CELEX: 62019CJ0362
Apelācijas sūdzība
Valsts atbalsts
Atbalsts konkrētu profesionālā futbola klubu labā
LESD 107. panta 1. punkts
Jēdziens “priekšrocība”
Valsts atbalsta shēma
Regula (ES) 2015/1589
1. panta d) punkts
Samazināta nodokļu likme
Bezpeļņas organizācijas
Mazāk labvēlīgs nodokļu atskaitījums
Ietekme
Pretapelācijas sūdzība
Tiesas Reglamenta 169. un 178. pants

Apelācijas sūdzībā Eiropas Komisija lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2019. gada 26. februāra spriedumu Fútbol Club Barcelona/Komisija (
T‑865/16
, turpmāk tekstā – pārsūdzētais spriedums,
EU:T:2019:113
), ar kuru tā atcēla Komisijas Lēmumu (ES) 2016/2391 (2016. gada 4. jūlijs) par valsts atbalstu SA.29769 (2013/C) (ex 2013/NN), ko īstenojusi Spānija konkrētu futbola klubu labā (
OV 2016, L 357, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Savienības tiesības
Padomes Regulas (ES) 2015/1589 (2015. gada 13. jūlijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [LESD] 108. panta piemērošanai (
OV 2015, L 248, 9. lpp.
), 1. pantā “Definīcijas” ir noteikts:
“Šajā regulā piemēro šādas definīcijas:
[..]
b)
“pastāvošais atbalsts” ir:
i)
[..] jebkāds atbalsts, kas pastāvējis pirms LESD stāšanās spēkā attiecīgajās dalībvalstīs, t.i., atbalsta programmas un individuālais atbalsts, kas ieviests pirms LESD stāšanās spēkā un ko joprojām piemēro pēc LESD stāšanās spēkā;
[..]
c)
“jauns atbalsts” ir jebkurš atbalsts, t.i., atbalsta shēmas un individuāls atbalsts, kas nav pastāvošs atbalsts, tostarp pastāvoša atbalsta grozījumi;
d)
“atbalsta shēma” ir visi akti, pamatojoties uz kuriem bez turpmākiem izpildes pasākumiem var piešķirt individuālu atbalstu uzņēmumiem, kuri vispārīgi un teorētiski definēti attiecīgajos aktos, un visi akti, pamatojoties uz kuriem vienam vai vairākiem uzņēmumiem uz nenoteiktu laika periodu un/vai nenoteiktā apmērā var piešķirt atbalstu, kas nav saistīts ar kādu konkrētu projektu;
e)
“individuāls atbalsts” ir atbalsts, ko nepiešķir, pamatojoties uz atbalsta shēmu, un paziņojami atbalsta piešķīrumi, pamatojoties uz kādu atbalsta shēmu;
[..].”
Šīs regulas 21.–23. pants ir ietverts tās VI nodaļā, kurā ir reglamentēta procedūra attiecībā uz pastāvošajām atbalsta shēmām.
Komisijas Regulas (EK) Nr. 794/2004 (2004. gada 21. aprīlis), ar ko īsteno Regulu 2015/1589 (
OV 2004, L 140, 1. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas Regulu (ES) 2015/2282 (2015. gada 27. novembris) (
OV 2015, L 325, 1. lpp.
), 4. panta “Vienkāršota procedūra paziņošanai par dažām izmaiņām esošajā atbalstā” 1. punkta pirmajā teikumā ir paredzēts, ka Regulas 2015/1589 1. panta c) punkta nolūkiem “izmaiņas esošajā atbalstā ir jebkādas pārmaiņas, izņemot pilnībā formāla vai administratīva rakstura izmaiņas, kas nevar ietekmēt novērtējumu par atbalsta pasākuma saderību ar [iekšējo] tirgu”.
Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētais lēmums
Tiesvedības priekšvēsture, kāda izriet no pārsūdzētā sprieduma 1.–6. punkta, ir apkopota šādi:
“1
Ar 1990. gada 15. oktobra
Ley 10/1990 del Deporte
(Likums 10/1990 par sportu) (
BOE
Nr. 249, 1990. gada 17. oktobris, 30397. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums 10/1990”) 19. panta 1. punktu visiem Spānijas profesionālajiem sporta klubiem ir noteikts pienākums pārstrukturēties par sporta sabiedrībām ar ierobežotu atbildību (turpmāk tekstā – “SSIA”). Šī likuma mērķis bija veicināt klubu darbības atbildīgāku vadību, koriģējot to juridisko formu.
Ar septīto papildu normu Likumā 10/1990 tomēr tika paredzēts izņēmums attiecībā uz profesionālajiem sporta klubiem, kuru bilance finanšu gados pirms šī likuma pieņemšanas ir bijusi pozitīva. [..]
Fútbol Club Barcelona
, kā arī trīs citi profesionālā futbola klubi ietilpa Likumā 10/1990 paredzētā izņēmuma piemērošanas jomā. Tādēļ šīm četrām struktūrām bija iespēja – ko tās izmantoja – turpināt darbību sporta klubu formā.
Atšķirībā no SSIA sporta klubi ir bezpeļņas juridiskas personas, kurām tādēļ tiek piemērota īpaša ienākumu nodokļa likme. Šī likme līdz 2016. gadam saglabājās zemāka par likmi, kāda ir piemērojama SSIA.
2013. gada 18. decembra vēstulē [..] Komisija paziņoja Spānijas Karalistei savu lēmumu sākt LESD 108. panta 2. punktā paredzēto procedūru par varbūtēju preferenciālu nodokļu režīmu, kas, salīdzinājumā ar SSIA, piešķirts četriem profesionālajiem futbola sporta klubiem, tostarp prasītājam.
[..]
Ar apstrīdēto lēmumu Komisija secināja, ka ar Likumu 10/1990 Spānijas Karaliste ir nelikumīgi ieviesusi atbalstu uzņēmumu ienākuma nodokļa privilēģijas veidā par labu prasītājam,
Club Atlético Osasuna
,
Athletic Club
un
Real Madrid Club de Fútbol
, pārkāpdama LESD 108. panta 3. punktu (apstrīdētā lēmuma 1. pants). Turklāt Komisija secināja, ka šis režīms nav saderīgs ar iekšējo tirgu, un tādēļ pieprasīja Spānijas Karalistei to izbeigt (apstrīdētā lēmuma 4. panta 4. punkts) un atgūt no saņēmējiem starpību starp uzņēmumu ienākuma nodokli, ko tie ir samaksājuši, un uzņēmumu ienākuma nodokli, kāds tiem būtu jāmaksā, ja tiem no 2000. taksācijas gada būtu bijusi SSIA juridiskā forma (4. panta 1. punkts), vienlaikus īpaši paredzot gadījumu, kad atbalsts ir
de minimis
atbalsts (2. pants). Visbeidzot apstrīdētajā lēmumā tā adresātei ir noteikts pienākums ievērot tā rezolutīvajā daļā izvirzītās prasības – nekavējoties un efektīvi attiecībā uz piešķirtā atbalsta atgūšanu (5. panta 1. punkts) un četru mēnešu termiņā no tā paziņošanas dienas attiecībā uz šī lēmuma izpildi kopumā (5. panta 2. punkts).”
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2016. gada 7. decembrī,
Fútbol Club Barcelona
(turpmāk tekstā – “
FCB
”) cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu.
Ar 2017. gada 25. aprīļa lēmumu Vispārējās tiesas ceturtās palātas priekšsēdētājs atļāva Spānijas Karalistei iestāties lietā
FCB
prasījumu atbalstam.
Prasības pamatojumam
FCB
izvirzīja piecus pamatus. Ar pirmo pamatu bija apgalvots LESD 49. panta, lasot to kopā ar LESD 107. un 108. pantu, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 16. pantu, pārkāpums, jo apstrīdētajā lēmumā neesot ņemts vērā fakts, ka ar strīdīgo pasākumu esot pārkāpta brīvība veikt uzņēmējdarbību. Ar otro pamatu bija apgalvots LESD 107. panta 1. punkta pārkāpums, jo Komisija esot pieļāvusi kļūdu vērtējumā par priekšrocības esamību, un labas pārvaldības principa pārkāpums analīzē par minētās priekšrocības esamību. Ar trešo pamatu bija apgalvots tiesiskās paļāvības aizsardzības un tiesiskās drošības principu pārkāpums. Ar ceturto pamatu bija apgalvots LESD 107. panta 1. punkta pārkāpums, jo Komisija neesot ņēmusi vērā faktu, ka strīdīgo pasākumu pamato nodokļu sistēmas iekšējā loģika. Visbeidzot ar piekto pamatu bija apgalvots LESD 108. panta pārkāpums, jo Komisija esot uzdevusi atgūt pastāvošo atbalstu un neesot ievērojusi šāda veida atbalstam paredzēto procedūru.
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa, tā 25.–37. punktā noraidījusi pirmo pamatu, apmierināja otro pamatu.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa uzskatīja, kā tas it īpaši izriet no minētā sprieduma 59. un 67. punkta, ka Komisija nav juridiski pietiekami izpildījusi pienākumu pierādīt, ka attiecīgais valsts pasākums, kurš izrietēja no īpaša nodokļu režīma, kas ir piemērojams bezpeļņas organizācijām, kombinācijā ar atkāpes noteikumu, kas ir ieviests ar Likuma 10/1990 septīto papildu normu, ar kuru profesionālā futbola klubiem, kuri atbilst nosacījumam, ka to bilance pirms šī likuma pieņemšanas ir bijusi pozitīva, lai tie varētu turpināt darboties bezpeļņas organizācijas juridiskajā formā, ir atļauts nepārstrukturēties par SSIA (turpmāk tekstā – “strīdīgais pasākums”), piešķir priekšrocību tā saņēmējiem, ņemot vērā tādas atskaitījuma par negaidītas papildu peļņas atkārtotiem ieguldījumiem likmes pastāvēšanu, kas šīm organizācijām ir mazāk labvēlīga nekā tā, kura ir piemērojama SSIA.
Līdz ar to Vispārējā tiesa, nepārbaudot pārējos trīs
FCB
izvirzītos pamatus, atcēla apstrīdēto lēmumu.
Lietas dalībnieku prasījumi
Komisija apelācijas sūdzībā lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu,
–
nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā un
–
atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
FCB
un Spānijas Karaliste lūdz apelācijas sūdzību noraidīt un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Apelācijas sūdzības pamatojumam Komisija izvirza vienu pamatu, kurš ir sadalīts divās daļās un ar kuru tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā esot pārkāpusi LESD 107. panta 1. punktu attiecībā, pirmkārt, uz jēdzienu “priekšrocība”, kas var būt “valsts atbalsts” šīs tiesību normas izpratnē, kā arī, otrkārt, uz Komisijas pienākumu ievērot pienācīgu rūpību saistībā ar atbalsta pastāvēšanas pārbaudi un tās pienākumu pierādīt priekšrocības esamību.
Lietas dalībnieku argumenti
Vienīgā pamata pirmajā daļā Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdas, izvērtējot, kāda pārbaude tai ir jāveic, lai noteiktu, vai nodokļu režīms piešķir priekšrocību tā saņēmējiem un līdz ar to – vai šis režīms var būt “valsts atbalsts” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
It īpaši Vispārējā tiesa esot kļūdaini nospriedusi, ka Komisijai bija jāanalizē ne tikai aplūkotā režīma kritēriji, kas tā saņēmējam var radīt labvēlīgāku situāciju salīdzinājumā ar citu uzņēmumu situāciju, uz kuriem attiecas vispārējais režīms, piemēram, samazināta nodokļu likme, bet arī minētā režīma nelabvēlīgos elementus, kuri ir atkarīgi no apstākļiem, kas nav saistīti ar šo režīmu, un kuri var atšķirties katrā taksācijas gadā, piemēram, nodokļu atskaitījums par negaidītas papildu peļņas atkārtotiem ieguldījumiem, kas ir atkarīgs no saņēmēju uzņēmumu pieņemtajiem lēmumiem par ieguldījumiem, un tā tas ir pat tad, ja šie nelabvēlīgie elementi ir nejauši, tie nespēj sistemātiski neitralizēt priekšrocību un tos nevar paredzēt konkrētā nodokļu režīma
ex ante
pārbaudē.
Pirmkārt, Komisija norāda, ka pretēji tam, ko apgalvo Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 69. punktā, apstrīdētajā lēmumā veiktā analīze attiecas tikai uz atbalsta shēmu, nevis arī uz individuālajiem atbalstiem. Vispārējā tiesa esot kļūdaini interpretējusi gan šo lēmumu, gan Regulas 2015/1589 1. panta d) punktu. Proti, pat ja šajā lietā ir iespējams identificēt pārbaudītās atbalsta shēmas saņēmējus, strīdīgais pasākums esot tiesību norma, saskaņā ar kuru atbalsts, kas nav saistīts ar konkrētu projektu, var tikt piešķirts vienam vai vairākiem uzņēmumiem uz nenoteiktu laiku un/vai nenoteiktā apmērā šīs tiesību normas izpratnē. Līdz ar to Komisija esot varējusi analizēt tikai attiecīgā nodokļu režīma vispārīgās iezīmes, lai pierādītu, ka ir izpildīti valsts atbalstu veidojošie kritēriji, un tai neesot bijis pienākuma pārbaudīt šī atbalsta faktisku materializēšanos attiecībā uz katru saņēmēju klubu. Šī konkrētā materializēšanās esot jākonstatē vienīgi atgūšanas brīdī.
Otrkārt, Komisija apgalvo, ka, analizējot valsts pasākumu, kas var tikt atzīts par valsts atbalstu, tai esot jāņem vērā situācija attiecīgā nodokļu režīma pieņemšanas brīdī un jāveic
ex ante
novērtējums, lai noteiktu, vai šis režīms var radīt priekšrocību. Proti, konstatējot valsts atbalsta esamību, pret pasākumu, kas ir īstenots bez iepriekšējas paziņošanas, nevarot piemērot labvēlīgāku attieksmi nekā pret paziņotu pasākumu.
No tā izrietot, ka priekšrocības esamības kritērija analīzē noteicošais elements ir attiecīgā pasākuma spēja radīt priekšrocību. Tādējādi apstāklis, ka, pamatojoties uz vēlākiem elementiem, var tikt pierādīts, ka noteiktos gadījumos priekšrocība nav materializējusies, nevarot būt noteicošais vērtējumā par priekšrocības esamību – vēl jo vairāk tad, ja Komisijai ir jāanalizē atbalsta shēma. Ja Komisijas ieskatā konkrētā taksācijas gadā aplūkojamā režīma izraisītās priekšrocības pilnībā kompensēja tā izraisītā nelabvēlīgā ietekme, tad attiecīgajā taksācijas gadā priekšrocība neesot materializējusies, un tātad attiecībā uz šo konkrēto taksācijas gadu no attiecīgā saņēmēja tā neesot jāatgūst.
Saskaņā ar šiem principiem samazinātas uzņēmuma ienākuma nodokļa likmes piemērošana noteiktiem uzņēmumiem esot priekšrocība LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, jo ar to tieši vai netieši var tikt labvēlīgāk ietekmēti šie uzņēmumi. Šī priekšrocība materializējoties ikreiz, kad šie uzņēmumi gūst peļņu, kura veido nodokļa bāzi.
Šajā gadījumā esot taisnība, ka bezpeļņas organizāciju nodokļu režīms paredzēja mazāku nodokļu atskaitījumu par negaidītas papildu peļņas atkārtotiem ieguldījumiem nekā nodokļu atskaitījums, ko paredz uzņēmumu ienākuma nodokļa vispārējais režīms. Tomēr Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu – it īpaši pārsūdzētā sprieduma 53., 56., 60., 66. un 73.–76. punktā veiktajā novērtējumā par pastāvošo saikni starp bezpeļņas organizāciju nodokļu režīma labvēlīgajiem elementiem un nelabvēlīgajiem elementiem. Proti, ja konkrēts režīms ietver arī atsevišķus nelabvēlīgus nosacījumus vai nelabvēlīgus elementus, kuri materializējas tikai atkarībā no apstākļiem, kas nav saistīti ar šo režīmu, un kuri katru taksācijas gadu mainās, šie elementi nevarēja tikt uzskatīti par tādiem, kuri neitralizē priekšrocību, ja vien to saikne ar šo priekšrocību nav tāda, kas garantē minētās priekšrocības neitralizēšanu visos taksācijas gados. Tomēr šajā lietā tas tā neesot.
Vispirms – lai gan nodokļa likme un atskaitījuma par negaidītas papildu peļņas atkārtotiem ieguldījumiem likme ir gan vispārējā režīma, gan bezpeļņas organizāciju īpašā režīma sastāvdaļa, atskaitījuma summa esot atkarīga no faktora, kas nav saistīts ar režīmu un kam neesot nekādas saistības ar nodokļa likmes piemērošanu. Faktiski šī summa esot saistīta ar katra kluba izvēlēto politiku attiecībā uz atkārtotiem ieguldījumiem saistībā ar spēlētāju pārcelšanu konkrētā taksācijas gadā. Tādējādi tas esot nejaušs elements, kuram nav saiknes ar priekšrocību, kas izriet no samazinātas nodokļa likmes piemērošanas, kuras ietekmi varēs izmērīt tikai brīdī, kad katrā taksācijas gadā materializējas priekšrocība. Pretēji tam, ko esot nospriedusi Vispārējā tiesa, tādējādi neesot iespējams šo elementu izvērtēt nedalāmi no samazinātas nodokļa likmes piemērošanas, kura pati par sevi spēj sniegt priekšrocību klubiem, kas no tās gūst labumu.
Turpinot – bezpeļņas organizāciju nodokļu režīms negarantējot, ka šī režīma nelabvēlīgie elementi sistemātiski neitralizē no tā izrietošās priekšrocības. Proti, nodokļa likme tiekot piemērota peļņai, kas ir attiecīgā uzņēmuma parastās darbības rezultāts, savukārt atskaitījuma pamatā esot noteiktas negaidītas papildu peļņas, kas futbola specifiskajā jomā praktiski gūta no spēlētāju pārcelšanas, atkārtoti ieguldījumi. No tā izrietot, ka šie divi minētā nodokļu režīma elementi nav savstarpēji salīdzināmi un tādēļ tie nevarot viens otru neitralizēt.
Visbeidzot – priekšrocības faktiska materializēšanās esot tikusi izvērtēta attiecībā uz katru taksācijas gadu, ņemot vērā ikgadējo maksājamo nodokli, un tātad tā varot mainīties katru gadu. Komisijas ieskatā šī materializēšanās ietver arī nodokļu kredītus, ko klubi var izmantot katra taksācijas gada laikā un kas nevar tikt noteikti
ex ante
.
Treškārt, Komisija uzskata, ka no iepriekš minētā izrietot, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 72.–75. punktā ir kļūdaini interpretējusi 2011. gada 8. decembra spriedumu France Télécom/Komisija (
C‑81/10 P
,
EU:C:2011:811
). Lai gan esot taisnība, ka šajā spriedumā aplūkotais nodokļu režīms dažos aspektos atšķiras no tā, kurš tika izvērtēts šajā lietā, no minētā sprieduma tomēr skaidri izrietot, ka īpašais nodokļu režīms ir jāuzskata par tādu, ar kuru piešķir priekšrocību tā saņēmējiem, ja tā pieņemšanas brīdī tas var novest pie zemāku nodokļu uzlikšanas tiem, pat tad, kad šīs priekšrocības faktiskā materializēšanās ir atkarīga no ārējiem apstākļiem.
Vienīgā apelācijas pamata otrajā daļā Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, kļūdaini interpretējot Komisijas rūpības pienākumu un pienākumu pierādīt priekšrocības pastāvēšanu.
Proti, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 59. punktā esot nepamatoti pārmetusi Komisijai, ka tā nav pieprasījusi informāciju, kas tai būtu ļāvusi pierādīt, ka nodokļu atskaitījumu ierobežošana bezpeļņas organizācijām mazāk labvēlīgā līmenī nekā SSIA nekompensēja priekšrocību, kura izriet no zemākas nodokļa likmes. Ņemot vērā apsvērumus, kuri ir izklāstīti apelācijas sūdzības vienīgā pamata pirmajā daļā, tāds pierādījums neesot bijis vajadzīgs. Proti, aplūkojamā nodokļu režīma pieņemšanas brīdī esot bijis materiāli neiespējami paredzēt veidu, kādā samazināta nodokļa likme varētu tikt kombinēta ar summu, kas ir atskaitāma saistībā ar negaidītas papildu peļņas atkārtotiem ieguldījumiem. Priekšrocības materializēšanās
ex post
analīze, kādu būtībā pieprasa Vispārējā tiesa, neesot nepieciešama, lai konstatētu ar valsts atbalstu sniegtās priekšrocības esamību. Vispārējās tiesas izmantotais risinājums pārsūdzētajā spriedumā dodot priekšroku nepaziņotām atbalsta shēmām, nevis paziņotām shēmām.
FCB
vispirmām kārtām apgalvo, ka daži argumenti un elementi, kurus Komisija izvirza apelācijas sūdzībā, esot neefektīvi.
Vispirms – Komisija atsaucoties uz jauniem faktiem un sniedzot jaunus pierādījumus. Proti, tā pirmo reizi apgalvojot, ka atskaitījums par negaidītas papildu peļņas atkārtotiem ieguldījumiem ir nejaušs faktors, kas nav atkarīgs no uzņēmumu ienākuma nodokļa nominālās likmes, un tā pirmo reizi replikas raksta pielikumā esot iesniegusi dokumentu par spēlētāju pārcelšanu, ko tostarp veica
FCB
. Komisija formulējot arī virkni jaunu apgalvojumu par valsts tiesību aktiem, kas attiecas uz atskaitījumiem par negaidītas papildu peļņas atkārtotiem ieguldījumiem.
Turpinot – Komisija esot uzskatījusi par pierādītiem faktiskos jautājumus, kas pārsūdzētajā spriedumā ir atspēkoti. Konkrēti, neesot taisnība, ka apstrīdētā lēmuma 35. apsvērumā Komisija esot pierādījusi, ka bezpeļņas organizācijām piemērojamais nodokļu režīms būtu labvēlīgāks nekā kopējais SSIA piemērojamais režīms. Turklāt ar šo apgalvojumu tiekot apšaubīts faktu vērtējums, ko Vispārējā tiesa ir veikusi pārsūdzētā sprieduma 61. un 62. punktā.
Visbeidzot – Komisija attiecībā uz apstrīdēto lēmumu esot izteikusi apgalvojumus, kuri neatbilst patiesībai. Proti, ne šī lēmuma 95. apsvērumā, ne citviet šajā lēmumā Komisija neesot konstatējusi, ka atgūšanas summu nosaka Spānijas iestādes un ka tā ir jānovērtē katrā atsevišķā gadījumā.
Attiecībā uz apelācijas sūdzības pamatotību
FCB
saistībā ar Komisijas vienīgā pamata pirmo daļu norāda, pirmkārt, ka apstrīdētajā lēmumā minētais pasākums neesot atbalsta shēma, bet ka to veidojot individuāli atbalsti, kas piešķirti četriem konkrēti identificētiem klubiem. Proti, šajā lēmumā Komisija esot raksturojusi pasākumu, kas ir paredzēts tikai četriem klubiem, vienlaikus precizējot, ka neviens cits klubs nevarēja no tā gūt labumu. Ja valsts tiesību aktu vienīgais mērķis ir sniegt priekšrocības konkrētiem un identificētiem uzņēmumiem, šie tiesību akti esot jāuzskata nevis par atbalstu shēmu, bet par tādiem, kas veido vienu vai vairākus individuālus atbalstus.
FCB
apgalvo, otrkārt, ka bezpeļņas organizāciju nodokļu režīms attiecīgajiem četriem klubiem neesot sniedzis nekādas priekšrocības. No juridiskā viedokļa Spānijas nodokļu sistēma esot veidota tā, lai virzītos uz nodokļu neitralitāti un tādējādi nodrošinātu, ka faktiskā nodokļu likme, kas ir piemērojama bezpeļņas organizācijām, būtu tāda pati kā faktiskā nodokļu likme, kas ir piemērojama komercsabiedrībām. No praktiskā viedokļa, novērtējot priekšrocības esamību, noteicošās esot sekas, nevis juridiskā forma. Komisijai esot pienākums analizēt visus attiecīgā tiesiskā režīma elementus, gan tos, kas piešķir priekšrocību, gan tos, kas to kompensē, kā arī to kumulatīvās sekas.
Šajā gadījumā pienākums pārstrukturēties par SSIA esot ietekmējis ne tikai nodokļa likmi, bet arī piemērojamo atskaitījumu līmeni. Līdz ar to, lai pienācīgā veidā izvērtētu aplūkojamo valsts pasākumu, esot bijis jāņem vērā ne tikai tās norādes un pierādījumi, kuri norādīja uz atbalsta esamību, bet arī tie, kuri pierādīja tā neesamību. It īpaši, ņemot vērā spēlētāju pārcelšanas nozīmi profesionālā futbola nozarē, nodokļu režīms, kas piedāvā vislielākos ar šo pārcelšanu saistītos atskaitījumus, proti, režīms, kas ir piemērojams komercstruktūrām, ilgtermiņā vienmēr esot labvēlīgāks. Tādējādi Komisija esot pieļāvusi divkāršu kļūdu vērtējumā par priekšrocības esamību. Pirmām kārtām, tā esot koncentrējusies uz nodokļa nomināllikmi, lai gan svarīga esot faktiskā nodokļa likme. Otrām kārtām, tā kā nodokļu sistēmā ir paredzēti nodokļu kredīti, kuru sekas var tikt sadalītas uz vairākiem taksācijas gadiem, analīzei būtu bijis jāattiecas uz vidējo termiņu vai ilgtermiņu.
Treškārt,
FCB
uzskata, ka šajā lietā aplūkotajam nodokļu režīmam neesot nekādas līdzības ar 2011. gada 8. decembra spriedumā France Télécom/Komisija (
C‑81/10 P
,
EU:C:2011:811
) analizēto nodokļu režīmu. Vispirms – uz attiecīgajiem četriem klubiem neattiecoties izņēmums no kopējā nodokļu režīma, bet gan uz tiem attiecoties parastie noteikumi, kas ir piemērojami bezpeļņas organizācijām. Turpinot – neviens pierādījums neliecinot par to, ka šiem četriem klubiem piemērojamais nodokļu režīms būtu labvēlīgāks. Visbeidzot – šajā gadījumā runa esot nevis par atbalsta summu, bet gan par pašu šī atbalsta esamību.
Attiecībā uz apelācijas sūdzības vienīgā pamata otro daļu
FCB
apgalvo, ka objektivitātes un rūpības pienākumi prasīja Komisijai analizēt visas strīdīgā pasākuma sekas, arī tās, kas kompensē vai neitralizē iespējamo priekšrocību.
Pirmkārt,
FCB
uzskata, ka Komisija jaucot priekšrocības esamību ar atbalsta kvalifikāciju. Jēdziens “priekšrocība” nozīmējot to pašu gan attiecībā uz individuālo atbalstu, gan attiecībā uz atbalsta shēmām. Galvenais kritērijs esot pasākuma sekas potenciālajam saņēmējam. Komisija tātad nevarot veikt pasākuma seku daļēju analīzi, ņemot vērā tikai sekas, kas rada priekšrocību, piemēram, nominālā nodokļa likme, bet neņemot vērā sekas, kas to kompensē, piemēram, nodokļa atskaitījumi. Apstrīdētajā lēmumā Komisija neesot analizējusi vairākas attiecīgā režīma vispārējās iezīmes, piemēram, piemērojamos atskaitījumus, šo atskaitījumu ierasto raksturu attiecīgajā tirgū vai nodokļu kredītu nozīmīgumu.
Otrkārt,
FCB
norāda, ka nepieciešamība veikt
ex ante
analīzi netraucējot ņemt vērā atskaitījumus. Komisijai faktiski esot pilnvaras pieprasīt attiecīgajai dalībvalstij pasākuma ietekmes aplēses vai tā ietekmes aprēķinus par iepriekšējiem taksācijas gadiem. Īstenoto, bet nepaziņoto pasākumu gadījumā varot ņemt vērā veidu, kā režīms darbojas praksē. Katrā ziņā apstrīdētajā lēmumā neesot veikta nekāda
ex ante
analīze.
Treškārt,
FCB
ieskatā Komisijai, kurai ir pienākums administratīvo procesu īstenot rūpīgi un objektīvi, ar vienādu intensitāti esot jāizvērtē elementi, kuri norāda gan uz atbalsta esamību, gan uz tā neesamību. Tādējādi Komisija nevarot koncentrēties vienīgi uz elementiem, kuri pierāda atbalsta esamību. Tāpēc tai esot bijis jāizvērtē nodokļa faktiskā likme, ņemot vērā administratīvā procesa laikā identificētos nodokļa atskaitījumus.
Ceturtkārt,
FCB
uzsver, ka Komisijas pienākums pierādīt priekšrocības esamību liekot analizēt visas pasākuma kumulatīvās sekas attiecībā uz tā saņēmējiem. Tātad neesot pietiekami analizēt vienīgi nodokļa nomināllikmi. Turklāt pierādījums, kuru pamato vienīgi nomināllikmju salīdzinājums, neesot piemērots, jo nodokļu režīmu veidojot normu kopums, kurš ietver arī atskaitījumus, nodokļa bāzes aprēķināšanas noteikumus un atbrīvojumus. Ja tāpat kā šajā gadījumā Komisijai tiek darīta zināma norāde, kas potenciāli norāda uz priekšrocības neesamību, Komisijai esot pienākums iegūt nepieciešamo informāciju, pieprasot to no attiecīgās dalībvalsts.
Spānijas Karaliste, pirmkārt, norāda, ka kļūdas, izvērtējot nodokļu pasākumu valsts atbalsta raksturu, varot ietekmēt Līgumos paredzēto institucionālo līdzsvaru, jo LESD 107. pants nepiešķirot Komisijai autonomu normatīvo varu uzņēmumu ienākuma nodokļu jomā. Nodokļu likme esot nodokļu iekasēšanas tiesiskā režīma būtisks elements un ietilpstot dalībvalstu nodokļu autonomijā un kompetencē. Komisijas pavirša pārbaude tātad apdraudot dalībvalstu kompetences.
Spānijas Karaliste uzsver, otrkārt, ka esot kļūdaini uzskatīt, ka atšķirīgas nodokļa likmes esamība vien izraisa valsts atbalsta esamību. Kaut arī nodokļa likme ir jebkāda nodokļu pasākuma būtisks elements, neesot pietiekami pamatot valsts atbalsta esamību ar konstatējumu, ka attiecīgais nodokļu režīms, kas ir izvērtēts
ex ante
, spēj piešķirt ikgadēju priekšrocību tādēļ vien, ka pastāv zemāka nodokļa likme, neatkarīgi no nodokļu kredītu izmantošanas vai neizmantošanas. Šādas pieejas izvēle liktu nonākt pie atziņas, ka jebkādas atšķirības nodokļu likmēs starp uzņēmumiem nozīmē priekšrocības piešķiršanu, un tas esot kļūdains uzskats. Racionāls likumdevējs pieņemtu nodokļu pasākumu, ņemot vērā sekas, kādas izriet gan no nodokļa likmes, gan no atskaitījumu piemērošanas. Tādējādi atskaitījumus nevarot uztvert ne kā elementu, kas nav saistīts ar nodokļu likmes noteikšanu, ne kā nejaušu elementu, kurš ir atkarīgs no ārējiem faktoriem.
Šajā gadījumā nodokļu atskaitījuma par negaidītas papildu peļņas atkārtotiem ieguldījumiem attīstības Spānijas nodokļu tiesībās analīze pēc vairākiem likumdevēja veiktiem grozījumiem pierādot, ka, nosakot nodokļu likmes, valsts likumdevējs ir ņēmis vērā nodokļu parādu ierobežošanas elementus. Tāpēc pastāvot skaidra saikne starp nodokļa likmes un piemērojamā atskaitījuma likmes noteikšanu, ko uzskata par nodokļu parāda summas noteicošiem elementiem, un tātad tie savā starpā ir cieši saistīti. Līdz ar to nodokļa likmi nevarēja nodalīt no pārējām nodokļu režīma sastāvdaļām gan tādēļ, ka nodokļa atskaitījums par negaidītas papildu peļņas atkārtotiem ieguldījumiem ir nozīmīgs, it īpaši futbola nozarē, gan tādēļ, ka šim atskaitījumam ir periodisks raksturs.
Treškārt, Spānijas Karaliste uzskata, ka 2011. gada 8. decembra spriedumam France Télécom/Komisija (
C‑81/10 P
,
EU:C:2011:811
) šajā lietā nav nozīmes. Proti, atšķirībā no lietas, kurā tika pasludināts šis spriedums, kurā esot izvirzīti jautājumi par priekšrocības noskaidrošanu saistībā ar īpašiem nodokļu pasākumiem, kas ir piemērojami vienam saimnieciskās darbības subjektam, šī lieta attiecoties uz noteikumu, proti, profesionālā futbola klubu pienākumu pārstrukturēties par SSIA, kuram nav nodokļu mērķa un kurā esot apstrīdēta pati priekšrocības esamība.
Ceturtkārt, Spānijas Karaliste apgalvo, ka pārsūdzētajā spriedumā Vispārējās tiesas prasītā pierādīšanas pienākuma līmenis neesot augstāks par Tiesas judikatūrā prasīto, kā tas tostarp izriet no 2016. gada 21. decembra sprieduma Komisija/World Duty Free Group u.c. (
C‑20/15 P un C‑21/15 P
,
EU:C:2016:981
,
54.
un
123.
punkts). Komisijai esot pienākums veikt rūpīgu un objektīvu pārbaudi, it īpaši attiecībā uz patiesas ekonomiskās priekšrocības esamību, un šai pārbaudei būtu jāgarantē, ka, pieņemot galīgo lēmumu, Komisijas rīcībā šajā nolūkā ir pēc iespējas pilnīgāka un uzticamāka informācija. Šajā lietā tas tā neesot bijis, jo Komisija esot konstatējusi tikai to, ka pastāv samazināta nodokļa likme.
Tiesas vērtējums
Par pieņemamību
Attiecībā uz dažu elementu un argumentu, kurus Komisija ir izvirzījusi šīs apelācijas sūdzības pamatojumam, pieņemamību, kuru
FCB
apstrīdēja šo elementu un argumentu apgalvotā neiedarbīgā rakstura dēļ, ir jāatgādina, ka no LESD 256. panta 1. punkta otrās daļas un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas izriet, ka apelācijas sūdzība attiecas tikai uz tiesību jautājumiem. Tāpēc vienīgi Vispārējās tiesas kompetencē ir konstatēt un novērtēt atbilstošos faktus, kā arī izvērtēt pierādījumus. Šo faktu un pierādījumu vērtējums, izņemot to sagrozīšanas gadījumus, tātad nav tiesību jautājums, kas būtu pakļauts pārbaudei Tiesā apelācijas tiesvedībā (skat. it īpaši spriedumu, 2020. gada 4. marts, Buonotourist/Komisija,
C‑586/18 P
,
EU:C:2020:152
,
67.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt saskaņā ar Tiesas Reglamenta 170. panta 1. punktu apelācijas sūdzībā nedrīkst grozīt Vispārējā tiesā izskatītā strīda priekšmetu. Tiesas kompetence apelācijas sūdzības izskatīšanā attiecas vienīgi uz tā juridiskā risinājuma izvērtēšanu, kas sniegts saistībā ar pamatiem, kurus ir izskatījusi pirmās instances tiesa. Tādēļ lietas dalībnieks nevar Tiesā pirmo reizi izvirzīt pamatu, kuru tas nav izvirzījis Vispārējā tiesā, jo tādējādi tas Tiesā, kuras kompetence apelācijas ietvaros ir ierobežota, varētu vērsties ar plašāku strīdu nekā iepriekš Vispārējā tiesā izskatītais (skat. it īpaši spriedumu, 2019. gada 29. jūlijs, Bayerische Motoren Werke un Freistaat Sachsen/Komisija,
C‑654/17 P
,
EU:C:2019:634
,
69.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Tomēr prasītājs ir tiesīgs iesniegt apelācijas sūdzību, Tiesā izvirzot pamatus, kuri ir radušies no paša pārsūdzētā sprieduma un kuru mērķis ir kritizēt tā pamatotību no tiesību viedokļa (skat. it īpaši spriedumu, 2020. gada 26. februāris, EĀDD/Alba Aguilera u.c.,
C‑427/18 P
,
EU:C:2020:109
,
54.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Pirmkārt, ciktāl
FCB
pārmet Komisijai, ka tā ar argumentāciju, ko tā ir izvirzījusi apelācijas sūdzības vienīgā pamata pirmās daļas atbalstam, pirmo reizi apgalvo, ka atskaitījums par negaidītas papildu peļņas atkārtotiem ieguldījumiem ir nejaušs faktors, kurš nav atkarīgs no samazinātās uzņēmumu ienākuma nodokļa likmes, kas ir piemērojama bezpeļņas organizācijām, ir jāatgādina, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 59. un 67. punkta, ka Vispārējā tiesa ir atcēlusi apstrīdēto lēmumu, būtībā pamatojoties uz to, ka Komisija, kurai bija pienākums pierādīt priekšrocības esamību, neveikdama pietiekami padziļinātu izmeklēšanu, nebija juridiski pietiekami pierādījusi, ka strīdīgais pasākums piešķir šādu priekšrocību tā saņēmējiem.
It īpaši tostarp no minētā sprieduma 57.–60., 65., 66. un 69. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa šajā ziņā ir uzskatījusi, ka Komisija, pārkāpjot LESD 107. panta 1. punktu un labas pārvaldības principu, neesot ņēmusi vērā profesionālā futbola nozares specifiku atskaitījuma par negaidītas papildu peļņas atkārtotiem ieguldījumiem nozīmīguma šajā nozarē dēļ, lai gan tās ieskatā tā ir uzskatāma par bezpeļņas organizāciju nodokļu režīma neatņemamu sastāvdaļu, kura var atsvērt priekšrocību, kas izriet no zemākas samazinātās nodokļu likmes, no kuras gūst labumu šīs organizācijas.
Šādos apstākļos šķiet, ka Komisijas argumentācijas mērķis ir apstrīdēt pārsūdzētajā spriedumā Vispārējās tiesas izdarītos konstatējumus attiecībā uz elementiem, kuri tai bija jāņem vērā, it īpaši attiecībā uz atskaitījumu par negaidītas papildu peļņas atkārtotiem ieguldījumiem, lai noteiktu, vai ar strīdīgo pasākumu tiek piešķirta priekšrocība tā saņēmējiem un līdz ar to – vai uz to var attiekties jēdziens “valsts atbalsts” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
Šādi rīkojoties, Komisija izvirza tiesību jautājumu, ar kuru tā apstrīd pārsūdzētajā spriedumā Vispārējās tiesas izmantotā juridiskā risinājuma pamatotību. Saskaņā ar šī sprieduma 47. punktā atgādināto judikatūru argumentācija, ko tā šajā jautājumā pauž, tātad ir pieņemama.
Otrkārt, ciktāl
FCB
pārmet Komisijai, ka ar argumentāciju, ko tā ir izklāstījusi apelācijas sūdzības vienīgā pamata pirmās daļas pamatojumam, tā apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā ir pierādījusi, ka bezpeļņas organizācijām piemērojamais nodokļu režīms ir labvēlīgāks nekā SSIA piemērojamais nodokļu režīms, pietiek konstatēt, ka pretēji tam, ko apgalvo
FCB
, Komisija ar šo argumentāciju nekādi necenšas apstrīdēt Vispārējās tiesas veikto faktu konstatējumu.
Proti, kā izriet no šī sprieduma 48. un 49. punkta, Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā nav lēmusi par to, vai ar strīdīgo pasākumu faktiski tika piešķirta priekšrocība tā saņēmējiem, bet gan vienīgi ir konstatējusi, ka Komisija nav juridiski pietiekami pierādījusi šādas priekšrocības esamību, jo tā nav pārbaudījusi, vai ar atskaitījumu par negaidītas papildu peļņas atkārtotiem ieguldījumiem var kompensēt ieguvumu, kas attiecībā uz
FCB
izriet no samazinātas nodokļa likmes piemērošanas.
Šādos apstākļos šķiet, ka šīs Komisijas argumentācijas mērķis ir apstrīdēt konstatējumus, ar kuriem Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā ir uzskatījusi, ka Komisija nav juridiski pietiekami pierādījusi tās priekšrocības esamību, kurai ir piemērojams LESD 107. panta 1. punkts. Saskaņā ar šī sprieduma 46. punktā atgādinātajiem apsvērumiem šāda tiesību jautājuma izskatīšana apelācijas stadijā ir pieņemama.
No tā izriet, ka šī apelācijas sūdzība un it īpaši tās vienīgā pamata pirmā daļa, uz kuru attiecas
FCB
izvirzītie iebildumi, kopumā ir pieņemama.
Turklāt, ciktāl
FCB
, kā izriet no šī sprieduma 29. un 31. punkta, konkrētāk apstrīd, pirmkārt, dokumenta, ko Komisija ir iesniegusi replikas raksta pielikumā un kas attiecas tostarp uz
FCB
veikto spēlētāju pārcelšanu, kā arī, otrkārt, atsevišķu apgalvojumu par faktiskajiem apstākļiem vai valsts tiesību normām attiecībā uz atskaitījumu par negaidītas papildu peļņas atkārtotiem ieguldījumiem pieņemamību, tās argumenti, ciktāl tas ir nepieciešams, tiks izskatīti saistībā ar apelācijas sūdzības pamatotības vērtējumu.
Par lietas būtību
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru valsts pasākuma kvalificēšanai par “valsts atbalstu” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē tiek prasīta visu turpmāk norādīto nosacījumu izpilde. Pirmkārt, pasākumam ir jābūt saistītam ar valsts intervenci vai valsts līdzekļu izmantošanu. Otrkārt, šai intervencei ir jābūt tādai, kas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm. Treškārt, ar to ir jāsniedz selektīva priekšrocība tā saņēmējam. Ceturtkārt, tam ir jābūt tādam, ar ko tiek izkropļota konkurence vai arī tiek radīti draudi to izkropļot (skat. it īpaši spriedumu, 2020. gada 17. septembris, Compagnie des pêches de Saint‑Malo,
C‑212/19
,
EU:C:2020:726
,
38.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Attiecībā uz nosacījumu par to, ka konkrētajam pasākumam ir jāpiešķir priekšrocība tā saņēmējam, no Tiesas pastāvīgās judikatūras tāpat izriet, ka par valsts atbalstu uzskata visu veidu iejaukšanās pasākumus, ar kuriem tieši vai netieši var tikt atbalstīti atsevišķi uzņēmumi vai kuri ir uzskatāmi par tādu ekonomisko priekšrocību, ko saņēmējs uzņēmums parastos tirgus apstākļos nebūtu varējis gūt (skat. it īpaši spriedumu, 2020. gada 17. septembris, Compagnie des pêches de Saint‑Malo,
C‑212/19
,
EU:C:2020:726
,
39.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Jēdziens “valsts atbalsts” tādējādi ir plašāks nekā jēdziens “subsīdijas”, jo ietver ne tikai pozitīvas darbības, piemēram, subsīdijas, aizdevumus vai dalību uzņēmumu kapitālā, bet arī darbības, ar kurām dažādos veidos tiek atvieglotas parastās uzņēmumu budžeta izmaksas un kuras kā tādas, lai arī nebūdamas subsīdijas vārda tiešā izpratnē, tomēr ir tāda paša rakstura un ar tādām pašām sekām (skat. it īpaši spriedumus, 2015. gada 16. jūlijs, BVVG,
C‑39/14
,
EU:C:2015:470
,
26.
punkts, un 2017. gada 20. septembris, Komisija/Frucona Košice,
C‑300/16 P
,
EU:C:2017:706
,
20.
punkts).
No tā izriet, ka valsts pasākumi, ar kuriem tiek piešķirta nodokļu priekšrocība un kuri, lai gan ar tiem netiek veikta valsts līdzekļu nodošana, rada saņēmējiem finansiāli labvēlīgāku stāvokli salīdzinājumā ar pārējiem nodokļu maksātājiem, var sniegt selektīvu priekšrocību tā saņēmējiem un līdz ar to ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē (skat. it īpaši spriedumus, 2016. gada 21. decembris, Komisija/World Duty Free Group u.c.,
C‑20/15 P un C‑21/15 P
,
EU:C:2016:981
,
56.
punkts, kā arī 2018. gada 19. decembris, A‑Brauerei,
C‑374/17
,
EU:C:2018:1024
,
21.
punkts).
Turklāt ir jāatgādina, ka jēdzienam “priekšrocība”, kas ir raksturīgs pasākuma kvalificēšanai par valsts atbalstu, neatkarīgi no attiecīgā pasākuma autoru motivācijas ir objektīvs raksturs. Tādējādi valsts pasākumu mērķu raksturs un to pamatojums nekādi neietekmē to kvalificēšanu par valsts atbalstu. Proti, LESD 107. panta 1. punktā netiek veikta [pasākumu] nošķiršana pēc valsts iejaukšanās cēloņiem vai mērķiem, bet [šie pasākumi] tiek definēti atkarībā no to ietekmes (skat. it īpaši spriedumu, 2011. gada 8. decembris, France Télécom/Komisija,
C‑81/10 P
,
EU:C:2011:811
,
17.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Komisijai ir jāsniedz pierādījumi par “valsts atbalsta” pastāvēšanu LESD 107. panta 1. punkta nozīmē un tātad arī pierādījumi, ka ir izpildīts nosacījums par priekšrocības piešķiršanu saņēmējiem. It īpaši Komisijai attiecīgo pasākumu pārbaudes procedūra ir jāveic rūpīgi un objektīvi, lai galīgā lēmuma, kurā tiek konstatēta atbalsta pastāvēšana un attiecīgā gadījumā – tā nesaderība un prettiesiskums, pieņemšanas brīdī tās rīcībā būtu cik vien iespējams vispilnīgākie un visticamākie pierādījumi šāda lēmuma pieņemšanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 19. septembris, Komisija/Francija un IFP Énergies nouvelles,
C‑438/16 P
,
EU:C:2018:737
,
110.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka, lai pārbaudītu dažādus elementus, kas veido pasākumu, kurš var ietvert “valsts atbalstu” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, ir jāizvērtē visi tiesību vai faktiskie elementi, kas raksturo šo pasākumu, tostarp no tā izrietošā peļņa un izdevumi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 1970. gada 25. jūnijs, Francija/Komisija,
47/69
,
EU:C:1970:60
,
7.
punkts), un līdz ar to ir jāveic minētā pasākumu izvērtējums kopumā, ņemot vērā visas tam piemītošās iezīmes (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 15. novembris, Komisija un Spānija/Government of Gibraltar un Apvienotā Karaliste,
C‑106/09 P un C‑107/09 P
,
EU:C:2011:732
,
98.
un
101.
punkts, kā arī 2011. gada 8. decembris, France Télécom/Komisija,
C‑81/10 P
,
EU:C:2011:811
,
18.
,
19.
un
24.
punkts).
Tātad Tiesa jau ir nospriedusi, ka vērtējumā par priekšrocības pastāvēšanu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē Komisijai ir pienākums veikt attiecīgā atbalsta pasākuma visaptverošu vērtējumu atbilstoši pieejamai informācijai un paredzamajām tendencēm brīdī, kad ticis pieņemts lēmums par šāda atbalsta piešķiršanu, ņemot vērā it īpaši kontekstu, kādā minētais atbalsts ietilpst (spriedums, 2015. gada 1. oktobris, Electrabel un Dunamenti Erőmű/Komisija,
C‑357/14 P
,
EU:C:2015:642
,
104.
punkts).
No pastāvīgās judikatūras tomēr izriet, ka atbalsta shēmas specifiskajā gadījumā Komisija var aprobežoties ar attiecīgās shēmas iezīmju izpēti, lai konkrētā lēmuma pamatojumā novērtētu, vai shēma tajā paredzēto nosacījumu dēļ nodrošina priekšrocību saņēmējiem salīdzinājumā ar to konkurentiem un ir tāda, kas būtībā ir labvēlīgāka uzņēmumiem, kuri piedalās tirdzniecībā starp dalībvalstīm. Tādējādi Komisijai lēmumā par šādu shēmu nav pienākuma analizēt atbalstu, kas saskaņā ar šādu shēmu ir piešķirts katrā individuālā gadījumā. Vajadzība pārbaudīt katra attiecīgā uzņēmuma individuālo situāciju rodas tikai atbalsta atgūšanas stadijā (skat. it īpaši spriedumus, 2011. gada 9. jūnijs, Comitato Venezia vuole vivere u.c./Komisija,
C‑71/09 P, C‑73/09 P un C‑76/09 P
,
EU:C:2011:368
,
63.
punkts; 2013. gada 13. jūnijs, HGA u.c./Komisija, no
C‑630/11 P līdz C‑633/11 P
,
EU:C:2013:387
,
114.
punkts, kā arī 2019. gada 29. jūlijs, Azienda Napoletana Mobilità,
C‑659/17
,
EU:C:2019:633
,
27.
punkts).
Līdz ar to šādas atbalsta shēmas gadījumā ir jānošķir šīs shēmas pieņemšana, no vienas puses, un atbalsta piešķiršana, pamatojoties uz minēto shēmu, no otras puses (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 8. decembris, France Télécom/Komisija,
C‑81/10 P
,
EU:C:2011:811
,
22.
punkts).
Šīs apelācijas sūdzības vienīgā pamata, kura abas daļas ir jāizskata kopā, pamatotība ir jāizvērtē, ņemot vērā šos principus.
Pirmkārt, ciktāl Komisija pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 69. punktā ir nospriedusi, ka apstrīdētais lēmums bija jāanalizē kā lēmums, kurš vienlaikus attiecas uz atbalsta shēmu un individuālajiem atbalstiem, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas 2015/1589 1. panta d) punktu “atbalsta shēma” ir visi akti, uz kuriem pamatojoties bez turpmākiem izpildes pasākumiem var piešķirt individuālu atbalstu uzņēmumiem, kuri vispārīgi un teorētiski definēti attiecīgajos aktos, un visi akti, uz kuriem pamatojoties vienam vai vairākiem uzņēmumiem uz nenoteiktu laika periodu un/vai nenoteiktā apmērā var piešķirt atbalstu, kas nav saistīts ar kādu konkrētu projektu.
Šajā gadījumā strīdīgais pasākums attiecas uz “atbalsta shēmu” šīs tiesību normas izpratnē, jo īpašie nodokļu noteikumi, kas ir piemērojami bezpeļņas organizācijām, it īpaši samazinātā nodokļa likme, šī pasākuma dēļ vien var sniegt labumu katram vispārīgi un abstrakti definētam futbola klubam, kuram ir tiesības uz strīdīgo pasākumu, uz nenoteiktu laika posmu un nenoteiktā apmērā, un nav nepieciešami papildu izpildes pasākumi, turklāt šīs tiesību normas nav saistītas ar konkrēta projekta īstenošanu.
Šajā ziņā turklāt ir jānorāda, ka nav strīda par to, ka gan bezpeļņas organizācijām piemērojamie nodokļu noteikumi, gan atkāpi ietverošais noteikums, kas ļauj konkrētiem klubiem turpināt gūt labumu no šī režīma, ir ietverti vispārpiemērojamā pasākumā, proti, pirmām kārtām, Likumā par uzņēmumu ienākuma nodokli un, otrām kārtām, Likuma 10/1990 septītajā papildu normā.
Šajā kontekstā pretēji tam, ko pārsūdzētā sprieduma 69. punktā ir nospriedusi Vispārējā tiesa, nav nozīmes tam, ka savā lēmumā Komisija ne tikai strīdīgo pasākumu kvalificēja par atbalsta shēmu, bet tā motīvu daļā un rezolutīvajā daļā ir lēmusi arī par atbalstiem, kas individuāli piešķirti četriem saņēmējiem klubiem, kuri ir konkrēti nosaukti, vienlaikus norādot, ka šis atbalsts ir jāuzskata par nelikumīgu un nesaderīgu ar iekšējo tirgu.
Nav apstrīdams, ka Regulas 2015/1589 1. panta e) punktā jēdziens “individuāls atbalsts” ir definēts kā atbalsts, ko nepiešķir, pamatojoties uz atbalsta shēmu, un paziņojami atbalsta piešķīrumi, pamatojoties uz kādu atbalsta shēmu.
Tomēr šim apstāklim nav nozīmes, nosakot Komisijas pienākumu apjomu attiecībā uz pierādījumiem par to, ka šajā lietā pastāv priekšrocība LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
Proti, kā tas ir norādīts šī sprieduma 66. punktā, atbalsta shēmas gadījumā šīs shēmas pieņemšana ir jānošķir no atbalstiem, kas ir piešķirti, pamatojoties uz to. Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka individuāli pasākumi, ar kuriem vienīgi ievieš atbalsta shēmu, kura pati par sevi attiecīgajai dalībvalstij bija jāpaziņo Komisijai, ir uzskatāmi par vienkāršiem vispārējā režīma izpildes pasākumiem, kuri principā nav jāpaziņo šai iestādei (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1994. gada 5. oktobris, Itālija/Komisija,
C‑47/91
,
EU:C:1994:358
,
21.
punkts).
Līdz ar to tas vien, ka šajā gadījumā atbalsts klubiem tika piešķirts individuāli, pamatojoties uz aplūkoto atbalsta shēmu, jo šī piešķiršana ir tikai šīs atbalsta shēmas automātiskas piemērošanas sekas, nevar ietekmēt pārbaudi, kas Komisijai saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu ir jāveic attiecībā uz pierādījumiem par priekšrocības esamību.
No tā izriet – lai noteiktu šādas priekšrocības esamību, Komisijai apstrīdētajā lēmumā bija jāpārbauda vienīgi “atbalsta shēma” Regulas 2015/1589 1. panta d) punkta izpratnē, kas izveidota ar strīdīgo pasākumu, nevis “individuāls atbalsts” šīs regulas 1. panta e) punkta izpratnē, kas piešķirts, pamatojoties uz šo shēmu.
Līdz ar to Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 69. punktā uzskatīdama, ka apstrīdētais lēmums bija jāuzskata par lēmumu, kas vienlaikus attiecas gan uz atbalsta shēmu, gan uz individuāliem atbalstiem.
Šīs tiesību kļūdas ietekme uz pārsūdzētā sprieduma tiesiskumu tomēr ir atkarīga no citu iebildumu, kurus Komisija ir izvirzījusi apelācijas sūdzības pamatojumam, izvērtēšanas rezultāta.
Otrkārt, ciktāl Komisija pārmet Vispārējai tiesai, ka tā būtībā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, izvērtējot saikni, kāda pastāv starp tādas atbalsta shēmas kā strīdīgais pasākums labvēlīgajiem elementiem, piemēram, samazināto nodokļa likmi, un nelabvēlīgajiem elementiem, piemēram, zemāku atskaitījuma likmi, lai noteiktu, vai šī shēma sniedz tās saņēmējiem priekšrocību LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, ir jāatgādina, ka Vispārējā tiesa it īpaši pārsūdzētā sprieduma 47., 48. un 69. punktā ir nospriedusi, ka, lai secinātu šādas priekšrocības esamību, Komisijai bija jāveic attiecīgās atbalsta shēmas visaptverošs vērtējums, ņemot vērā gan šīs shēmas labvēlīgās, gan nelabvēlīgās sekas attiecībā uz tās saņēmējiem.
Tātad minētā sprieduma 53. un 54. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka, lai varētu noteikt, vai strīdīgais pasākums var sniegt priekšrocību tā saņēmējiem, nostādot tos labvēlīgākā situācijā nekā tā, kādā tie būtu, ja tiem būtu bijis jārīkojas SSIA formā, bija jāpārbauda visas bezpeļņas organizācijām piemērojamā nodokļu režīma dažādās sastāvdaļas, jo šīs sastāvdaļas veido nedalāmu kopumu.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa minētā sprieduma 55. punktā konstatēja – Komisija pamatoti ir norādījusi, ka attiecīgajā laikposmā no pagājušā gadsimta deviņdesmitajiem gadiem līdz 2015. gadam klubiem, kuriem bija tiesības uz strīdīgo pasākumu, tika piemērota samazināta nodokļa nomināllikme salīdzinājumā ar klubiem, kuri darbojās SSIA formā.
Tomēr pārsūdzētā sprieduma 56., 59., 65., 66. un 69. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka, analizējot bezpeļņas organizācijām piemērojamo nodokļu režīmu kopumā, tādas priekšrocības pārbaude, kas izriet no samazinātās nodokļa likmes, nevarēja tikt nošķirta no šī nodokļu režīma pārējo sastāvdaļu pārbaudes, un it īpaši no atskaitījumu par negaidītas papildu peļņas atkārtotiem ieguldījumiem pārbaudes. No informācijas, ko ir sniedzis cits klubs, kurš bija strīdīgā pasākuma saņēmējs Komisijā notiekošā administratīvā procesa laikā, un kas ir norādīta šī sprieduma 57. punktā, izriet, ka peļņas maksimālā atskaitāmā daļa bezpeļņas organizācijām bija mazāka par to, kas ir piemērojama SSIA, un ka šim apstāklim ir īpaša nozīme profesionālā futbola nozarē.
Šādos apstākļos Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 58.–60. un 67. punktā secināja, ka, apstrīdētā lēmuma 68. apsvērumā vienīgi konstatējot, pirmkārt, ka nav sniegti pierādījumi par to, ka šis atskaitījums “principā un ilgtermiņā [bija] sniedzis priekšrocības”, un, otrkārt, ka šis atskaitījums varēja tikt piešķirts “tikai zināmos apstākļos, kas nav pastāvīgi piemērojami”, Komisija, kurai bija pienākums pierādīt priekšrocības esamību, nebija juridiski pietiekami pierādījusi, ka varēja tikt izslēgts, ka kaut mazākās atskaitījuma iespējas atsvērtu samazinātas nodokļu likmes priekšrocības, lai gan tā varēja prasīt Spānijas Karalistei jebkuru šajā ziņā atbilstošu informāciju.
Šajā argumentācijā ir pieļautas tiesību kļūdas.
Protams, kā attiecībā uz atbalsta shēmu Vispārējā tiesa būtībā pamatoti ir uzskatījusi pārsūdzētā sprieduma 47., 48., 53., 54. un 69. punktā, pat ja Komisija, pārbaudīdama, vai attiecīgā shēma rada priekšrocību tās saņēmējiem, var izvērtēt tikai šīs shēmas vispārīgās iezīmes un tai nav pienākuma izvērtēt katru atsevišķo piemērošanas gadījumu, tomēr, kā izriet no šī sprieduma 63.–65. punkta, Komisijai ir jāveic minētās shēmas visaptverošs vērtējums, ņemot vērā visas sastāvdaļas, kas veido tās iezīmes – gan tās, kas ir labvēlīgas, gan tās, kuras ir nelabvēlīgas tās saņēmējiem.
Tomēr, tā kā šādas atbalsta shēmas gadījumā pārbaude, kas Komisijai ir jāveic saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu, kā tas izriet no šī sprieduma 66. un 68.–77. punkta, attiecas vienīgi uz šo shēmu, nevis uz atbalstu, kas piešķirts vēlāk, pamatojoties uz šo shēmu, jautājums par to, vai minētā shēma rada priekšrocību tās saņēmējiem, nevar būt atkarīgs no šo pēdējo minēto finanšu situācijas šī atbalsta vēlākas piešķiršanas brīdī, bet tas noteikti ir jāizvērtē, kā ģenerāladvokāts ir uzsvēris secinājumu 76. punktā, ar atsauci uz attiecīgā nodokļu režīma pieņemšanas brīdi, veicot
ex ante
analīzi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 8. decembris, France Télécom/Komisija,
C‑81/10 P
,
EU:C:2011:811
,
22.
punkts).
Tādējādi, ja atbalsta nodokļu režīms ir piemērojams ik gadu vai periodiski, Komisijai saskaņā ar šī sprieduma 58.–60. un 64. punktā atgādināto judikatūru ir tikai jāpierāda, ka šī atbalsta shēma var sniegt priekšrocības tās saņēmējiem, pārbaudot, vai šī shēma, vērtējot visaptveroši un ņemot vērā tai raksturīgās iezīmes, var novest pie tā, ka tās pieņemšanas brīdī tiek uzlikts mazāks nodoklis salīdzinājumā ar to, kas izriet no vispārējā nodokļu režīma piemērošanas, un, ņemot vērā šīs iezīmes, nav nozīmes, ka šī iestāde
ex ante
un attiecībā uz katru taksācijas gadu nevar noteikt konkrētu nodokļu līmeni, kāds uz to attiecas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 8. decembris, France Télécom/Komisija,
C‑81/10 P
,
EU:C:2011:811
,
19.
un
24.
punkts).
Saskaņā ar šī sprieduma 65. punktā atgādināto Tiesas judikatūru atbalsta, kas piešķirts, pamatojoties uz šo atbalsta shēmu, iespējamās atgūšanas stadijā Komisijai ir jānosaka, vai minētā shēma faktiski ir sniegusi priekšrocību tās saņēmējiem individuāli, jo šāda atgūšana prasa noteikt precīzu atbalsta summu, kuru šie saņēmēji faktiski ir izmantojuši katrā taksācijas gadā.
No tā izriet, ka neiespējamība atbalsta shēmas pieņemšanas brīdī noteikt šādu summu nevar liegt Komisijai konstatēt, ka šī shēma jau šajā posmā varēja saņēmējiem radīt priekšrocību un attiecīgi nevarēja atbrīvot attiecīgo dalībvalsti no pienākuma paziņot par šādu shēmu saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka ar šo tiesību normu ieviestais paziņošanas pienākums ir viens no tās kontroles sistēmas pamatelementiem, kura ar LESD ieviesta valsts atbalsta jomā. Šajā sistēmā dalībvalstīm ir pienākums, pirmkārt, paziņot Komisijai par ikvienu pasākumu, ar kuru tiek plānots ieviest vai grozīt atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, un, otrkārt, neīstenot šādu pasākumu saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu tikmēr, kamēr minētā iestāde nav pieņēmusi galīgo lēmumu par šo pasākumu (skat. it īpaši spriedumu, 2019. gada 5. marts, Eesti Pagar,
C‑349/17
,
EU:C:2019:172
,
56.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tātad šis paziņošanas pienākums ir būtisks, lai ļautu Komisijai pilnībā īstenot tai ar LESD 107. un 108. pantu uzticēto kontroles uzdevumu valsts atbalsta jomā un it īpaši – lai, īstenojot ekskluzīvo kompetenci, kas tai šajā ziņā ir, Savienības tiesu uzraudzībā novērtētu atbalsta pasākumu saderību ar iekšējo tirgu atbilstoši LESD 107. panta 3. punktam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 29. jūlijs, Bayerische Motoren Werke un Freistaat Sachsen/Komisija,
C‑654/17 P
,
EU:C:2019:634
,
79.
un
146.
punkts).
Komisijas veiktais vērtējums par valsts atbalsta saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu pastāvēšanas nosacījumiem nevar nostādīt labākā situācijā dalībvalstis, kuras pārskaita atbalstu, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punktu, kaitējot tām, kuras saskaņā ar šo tiesību normu paziņo par atbalstu projekta stadijā un atturas tos īstenot, gaidot šīs iestādes pieņemto galīgo lēmumu (šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumus, 2004. gada 29. aprīlis, Itālija/Komisija,
C‑298/00 P
,
EU:C:2004:240
,
49.
punkts, kā arī 2006. gada 1. jūnijs, P & O European Ferries (Vizcaya) un Diputación Foral de Vizcaya/Komisija,
C‑442/03 P un C‑471/03 P
,
EU:C:2006:356
,
110.
punkts).
Kā ģenerāladvokāts to ir norādījis secinājumu 83. punktā, dalībvalstīm, kuras ievieš atbalsta shēmas, pārkāpjot tām LESD 108. panta 3. punktā paredzēto pienākumu, tomēr tiktu dota priekšrocība salīdzinājumā ar tām, kuras izpilda šo pienākumu, ja Komisijai, izvērtējot atbalsta shēmas esamību, pamatojoties uz datiem, kas iegūti pēc šīs shēmas pieņemšanas, būtu jāpārbauda, vai visos vēlākajos taksācijas gados priekšrocība patiešām ir materializējusies, piemērojot konkrēto shēmu, un vai konkrētajos taksācijas gados materializējušās priekšrocības ir kompensētas ar nelabvēlīgu ietekmi, kura konstatēta citos taksācijas gados.
Šajā gadījumā nav strīda par to – kā Vispārējā tiesa to ir konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 55. punktā saistībā ar neatkarīgu faktu vērtējumu, kas ir atgādināts šī sprieduma 81. punktā –, ka no strīdīgā pasākuma izrietošā atbalsta shēma kopš tās pieņemšanas brīža, ciktāl ar to konkrētiem klubiem, kuriem ir tiesības uz šo shēmu, tostarp
FCB
, piemērojot atkāpi, tika piešķirta iespēja turpināt darboties kā bezpeļņas organizācijai, tiem ļāva saņemt samazinātu nodokļu likmi salīdzinājumā ar to, kas bija piemērojama klubiem, kuri darbojās kā SSIA.
Tādējādi attiecīgā atbalsta shēma kopš tās pieņemšanas brīža varēja sniegt priekšrocības klubiem, kas darbojās kā bezpeļņas organizācijas, salīdzinājumā ar klubiem, kuri darbojas kā SSIA, tādējādi sniedzot tiem priekšrocību, uz kuru varētu attiekties LESD 107. panta 1. punkts.
Protams, ir arī skaidrs, ka no šī paša brīža šis režīms paredzēja zemāku atskaitījuma par negaidītas papildu peļņas atkārtotu ieguldījumu likmi nekā tā, kas ir piemērojama SSIA.
Tomēr, kā izriet no šī sprieduma 86.–93. punkta, šis apstāklis nevar likt apšaubīt secinājumu, ka aplūkotā atbalsta shēma no tās pieņemšanas brīža sniedza priekšrocību tās saņēmējiem.
Proti, lai nedotu priekšroku atbalsta shēmām, kas ir ieviestas, pārkāpjot ar LESD 108. panta 3. punktu ieviesto pienākumu, LESD 107. panta 1. punkta piemērošanas nolūkā veiktā attiecīgā atskaitījuma, par kuru ir skaidrs, ka tas ir atkarīgs no nejaušu un mainīgu apstākļu vēlākas rašanās, ietekmes uz attiecīgajā atbalsta shēmā paredzēto samazināto nodokļa likmi pārbaude un it īpaši vērtējums par to, vai šī samazinātā nodokļu likme tiktu neitralizēta ar minēto atskaitījumu, attiecībā uz tādu atbalsta shēmu nodokļu jomā kā šajā lietā aplūkotā, kura ir piemērojama ikgadēji, nevar tikt veikti minētās shēmas pieņemšanas brīdī, jo šī ietekme var materializēties tikai katra vēlākā taksācijas gada beigās.
Kā ģenerāladvokāts būtībā to ir norādījis secinājumu 112. un 113. punktā, tā tas
a fortiori
ir gadījumā, kad, kā tas ir šajā lietā, attiecīgo atbalsta shēmu ir paredzēts piemērot nenoteiktā laikposmā, kā rezultātā, ņemot vērā potenciālās atlikšanas iespējas nodokļu kredīta formā, kuras ir uzsvērusi
FCB
un Spānijas Karaliste, nekad nevarētu tikt pilnībā izslēgts, kā to citastarp ir uzsvērusi pati Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 60. punktā, ka attiecīgais atskaitījums noved pie strīdīgā pasākuma ietekmes izlīdzināšanas laikā, kas vienā vai otrā brīdī var kompensēt samazinātu nodokļu likmi. Tādējādi tikai tad, kad šāds režīms vairs galīgi nebūs piemērojams, ja patiešām tas kļūst nepiemērojams, būs iespējams galīgi noteikt, vai šis atskaitījums faktiski neitralizēja samazinātās nodokļa likmes piemērošanu.
Šajā kontekstā pretēji tam, ko Vispārējā tiesa ir uzsvērusi pārsūdzētā sprieduma 65., 66. un 69. punktā, nav nozīmes tam, ka atskaitījumam par negaidītas papildu peļņas atkārtotiem ieguldījumiem, ko tiesas sēdē uzsvēra arī
FCB
, ir īpaša nozīme profesionālā futbola nozarē, it īpaši, ņemot vērā spēlētāju pārcelšanas praksi. Proti, kā izriet no Tiesas judikatūras, šis apstāklis nekādi nevar mainīt LESD 107. un 108. panta piemērošanas nosacījumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2006. gada 18. jūlijs, Meca‑Medina un Majcen/Komisija,
C‑519/04 P
,
EU:C:2006:492
,
28.
punkts).
No tā izriet, ka, lai juridiski pietiekami pierādītu, ka aplūkotā atbalsta shēma tās saņēmējiem sniedz priekšrocību LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, Komisijai apstrīdētajā lēmumā nebija pienākuma pārbaudīt ne atskaitījuma par negaidītas papildu peļņas atkārtotiem ieguldījumiem ietekmi, ne arī pārnešanas iespēju nodokļa kredīta veidā ietekmi, it īpaši, ja šis atskaitījums vai šīs pārnešanas iespējas neitralizētu priekšrocību, kas izriet no samazinātās nodokļa likmes. Šādas neitralizēšanas iespējamība nevar izraisīt to, ka Komisija nevarēja konstatēt atbalsta shēmas esamību, ne arī citastarp uzdot atgūt individuālos atbalstus, ciktāl tie – pamatojoties uz šo shēmu attiecībā uz konkrētiem taksācijas gadiem un pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīža – ir piešķirti saņēmējiem klubiem. Tieši atbalsta, kas piešķirts, pamatojoties uz šo atbalsta shēmu, iespējamās atgūšanas stadijā Komisijai, nosakot precīzu atbalsta summu, kuru saņēmējs ir faktiski izmantojis, ir jāņem vērā šī ietekme.
Līdz ar to ir jākonstatē, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 59. un 67. punktā nospriežot, ka Komisijai bija jāveic šāda pārbaude, ir pieļāvusi tiesību kļūdu, un šajā ziņā nav nepieciešams ņemt vērā ne dokumentu, ko Komisija ir iesniegusi replikas raksta pielikumā un kas attiecas tostarp uz
FCB
spēlētāju pārcelšanu, ne tās izvirzītos elementus attiecībā uz apstrīdētā lēmuma piemērojamību vai atsevišķus faktus, ne arī valsts tiesību normas atskaitījumu par negaidītas papildu peļņas atkārtotiem ieguldījumiem jomā, kuru pieņemamību
FCB
apstrīd.
Šīs tiesību kļūdas dēļ Vispārējā tiesa ir pieļāvusi vēl vienu tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 59. punktā pārmetot Komisijai, ka tā nav lūgusi Spānijas Karalisti sniegt atbilstošo informāciju, kas ļautu novērtēt šo ietekmi.
Turklāt no iepriekš minētā izriet, ka Vispārējā tiesa arī ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 72.–75. punktā nospriežot, ka atšķirības starp atbalsta shēmu, kas izriet no strīdīgā pasākuma, un atbalsta shēmu, kura ir aplūkota 2011. gada 8. decembra spriedumā France Télécom/Komisija (
C‑81/10 P
,
EU:C:2011:811
), ir šķērslis it īpaši šī sprieduma 19.–24. punktā Tiesas veikto konstatējumu piemērošanai šajā lietā. Proti, papildus faktu atšķirībām, kurām nav nozīmes LESD 107. panta 1. punkta piemērošanā, minētais spriedums, kā tas it īpaši izriet no šī sprieduma 86. un 87. punkta, attiecas arī uz atbalsta shēmu, kas no tās pieņemšanas brīža sniedza priekšrocību tās saņēmējam, piešķirot tam samazinātu nodokļa likmi, pat ja Komisijai nebija iespējams iepriekš un attiecībā uz katru taksācijas gadu šim saņēmējam noteikt precīzu nodokļa iekasēšanas līmeni.
Šie konstatējumi nekādi nevar tikt atspēkoti ar Spānijas Karalistes argumentāciju gan procesuālajos rakstos, gan tiesas sēdē par dalībvalstu autonomiju nodokļu jomā. Proti, saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru dalībvalstis savu kompetenci tiešo nodokļu jomā īsteno, ievērojot Savienības tiesības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 24. oktobris, Étatbelge,
C‑35/19
,
EU:C:2019:894
,
31.
punkts un tajā minētā judikatūra) un tostarp noteikumus, kuri ir ieviesti ar LESD valsts atbalsta jomā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 29. marts, 3M Italia,
C‑417/10
,
EU:C:2012:184
,
25.
,
29.
un
36.
punkts). Tādējādi dalībvalstīm, īstenojot šo kompetenci, ir jāatturas pieņemt pasākumus, kas var būt ar iekšējo tirgu nesaderīgs valsts atbalsts LESD 107. panta izpratnē.
Visu šo iemeslu dēļ pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ, ciktāl ar to ir apmierināts pirmajā instancē izvirzītais otrais pamats un līdz ar to ir atcelts apstrīdētais lēmums.
Par prasības pieteikumu Vispārējā tiesā
Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmās daļas otrajam teikumam Vispārējās tiesas nolēmuma atcelšanas gadījumā Tiesa pati var pieņemt galīgo spriedumu šajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.
Šajā gadījumā, ņemot vērā tostarp apstākli, ka
FCB
celtā prasība atcelt tiesību aktu lietā T‑865/16 ir balstīta uz pamatiem, par kuriem Vispārējā tiesā notika uz sacīkstes principu balstītas debates un kuru izskatīšanai nav jāveic nekādi papildu procesa organizatoriskie vai pierādījumu savākšanas pasākumi, Tiesa uzskata, ka tiesvedības stadija atļauj par šo prasību pieņemt galīgo spriedumu un tas ir jādara (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 8. septembris, Komisija un Padome/Carreras Sequeros u.c.,
C‑119/19 P un C‑126/19 P
,
EU:C:2020:676
,
130.
punkts) izskatāmās lietas ietvaros (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 1. jūlijs, Chronopost un La Poste/UFEX u.c.,
C‑341/06 P un C‑342/06 P
,
EU:C:2008:375
,
134.
punkts).
Šī prasība ir pamatota ar pieciem šī sprieduma 8. punktā minētajiem pamatiem. Tā kā Vispārējā tiesa noraidīja pirmo no šiem pamatiem un ne
FCB
, ne Spānijas Karaliste pretapelācijas sūdzībā neapstrīd šīs pārsūdzētā sprieduma daļas pamatotību, šī sprieduma atcelšana, ko pasludinājusi Tiesa, ciktāl Vispārējā tiesa ir noraidījusi šo pamatu, neliek to apšaubīt (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2008. gada 1. jūlijs, Chronopost un La Poste/UFEX u.c.,
C‑341/06 P un C‑342/06 P
,
EU:C:2008:375
,
138.
punkts).
Reglamenta 178. panta 1. punktā ir noteikts, ka atšķirībā no tā, kas ir paredzēts šī reglamenta 169. panta 1. punktā attiecībā uz apelācijas sūdzībā minētajiem prasījumiem, pretapelācijas sūdzībā lūdz pilnībā vai daļēji atcelt Vispārējās tiesas nolēmumu, neierobežojot šo prasījumu tvērumu ar Vispārējās tiesas nolēmumu, kāds ietverts šī nolēmuma rezolutīvajā daļā. No tā izriet, ka šajā lietā
FCB
un Spānijas Karaliste būtu varējušas iesniegt pretapelācijas sūdzību, apšaubot to, ka Vispārējā tiesa ir noraidījusi pirmajā instancē izvirzīto pirmo pamatu. Šādas pretapelācijas sūdzības neesamības gadījumā pārsūdzētajam spriedumam ir
res judicata
spēks, jo Vispārējā tiesa ir noraidījusi pirmajā instancē izvirzīto pirmo pamatu.
Šādos apstākļos ir jāizvērtē tikai četri pārējie
FCB
pirmajā instancē izvirzītie pamati.
Par otro pamatu, ar kuru tiek apgalvots LESD 107. panta 1. punkta pārkāpums, jo Komisija esot pieļāvusi kļūdu vērtējumā attiecībā uz priekšrocības esamību, un labas pārvaldības principa pārkāpums minētās priekšrocības esamības pārbaudē
Lietas dalībnieku argumenti
FCB
, ko atbalsta Spānijas Karaliste, pārmet Komisijai, ka tā ir uzskatījusi, ka ar strīdīgo pasākumu tam ir piešķirta priekšrocība LESD 107. panta 1. punkta izpratnē. Proti, tā esot formāli salīdzinājusi nodokļa likmes, kas ir piemērojamas attiecīgi sabiedrībām ar ierobežotu atbildību un bezpeļņas organizācijām, tomēr nepārbaudot to nodokļu atskaitījumu piemērojamību, uz kuriem katrai no tām bija tiesības. Tādējādi Komisija neesot pārbaudījusi, vai attiecīgajā laikposmā konkrēto četru futbola klubu faktiskā nodokļa likme tiem sniedza priekšrocību. Nodokļa likmes un piemērojamo atskaitījumu kumulatīvo seku salīdzinošs vērtējums liekot secināt, ka attiecīgais režīms radīja nelabvēlīgu ietekmi
FCB
salīdzinājumā ar režīmu, kas ir piemērojams SSIA. Tādējādi Komisija neesot izpildījusi savu pienākumu veikt visu atbilstošo lietas materiālu pilnīgu un objektīvu analīzi. Šī iemesla dēļ tā esot pārkāpusi arī LESD 107. panta 1. punktu konkurences izkropļojuma neesamības dēļ un esot pārkāpusi nevainīguma prezumpciju.
Komisija nepiekrīt šai argumentācijai.
Tiesas vērtējums
Šajā ziņā pietiek konstatēt, ka būtībā šī sprieduma 79.–106. punktā izklāstīto iemeslu dēļ Komisijai, lai juridiski pietiekami pierādītu, ka no strīdīgā pasākuma izrietošā atbalsta shēma tās saņēmējiem sniedz priekšrocību LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, apstrīdētajā lēmumā nebija pienākuma pārbaudīt, kādas sekas ir atskaitījumam par negaidītas papildu peļņas atkārtotiem ieguldījumiem, un it īpaši to, vai ar to tiktu neitralizēta samazinātās nodokļa likmes radītā priekšrocība. Līdz ar to Komisijai, lai pieņemtu šo lēmumu, nebija jālūdz Spānijas Karaliste iesniegt atbilstošus pierādījumus, kas ļautu veikt šādu vērtējumu.
Tādējādi minētā lēmuma 68. apsvērumā Komisija pamatoti ir uzskatījusi, ka bezpeļņas organizācijām piemērojamais atskaitījums par negaidītas papildu peļņas atkārtotu ieguldīšanu nebija jāņem vērā, lai noteiktu, vai strīdīgais pasākums sniedz priekšrocību tā saņēmējiem, jo, tā kā šis atskaitījums tiek piešķirts tikai ar noteiktiem nosacījumiem, kuri ne vienmēr ir izpildīti, tas attiecībā uz katru taksācijas gadu nevarēja sistemātiski neitralizēt ar samazināto nodokļa likmi piešķirto priekšrocību. Kā Komisija to ir pamatoti norādījusi šī paša lēmuma 95. apsvērumā, lai attiecībā uz katru taksācijas gadu noteiktu precīzu atgūstamā atbalsta summu, atgūšanas procedūras ietvaros minētā atskaitījuma iespējamā ietekme savukārt būtu jāņem vērā katrā atsevišķā gadījumā.
Attiecībā uz
FCB
apgalvojumiem par konkurences izkropļošanas neesamību un nevainīguma prezumpcijas pārkāpuma, kurus Vispārējā tiesa ir minējusi pārsūdzētā sprieduma 39. un 40. punktā, ir jākonstatē, ka tie nav balstīti ne uz vienu autonomu apsvērumu, bet gan pilnībā saplūst ar citiem argumentiem, kas ir izvirzīti, lai pamatotu otro pamatu, kura mērķis ir pierādīt attiecīgi kļūdu vērtējumā par priekšrocības esamību un labas pārvaldības principa pārkāpumu. Līdz ar to šie apgalvojumi ir jānoraida to pašu iemeslu dēļ.
No minētā izriet, ka otrais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par trešo pamatu, ar kuru tiek apgalvots tiesiskās paļāvības aizsardzības un tiesiskās drošības principu pārkāpums
Lietas dalībnieku argumenti
FCB
apgalvo, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā esot pārkāpusi tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, jo tā ir uzdevusi atgūt attiecīgo atbalstu. Proti,
FCB
būtu varējis atsaukties uz tiesisko paļāvību par tā konkrētā vispārējā nodokļu režīma tiesiskumu, no kura [piemērošanas] šis klubs citastarp nevarēja izvairīties, ņemot vērā, pirmkārt, Spānijas nodokļu iestāžu rīcību, jo šīs iestādes dažādu izmeklēšanu laikā – kuras tika veiktas laikposmā, kamēr Komisija īstenoja procedūru saskaņā ar LESD 107. un 108. pantu, – turpināja attiecībā uz to piemērot nodokļu režīmu, kas ir piemērojams bezpeļņas organizācijām, un, otrkārt, šīs procedūras acīmredzami pārmērīgo ilgumu, jo no sūdzības saņemšanas dienas līdz formālās izmeklēšanas procedūras sākšanas dienai bija pagājuši vairāk nekā četri gadi un vēl papildus bija nepieciešami vairāk nekā 30 mēneši strīdīgā lēmuma pieņemšanai. Turklāt esot jāņem vērā minētās procedūras, kas tika sākta tikai pēc Eiropas ombuda iesaistīšanās, izņēmuma raksturs.
Komisija nepiekrīt šai argumentācijai.
Tiesas vērtējums
Ir jāatgādina, ka atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai, ņemot vērā Komisijas saskaņā ar LESD 108. pantu veiktās valsts atbalsta kontroles obligāto raksturu, pirmkārt, uzņēmumiem, kuri saņem atbalstu, tiesiskā paļāvība par to, ka atbalsts ir likumīgs, principā varētu būt tikai tad, ja atbalsts tiek piešķirts, ievērojot šajā pantā noteikto procedūru, un, otrkārt, rūpīgam saimnieciskās darbības subjektam parastos apstākļos būtu jāspēj pārliecināties, vai šī procedūra ir ievērota. It īpaši tad, kad atbalsts ir piešķirts, iepriekš par to nepaziņojot Komisijai, un tādējādi tas saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu ir nelikumīgs, šī atbalsta saņēmējam šādā brīdī nevar būt tiesiskās paļāvības par tā piešķiršanas likumību (spriedumi, 2019. gada 5. marts, Eesti Pagar,
C‑349/17
,
EU:C:2019:172
,
98.
punkts, kā arī 2019. gada 29. jūlijs, Bayerische Motoren Werke un Freistaat Sachsen/Komisija,
C‑654/17 P
,
EU:C:2019:634
,
145.
punkts). Tas tā ir gan individuālo atbalstu, gan saskaņā ar atbalsta shēmu piešķirto atbalstu gadījumā (spriedums, 2020. gada 30. aprīlis, Nelson Antunes da Cunha,
C‑627/18
,
EU:C:2020:321
,
46.
punkts).
Līdz ar to, tā kā Spānijas Karaliste šajā gadījumā nav paziņojusi par strīdīgo pasākumu atbilstoši LESD 108. panta 3. punktam,
FCB
nekādā ziņā nevar atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu.
It īpaši – nepastāvot nepieciešamībai lemt par apgalvoto procedūras pārmērīgo ilgumu, ir jāuzsver, ka, tā kā šī dalībvalsts tādējādi nav ļāvusi Komisijai novērtēt šo pasākumu, ņemot vērā LESD 107. pantu, no šīs procedūras ilguma nevar tikt izsecināta neviena norāde par tā saderīgumu ar šo tiesību normu.
Visbeidzot attiecībā uz apgalvoto tiesiskās drošības principa pārkāpumu ir jākonstatē, ka, lai gan
FCB
trešā pamata virsrakstā formāli norāda uz šī principa pārkāpumu, tomēr tā neizvirza nevienu citu argumentu, kas varētu pierādīt šādu pārkāpumu.
No tā izriet, ka trešais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par ceturto pamatu, ar kuru tiek apgalvots LESD 107. panta 1. punkta pārkāpums, jo Komisija neesot ņēmusi vērā faktu, ka strīdīgo pasākumu pamato nodokļu sistēmas iekšējā loģika
Lietas dalībnieku argumenti
FCB
, kuru atbalsta Spānijas Karaliste, apgalvo, ka atšķirīgu nodokļu režīmu pastāvēšanu attiecībā uz bezpeļņas organizācijām un sabiedrībām ar ierobežotu atbildību pamato Spānijas nodokļu sistēmas iekšējā loģika. Proti, pirmās minētās neizdala peļņu saviem biedriem, savukārt otrās minētās, tieši pretēji, cenšas gūt šādu peļņu, lai to sadalītu starp saviem biedriem. Šāda atšķirīga nodokļu režīma pastāvēšana tādējādi esot pamatota arī profesionālā futbola nozarē. Taču Komisija, neievērojot tai LESD 296. pantā paredzēto pienākumu norādīt pamatojumu, neesot paskaidrojusi, kādēļ tas tā nav šajā nozarē.
Komisija nepiekrīt šai argumentācijai.
Tiesas vērtējums
Ir jākonstatē, ka pretēji tam, ko
FCB
liek noprast ar argumentiem, kurus tas ir izvirzījis ceturtā pamata atbalstam, strīdīgais pasākums, kuru Komisija savā lēmumā ir izvērtējusi, ņemot vērā LESD 107. pantu, ir bijis nevis tas, ka Spānijas tiesībās pastāv atšķirīgi nodokļu režīmi attiecībā uz bezpeļņas organizācijām un sabiedrībām ar ierobežotu atbildību, bet gan tas, ka profesionālā sporta nozarē bezpeļņas organizāciju režīma piemērojamība personām ir sašaurināta, un tas izraisa to, ka starp profesionālā futbola klubiem pastāv atšķirīga attieksme attiecībā uz piekļuvi šai juridiskajai formai, un līdz ar to tiek ieviestas atšķirības nodokļu režīmos starp šiem klubiem atkarībā no tā, vai tiem bija jāpārstrukturējas par sabiedrībām ar ierobežotu atbildību, vai no tā, ka tie, piemērojot atkāpi, varēja turpināt darboties kā bezpeļņas organizācijas.
No tā izriet, ka ceturtais pamats, ciktāl tā mērķis ir pamatot pasākumu, kas nav apstrīdētā lēmuma priekšmets, ir jānoraida kā neefektīvs.
Par piekto pamatu, ar kuru tiek apgalvots LESD 108. panta, kā arī Regulas 2015/1589 21.–23. panta pārkāpums, ciktāl Komisija ir uzdevusi atgūt pastāvošu atbalstu un nav ievērojusi attiecībā uz šāda veida atbalstu paredzēto procedūru
Lietas dalībnieku argumenti
FCB
, kuru atbalsta Spānijas Karaliste, apgalvo, ka Komisija esot pieļāvusi kļūdu, jo tā nav konstatējusi, ka strīdīgais pasākums ir “pastāvošs atbalsts” Regulas 2015/1589 1. panta b) punkta i) apakšpunkta izpratnē, jo atšķirīgā attieksme pret sabiedrībām ar ierobežotu atbildību un bezpeļņas organizācijām profesionālā futbola nozarē attiecībā uz tām piemērojamo nodokļa likmi pastāvēja jau 1986. gada 1. janvārī, brīdī, kad Spānijas Karaliste pievienojās Eiropas Ekonomikas kopienai. Proti, ar šīs pievienošanās brīdī spēkā esošo likumu par uzņēmumu ienākuma nodokli, proti, 1978. gada 27. decembra
Ley 61/1978 del Impuesto sobre Sociedades
(Likums 61/1978 par uzņēmumu ienākuma nodokli; 1978. gada 30. decembra
BOE
Nr. 312, 29429. lpp.), jau tika ieviesti atšķirīgi nodokļu režīmi attiecībā uz šīm sabiedrībām un organizācijām. Līdz ar to, piemērojot LESD 108. pantu, Komisija nevarēja uzdot atgūt atbalstu. Saskaņā ar šīs regulas 21.–23. pantu Komisija savukārt būtu varējusi uzskatīt, ka strīdīgais pasākums ir pastāvošs atbalsts, kas nav saderīgs ar iekšējo tirgu, un attiecīgā gadījumā pārbaudīt pasākumus, kas ir vajadzīgi šī atbalsta atcelšanai.
Komisija nepiekrīt šai argumentācijai.
Tiesas vērtējums
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas 2015/1589 1. panta b) punkta i) apakšpunktu “pastāvošs atbalsts” ir jebkāds atbalsts, kas pastāvējis pirms LESD stāšanās spēkā attiecīgajās dalībvalstīs un ko joprojām piemēro pēc LESD stāšanās spēkā attiecīgajās dalībvalstīs.
Turklāt saskaņā ar šīs regulas 1. panta c) punktu pastāvoša atbalsta grozījums ir jāuzskata par “jaunu atbalstu”, uz kuru attiecas LESD 108. panta 3. punktā paredzētais paziņošanas pienākums. Regulas Nr. 794/2004, kurā grozījumi ir izdarīti ar Regulu 2015/2282, 4. panta 1. punkta pirmajā teikumā šajā ziņā ir precizēts, ka jebkādas pārmaiņas, izņemot pilnībā formāla vai administratīva rakstura izmaiņas, kas nevar ietekmēt novērtējumu par atbalsta pasākuma saderību ar iekšējo tirgu, ir jākvalificē kā pastāvoša atbalsta grozījumi Regulas 2015/1589 1. panta c) punkta izpratnē.
Šajā gadījumā, protams, netiek apstrīdēts, ka samazinātā nodokļa likme, kas ir piemērojama bezpeļņas organizācijām, pastāvēja pirms Spānijas Karalistes pievienošanās Eiropas Ekonomikas kopienai 1986. gada 1. janvārī.
Tomēr, kā Komisija to ir norādījusi apstrīdētā lēmuma 79. apsvērumā, ar grozījumiem, kas ir izdarīti ar Likumu 10/1990 pēc šīs pievienošanās, profesionālā sporta nozarē tika ieviesta diferencēšana, vispārīgi liedzot profesionālā futbola klubiem iespēju darboties kā bezpeļņas organizācijām, vienlaikus saglabājot šo iespēju un ar to saistīto nodokļu režīmu četriem futbola klubiem, kuriem ir tiesības uz šo atkāpi.
Tādējādi ar Likumu 10/1990 tika ieviesta nodokļu diferenciācija vienā un tajā pašā nozarē, kas nav tīri formāla vai administratīva rakstura.
It īpaši ir jākonstatē, ka šie grozījumi var ietekmēt vērtējumu par strīdīgā pasākuma saderību ar LESD 107. panta 3. punktu, jo, no tiem izrietošo labvēlīgo nodokļu režīmu attiecinot tikai uz konkrētiem profesionālā futbola klubiem, šie grozījumi var ietekmēt Spānijas Karalistes spēju atsaukties uz attiecīgās atbalsta shēmas saderību ar mērķi veicināt sportu, kurš ir aplūkots apstrīdētā lēmuma 85. un 86. apsvērumā, kā uz kopīgo interešu mērķi LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunkta izpratnē.
No minētā izriet, ka piektais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Tā kā neviens no prasības pamatiem nav ticis apmierināts, tā līdz ar to ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota vai ja tā ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši minētā reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī paša reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā šajā lietā
FCB
spriedums ir nelabvēlīgs un tā kā Komisija Vispārējā tiesā, bet ne Tiesā, ir prasījusi piespriest
FCB
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus,
FCB
ir jāpiespriež atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus saistībā ar tiesvedību Vispārējā tiesā, bet Komisijai pašai ir jāsedz savi tiesāšanās izdevumi saistībā ar šo apelācijas tiesvedību.
Atbilstoši Reglamenta 140. panta 1. punktam, kurš saskaņā ar šī paša reglamenta 184. panta 1. punktu ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, dalībvalstis, kas ir iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas. Līdz ar to Spānijas Karaliste – persona, kas ir iestājusies lietā Vispārējā tiesā un piedalījusies tiesvedībā Tiesā, – savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2019. gada 26. februāra spriedumu Fútbol Club Barcelona/Komisija (
T‑865/16
,
EU:T:2019:113
) atcelt daļā, ciktāl ar to ir apmierināts pirmajā instancē izvirzītais otrais pamats un atcelts Komisijas Lēmums (ES) 2016/2391 (2016. gada 4. jūlijs) par valsts atbalstu SA.29769 (2013/C) (ex 2013/NN), ko īstenojusi Spānija konkrētu futbola klubu labā.

2)
Noraidīt prasību, kuru
Fútbol Club Barcelona
ir cēlis lietā T‑865/16 un ar ko tiek lūgts atcelt Lēmumu 2016/2391.

3)
Fútbol Club Barcelona
sedz savus tiesāšanās izdevumus pats, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijai saistībā ar tiesvedību Eiropas Savienības Vispārējā tiesā radušos tiesāšanās izdevumus.

4)
Eiropas Komisija pati sedz savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar šo apelācijas tiesvedību.

5)
Spānijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – spāņu.