til aftalen er blevet leveret eller skulle have været leveret
c)
er litra b) ikke relevant, finder litra a) anvendelse
[…]«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
Sagsøgerne i hovedsagen og easyJet Airline, der er et luftfartsselskab med hjemsted i Det Forenede Kongerige, indgik en luftbefordringsaftale vedrørende en udgående flyvning mellem Rom Fiumicino (Italien) og Korfu (Grækenland) den 4. august 2015 kl. 20.20 og en tilbageflyvning fra Korfu til Rom Fiumicino den 14. august 2015 kl. 23.25.
Udrejsen blev først annonceret forsinket, herefter endelig aflyst og udsat til næste dag. Sagsøgerne i hovedsagen blev hverken tilbudt boarding på en anden flyvning med et andet flyselskab, mulighed for at indtage et måltid eller nogen anden form for bistand, kompensation eller godtgørelse på trods af en formel anmodning herom til easyJet Airline.
Hvad angår tilbagerejsen blev denne forsinket med mellem to og tre timer.
Den 28. juni 2016 anlagde sagsøgerne i hovedsagen, der er bosiddende i Rom (Italien), sag ved Tribunale ordinario di Roma (retten i Rom, Italien) med påstand om, at easyJet Airline tilpligtes at betale den i artikel 5, 7 og 9 i forordning nr. 261/2004 omhandlede kompensation samt erstatning for den yderligere økonomiske skade og for den ikke-økonomiske skade, der fulgte af easyJet Airlines manglende opfyldelse af sine kontraktlige forpligtelser.
easyJet Airline har fremsat to formalitetsindsigelser med hensyn til kompetencen for den ret, for hvilken sagen blev indbragt, hvoraf den første vedrører tvistens værdi og den anden reglerne om stedlig kompetence.
Mens Tribunale ordinario di Roma (retten i Rom) forkastede den første formalitetsindsigelse, anførte den for så vidt angår den anden, at dens kompetence afhænger af gældende ret – national ret eller EU-retten – og af den fortolkning, som skal anlægges af denne.
I denne henseende ønsker den forelæggende ret indledningsvis oplyst, om Montrealkonventionen, eller i det mindste en del af denne, finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, eller om denne tvist udelukkende henhører under forordning nr. 261/2004.
Såfremt Montrealkonventionen finder eksklusiv eller delvis anvendelse, ønsker den forelæggende ret dernæst oplyst, om den i konventionens artikel 33 indeholdte regel begrænser sig til, således som fastslået af Corte di cassazione (kassationsdomstol, Italien), at udpege den kompetente stat, eller om denne regel, hvilket den forelæggende ret synes at mene, ligeledes regulerer udpegelsen af den kompetente retsinstans inden for denne stat.
Den forelæggende ret har anført, at den kun er kompetent til at påkende tvisten i hovedsagen i henhold til de nationale civilprocesretlige regler, såfremt det fastslås, at alene Montrealkonventionen finder anvendelse på denne tvist, og at konventionens artikel 33 skal fortolkes således, at den kun udpeger den kompetente stat. I modsat fald er det Tribunale di Civitavecchia (retten i Civitavecchia, Italien), i hvis retskreds afgangslufthavnen for udrejsen og ankomstlufthavnen for tilbagerejsen er beliggende, der er kompetent med hensyn til tvisten.
På denne baggrund har Tribunale ordinario di Roma (retten i Rom) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Såfremt en part, der har oplevet forsinkelse eller aflysning af en flyafgang, samtidigt, ud over faste, ensartede kompensationsbeløb i henhold til artikel 5, 7 og 9 i forordning nr. 261/2004, også anmoder om erstatning for skade på baggrund af samme forordnings artikel 12, skal Montrealkonventionens artikel 33 da finde anvendelse, eller skal »retternes kompetence« (såvel stat som kompetent ret) under alle omstændigheder fastsættes i henhold til artikel 5 i forordning nr. 44/2001?
2)
Skal Montrealkonventionens artikel 33 med hensyn til det første tilfælde i [det første spørgsmål] fortolkes således, at den alene regulerer fordelingen af jurisdiktionen mellem stater, eller således, at den også regulerer den nationale stedlige kompetence inden for den enkelte stat?
3)
Er anvendelsen af Montrealkonventionens artikel 33 med hensyn til det første tilfælde i [det andet spørgsmål] »eksklusiv«, idet den udelukker anvendelsen af artikel 5 i forordning nr. 44/2001, eller kan de to bestemmelser anvendes samtidigt, således at både den statslige og de nationale retters stedlige kompetence fastsættes direkte?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Indledende bemærkninger
Det skal bemærkes, at selv om den forelæggende ret i sine præjudicielle spørgsmål formelt har henvist til forordning nr. 44/2001, er det bestemmelserne i forordning nr. 1215/2012, som i overensstemmelse med sidstnævnte forordnings artikel 66, stk. 1, finder anvendelse ratione temporis i hovedsagen. Søgsmålet ved den forelæggende ret er nemlig blevet anlagt efter den 10. januar 2015.
Således som det fremgår af fast retspraksis, er den omstændighed, at den nævnte ret har formuleret sin anmodning om præjudiciel afgørelse under henvisning til visse bestemmelser i forordning nr. 44/2001, endvidere ikke til hinder for, at Domstolen oplyser denne ret om alle de fortolkningselementer, der kan være til nytte ved afgørelsen af den sag, som verserer for den nationale ret, uanset om den henviser til dem i sine spørgsmål (jf. analogt dom af 6.6.2019, Weil,
C-361/18
,
EU:C:2019:473
, præmis
).
Det skal desuden bemærkes, at for så vidt som forordning nr. 1215/2012 har erstattet og ophævet forordning nr. 44/2001, der selv erstattede konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (
EFT 1978, L 304, s. 17
), gælder den af Domstolen anlagte fortolkning af dette sidstnævnte instruments bestemmelser ligeledes for forordning nr. 1215/2012, når disse bestemmelser kan sidestilles med hinanden (jf. i denne retning dom af 29.7.2019, Tibor-Trans,
C-451/18
,
EU:C:2019:635
, præmis
).
Endelig bemærkes, således som det fremgår af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at sagsøgerne i hovedsagen har nedlagt påstand om såvel den faste kompensation og den godtgørelse af udgifter, der er fastsat i artikel 7 og 9 i forordning nr. 261/2004, som den yderligere kompensation, der er omhandlet i forordningens artikel 12, dvs. erstatning for den supplerende materielle skade og den ikke-økonomiske skade, som de angiveligt har lidt. Eftersom den yderligere kompensation reguleres af Montrealkonventionen (jf. i denne retning dom af 13.10.2011, Sousa Rodríguez m.fl.,
C-83/10
,
EU:C:2011:652
, præmis
), følger det heraf, at der i en tvist som den i hovedsagen omhandlede findes to ordninger for luftfartsselskabers ansvar over for passagerer, hvoraf den ene er baseret på forordning nr. 261/2004 og den anden på Montrealkonventionen.
Det første spørgsmål
Med sit første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 7, nr. 1), artikel 67 og artikel 71, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012 samt Montrealkonventionens artikel 33 skal fortolkes således, at den ret i en medlemsstat, for hvilken en sag er indbragt med påstand om at opnå dels overholdelse af de faste og ensartede rettigheder, som er fastsat i forordning nr. 261/2004, dels erstatning for yderligere skade, der er omfattet af Montrealkonventionens anvendelsesområde, skal vurdere sin kompetence på baggrund af artikel 7, nr. 1), i forordning nr. 1215/2012 for så vidt angår den første del af denne påstand og på baggrund af denne konventions artikel 33 for så vidt angår den anden del.
Hvad angår kompetencen til at pådømme krav som de i hovedsagen omhandlede har Domstolen allerede fastslået, at for så vidt som de rettigheder, der er baseret på henholdsvis bestemmelserne i forordning nr. 261/2004 og Montrealkonventionens bestemmelser, er omfattet af særskilte lovgivningsmæssige rammer, finder de internationale kompetenceregler, som er fastsat i konventionen, ikke anvendelse på anmodninger, der alene er indgivet på grundlag af forordning nr. 261/2004, idet disse anmodninger skal behandles i henhold til forordning nr. 44/2001 (jf. i denne retning dom af 10.3.2016, Flight Refund,
C-94/14
,
EU:C:2016:148
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det samme gælder i forbindelse med en tvist som den i hovedsagen omhandlede, hvor sagsøgernes krav er støttet såvel på bestemmelserne i forordning nr. 261/2004 som på Montrealkonventionen.
Desuden giver artikel 67 og artikel 71, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012 mulighed for at anvende regler om retternes kompetence, der vedrører særlige områder, og som er indeholdt henholdsvis i EU-retsakter og i konventioner, som medlemsstaterne har tiltrådt. Da luftbefordring udgør et sådant særligt område, skal de i Montrealkonventionen fastsatte kompetenceregler kunne finde anvendelse inden for de af konventionen afgrænsede retlige rammer.
Under disse omstændigheder og hvad for det første angår de krav, der er støttet på artikel 5, 7 og 9 i forordning nr. 261/2004, skal den forelæggende ret med henblik på at påkende den sag, der er blevet anlagt for den, efterprøve sin egen kompetence i overensstemmelse med forordning nr. 1215/2012.
I denne henseende skal det bemærkes, at de i forordning nr. 1215/2012 indeholdte kompetenceregler med henblik på at styrke retssikkerheden for personer bosat i Unionen ved både at gøre det let for sagsøgeren at finde den ret, for hvilken sagen kan indbringes, og ved at gøre det muligt for sagsøgte på rimelig vis at forudse, for hvilken ret den pågældende kan sagsøges, hviler på princippet om, at det er retterne i den stat, hvor sagsøgte har sin bopæl, der er kompetente, som fastsat i forordningens artikel 4 og suppleret af specielle kompetenceregler (jf. analogt dom af 3.5.2007, Color Drack,
C-386/05
,
EU:C:2007:262
, præmis
og
).
Således er reglen om værneting ved sagsøgtes bopæl suppleret i artikel 7, nr. 1), i forordning nr. 1215/2012 af en speciel kompetenceregel vedrørende kontraktforhold, der er begrundet med tilstedeværelsen af et snævert tilknytningsled mellem kontrakten og den ret, som skal dømme i sagen (jf. analogt dom af 3.5.2007, Color Drack,
C-386/05
,
EU:C:2007:262
, præmis
).
I henhold til denne regel kan sagsøgte ligeledes sagsøges ved retten på det sted, hvor forpligtelsen, som ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes, idet retten på dette sted formodes at have et snævert tilknytningsled til kontrakten (jf. analogt dom af 3.5.2007, Color Drack,
C-386/05
,
EU:C:2007:262
, præmis
).
Skønt bestemmelserne i kapitel II, afdeling 4, i forordning nr. 1215/2012 vedrørende »Kompetence i sager om forbrugeraftaler« desuden ligeledes fastsætter en speciel kompetenceregel til fordel for forbrugere, skal det bemærkes, at forordningens artikel 17, stk. 3, bestemmer, at denne afdeling »ikke [finder] anvendelse på transportaftaler, bortset fra aftaler, hvorved der for en samlet pris ydes en kombination af rejse og ophold« (dom af 11.4.2019, Ryanair,
C-464/18
,
EU:C:2019:311
, præmis
).
På luftbefordringsområdet fremgår det af Domstolens praksis, at i henhold til den i artikel 7, nr. 1, litra b), andet led, i forordning nr. 1215/2012 fastsatte særlige kompetenceregel med hensyn til levering af tjenesteydelser er den retsinstans, der er udpeget som kompetent til at bedømme krav om kompensation baseret på en aftale om luftbefordring af personer, efter sagsøgerens valg den retsinstans, inden for hvis retskreds flyets afgangs- eller ankomststed befinder sig, således som disse steder er fastsat i befordringsaftalen (jf. analogt dom af 9.7.2009, Rehder,
C-204/08
,
EU:C:2009:439
, præmis
og
, og af 11.7.2018, Zurich Insurance og Metso Minerals,
C-88/17
,
EU:C:2018:558
, præmis
).
Hvad for det andet angår de krav, der er støttet på Montrealkonventionens bestemmelser, og navnlig på konventionens artikel 19 vedrørende erstatning for skade som følge af en forsinket flyvning, skal den forelæggende ret fastlægge sin kompetence til at påkende denne del af søgsmålet i lyset af konventionens artikel 33.
Det følger af det ovenstående, at artikel 7, nr. 1), artikel 67 og artikel 71, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012 samt Montrealkonventionens artikel 33 skal fortolkes således, at den ret i en medlemsstat, for hvilken en sag er indbragt med påstand om at opnå dels overholdelse af de faste og ensartede rettigheder, som er fastsat i forordning nr. 261/2004, dels erstatning for yderligere skade, der er omfattet af Montrealkonventionens anvendelsesområde, skal vurdere sin kompetence på baggrund af artikel 7, nr. 1), i forordning nr. 1215/2012 for så vidt angår den første del af denne påstand og på baggrund af denne konventions artikel 33 for så vidt angår den anden del.
Det andet spørgsmål
Med sit andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om Montrealkonventionens artikel 33, stk. 1, skal fortolkes således, at bestemmelsen i forbindelse med erstatningssager vedrørende skade, der er omfattet af denne konventions anvendelsesområde, ikke alene regulerer fordelingen af retternes kompetence mellem de kontraherende stater, men også fordelingen af den stedlige kompetence mellem retterne inden for den enkelte stat.
Indledningsvis bemærkes, at Montrealkonventionens bestemmelser udgør en integrerende del af Unionens retsorden, således at Domstolen er kompetent til at fortolke disse under iagttagelse af de folkeretlige principper, som er bindende for Unionen (jf. i denne retning dom af 6.5.2010, Walz,
C-63/09
,
EU:C:2010:251
, præmis
).
Domstolen har allerede fastslået, at de i Montrealkonventionen indeholdte begreber skal undergives en selvstændig og ensartet fortolkning, således at Domstolen, når den fortolker disse begreber i forbindelse med en anmodning om præjudiciel afgørelse, ikke skal tage hensyn til de forskellige anskuelser, som kan fremgå af EU-medlemsstaternes nationale retsordener, men til de regler for fortolkning af generelle folkeretlige principper, som er bindende for Unionen (jf. i denne retning dom af 6.5.2010, Walz,
C-63/09
,
EU:C:2010:251
, præmis
og
).
I denne forbindelse præciseres det i artikel 31 i konventionen om traktatretten, der blev undertegnet i Wien den 23. maj 1969, og som kodificerer de generelle folkeretlige principper, at en traktat skal fortolkes loyalt i overensstemmelse med den sædvanlige betydning, der må tillægges traktatens udtryk i deres sammenhæng og under hensyn til dens hensigt og formål (dom af 6.5.2010, Walz,
C-63/09
,
EU:C:2010:251
, præmis
).
Det fremgår af ordlyden af Montrealkonventionens artikel 33, at denne gør det muligt for sagsøgeren at vælge mellem at anlægge sag mod det pågældende luftfartsselskab på en af de kontraherende staters territorium for domstolen enten der, hvor luftfartsselskabet har hjemsted eller hovedkontor, eller der, hvor det har det kontor, som afsluttede kontrakten, eller på bestemmelsesstedet for den pågældende flyvning.
Således som generaladvokaten har anført i punkt 61 i forslaget til afgørelse, henviser denne bestemmelse først til »en af de kontraherende staters territorium« og angiver derefter, hvilken af de retter, der er beliggende på dette territorium, som kan erklære sig kompetent ratione loci, på grundlag af klare tilknytningskriterier.
Det følger heraf, at Montrealkonventionens artikel 33, stk. 1, på grundlag af selve sin ordlyd skal anses for ligeledes at regulere fordelingen af den stedlige kompetence mellem retterne inden for hver af de kontraherende stater i denne konvention.
Denne fortolkning kan ligeledes udledes af undersøgelsen af Montrealkonventionens formål. Det fremgår nemlig af præamblen til denne konvention, at de kontraherende stater i denne konvention ikke alene tilsigtede »at sikre beskyttelsen af forbrugernes interesser i international luftfart«, men også »yderligere at harmonisere og kodificere bestemte regler for [denne transport for at opnå] en rimelig ligevægt mellem de forskellige interesser«.
Den fortolkning, hvorefter Montrealkonventionens artikel 33, stk. 1, ikke alene har til formål at udpege den kontraherende stat, der er kompetent til at påkende det pågældende erstatningssøgsmål, men ligeledes den af de retter i denne medlemsstat, som sagen skal indbringes for, kan bidrage til gennemførelsen af det mål om at styrke ensartetheden, som er anført i præamblen til dette instrument, og beskytte forbrugernes interesser, samtidig med at der sikres en rimelig ligevægt i forhold til luftfartsselskabernes interesser.
Den direkte udpegelse af den stedligt kompetente ret kan nemlig i begge sagsparters interesse sikre større forudsigelighed og bedre retssikkerhed.
Henset til det ovenstående skal Montrealkonventionens artikel 33, stk. 1, fortolkes således, at bestemmelsen i forbindelse med erstatningssager vedrørende skade, der er omfattet af denne konventions anvendelsesområde, ikke alene regulerer fordelingen af retternes kompetence mellem de kontraherende stater, men også fordelingen af den stedlige kompetence mellem retterne inden for den enkelte stat.
Det tredje spørgsmål
Henset til besvarelsen af det andet spørgsmål er det ufornødent at besvare det tredje spørgsmål.
Sagsomkostninger
Da sagen i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Første Afdeling) for ret:

1)
Artikel 7, nr. 1), artikel 67 og artikel 71, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område samt artikel 33 i konventionen om indførelse af visse ensartede regler for international luftbefordring, der blev indgået i Montreal den 28. maj 1999 og godkendt på Det Europæiske Fællesskabs vegne ved Rådets afgørelse 2001/539/EF af 5. april 2001, skal fortolkes således, at den ret i en medlemsstat, for hvilken en sag er indbragt med påstand om at opnå dels overholdelse af de faste og ensartede rettigheder, som er fastsat i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91, dels erstatning for yderligere skade, der er omfattet af denne konventions anvendelsesområde, skal vurdere sin kompetence på baggrund af artikel 7, nr. 1), i forordning nr. 1215/2012 for så vidt angår den første del af denne påstand og på baggrund af den nævnte konventions artikel 33 for så vidt angår den anden del.

2)
Artikel 33, stk. 1, i konventionen om indførelse af visse ensartede regler for international luftbefordring, der blev indgået i Montreal den 28. maj 1999, skal fortolkes således, at bestemmelsen i forbindelse med erstatningssager vedrørende skade, der er omfattet af denne konventions anvendelsesområde, ikke alene regulerer fordelingen af retternes kompetence mellem de kontraherende stater, men også fordelingen af den stedlige kompetence mellem retterne inden for den enkelte stat.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: italiensk.