CELEX: 62021CJ0183
Begäran om förhandsavgörande
Tillnärmning av lagstiftning
Varumärken
Direktiv (EU) 2015/2436
Artikel 19
Verkligt bruk av ett varumärke
Bevisbörda
Ansökan om upphävande på grund av bristande användning
Nationell processuell regel enligt vilken sökanden är skyldig att göra en marknadsundersökning avseende huruvida varumärket har använts

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 12.1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/95/EG av den 22 oktober 2008 om tillnärmningen av medlemsstaternas varumärkeslagar (
EUT L 299, 2008, s. 25
), och av artiklarna 16, 17 och 19 i Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2015/2436 av den 16 december 2015 för tillnärmning av medlemsstaternas varumärkeslagstiftning (
EUT L 336, 2015, s. 1
, och rättelse i
EUT L 110, 2016, s. 5
).
Begäran har framställts i ett mål mellan Maxxus Group GmbH & Co. KG (nedan kallat Maxxus) och Globus Holding GmbH & Co. KG (nedan kallat Globus). Målet rör upphävande av Globus rättigheter till två varumärken som registrerats i Tyskland.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Direktiv 2008/95
I artikel 10, med rubriken ”Bruk av varumärken”, i direktiv 2008/95 föreskrevs följande:
”1.   Om innehavaren av varumärket inte inom fem år efter det att registreringsförfarandet avslutats har gjort verkligt bruk av varumärket i medlemsstaten för de varor eller tjänster för vilka det registrerats, eller om sådant bruk inte skett under fem år i följd, ska varumärket bli föremål för de sanktioner som bestäms i detta direktiv, under förutsättning att det inte finns giltiga skäl till att varumärket inte använts.
Även följande utgör bruk enligt första stycket:
a)
Användning av varumärket i en form som skiljer sig i detaljer vilka inte förändrar märkets särskiljande egenskaper så som det registrerats.
b)
Anbringandet i medlemsstaten i fråga av varumärket på varor eller deras emballage endast för exportändamål.
2.   Varje användning av ett varumärke med tillstånd av innehavaren eller som utövas av en person som är behörig att använda kollektiv-, garanti- eller kontrollmärke ska anses utgöra bruk av innehavaren.
…”
I artikel 12 i direktiv 2008/95 hade rubriken ”Grunder för upphävande”. I punkt 1 i den artikeln föreskrevs följande:
”Ett varumärke ska kunna upphävas om det inom en sammanhängande femårsperiod utan giltiga skäl inte har tagits i faktiskt bruk i medlemsstaten i fråga för de varor eller tjänster för vilka det registrerats.
Emellertid kan ingen kräva att varumärket ska upphävas om varumärket har tagits i verkligt bruk eller dess bruk återupptagits under tiden mellan utgången av femårsperioden och ansökan om upphävande.
Om bruket av varumärket påbörjas eller återupptas inom en tremånadersperiod före ansökan om upphävande, och denna tremånadersperiod inleds tidigast vid utgången av den sammanhängande femårsperiod under vilken märket inte använts, ska emellertid användningen lämnas utan avseende om förberedelserna för att inleda eller återuppta den vidtogs först efter det att innehavaren fick kännedom om att en ansökan om upphävande kunde komma att göras.”
Direktiv 2015/2436
I skäl 10 i direktiv 2015/2436 anges följande:
”Det är av grundläggande betydelse att säkerställa att registrerade varumärken har samma rättsliga skydd i alla medlemsstater. …”
I artikel 16, med rubriken ”Bruk av varumärken”, i direktivet föreskrivs följande:
”1.   Om innehavaren inte inom fem år efter det att registreringsförfarandet avslutats har gjort verkligt bruk av varumärket i medlemsstaten för de varor eller tjänster för vilka det registrerats, eller om sådant bruk inte skett under en sammanhängande femårsperiod, ska varumärket bli föremål för de begränsningar och sanktioner som föreskrivs i artiklarna 17, 19.1, 44.1, 44.2, 46.3 och 46.4, under förutsättning att det inte finns giltiga skäl till att varumärket inte använts.
…
5.   Även följande utgör bruk enligt punkt 1:
a)
Användning av varumärket i en form som skiljer sig i detaljer vilka inte förändrar märkets särskiljningsförmåga så som det registrerats, oavsett om varumärket i den form det används också är registrerat i innehavarens namn.
b)
Anbringandet i medlemsstaten i fråga av varumärket på varor eller deras förpackning endast för exportändamål.
6.   Användning av ett varumärke med tillstånd av innehavaren ska anses utgöra innehavarens användning.”
I artikel 17, med rubriken ”Bristande användning som försvar i mål om intrång”, i direktivet föreskrivs följande:
”Innehavaren av ett varumärke ska ha rätt att förbjuda användningen av ett tecken endast om innehavarens rättigheter inte kan upphävas i enlighet med artikel 19 när talan om intrång väcks. Om svaranden så begär ska varumärkesinnehavaren lägga fram bevis för att varumärket, under den femårsperiod som föregår dagen då talan väcktes, har tagits i verkligt bruk enligt artikel 16 med avseende på de varor eller tjänster för vilka det är registrerat och som åberopas som motivering för talan, eller för att det finns giltiga skäl till att varumärket inte har använts, under förutsättning att frågan om registrering av varumärket, vid tidpunkten för väckande av talan, har varit slutligen avgjord i minst fem år.”
I artikel 19, med rubriken ”Avsaknad av verkligt bruk som grund för upphävande”, i samma direktiv föreskrivs följande:
”1.   Ett varumärke ska kunna upphävas om det inom en sammanhängande femårsperiod utan giltiga skäl inte har tagits i verkligt bruk i medlemsstaten med avseende på de varor eller tjänster för vilka det registrerats.
2.   Ingen kan göra gällande att innehavarens rätt till ett varumärke ska upphävas om varumärket har tagits i verkligt bruk eller dess användning påbörjats eller återupptagits under tiden mellan utgången av femårsperioden och ansökan om upphävande.
3.   Om användningen av varumärket påbörjas eller återupptas inom en tremånadersperiod före ansökan om upphävande, och denna tremånadersperiod inleds tidigast vid utgången av den sammanhängande femårsperiod under vilken märket inte använts, ska emellertid användningen lämnas utan avseende om förberedelserna för att inleda eller återuppta den vidtogs först efter det att innehavaren fick kännedom om att en ansökan om upphävande kunde komma att göras.”
I artikel 54, med rubriken ”Införlivande”, i direktiv 2015/2436 föreskrivs följande:
”1.   Medlemsstaterna ska sätta i kraft de bestämmelser i lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa artiklarna 3–6, 8–14, 16, 17, 18, 22–39, 41, 43, 44 och 46–50 senast den 14 januari 2019. Medlemsstaterna ska sätta i kraft de bestämmelser i lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa artikel 45 senast den 14 januari 2023. De ska genast överlämna texten till dessa bestämmelser till kommissionen.
…”
I artikel 55, med rubriken ”Upphävande”, i direktivet föreskrivs följande:
”Direktiv [2008/95] ska upphöra att gälla med verkan från och med den 15 januari 2019, utan att det påverkar medlemsstaternas skyldigheter vad gäller den tidsfrist för införlivande med nationell lagstiftning av [rådets första direktiv 89/104/EEG av den 21 december 1988 om tillnärmningen av medlemsstaternas varumärkeslagar (
EGT L 40, 1989, s. 1
; svensk specialutgåva, område 13, volym 17, s. 178)] som anges i del B i bilaga I till direktiv [2008/95].
Hänvisningar till det upphävda direktivet ska anses som hänvisningar till det här direktivet och ska läsas i enlighet med jämförelsetabellen i bilagan.”
Tysk rätt
Enligt 49 § första stycket Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen (Markengesetz) (lag om skydd för varumärken och andra särskiljande kännetecken) av den 25 oktober 1994 (BGBl. 1994 I, s. 3082), ska registreringen av ett varumärke, efter ansökan, upphävas om varumärket inte har använts under en sammanhängande femårsperiod.
Enligt 55 § andra stycket punkt 1 den lagen kan var och en väcka talan om upphävande av ett varumärke med stöd av 49 § samma lag, om vederbörande gör gällande att varumärket inte har använts.
Bakgrund till det nationella målet och tolkningsfrågan
Globus är innehavare av ordmärket MAXUS. Det varumärket registrerades i juli 1996 vid Deutsches Patent- und Markenamt (tyska patent- och varumärkesmyndigheten, Tyskland) för flera varor i klasserna 1–9 och 11–34 i Niceöverenskommelsen om internationell klassificering av varor och tjänster vid varumärkesregistrering av den 15 juni 1957, med ändringar och tillägg.
Globus är även innehavare av följande figurmärke, som registrerades vid den tyska patent- och varumärkesmyndigheten i maj 1996 för varor i klasserna 1–9 och 11–34:
Den 28 november 2019 väckte Maxxus talan vid Landgericht Saarbrücken (Regionala domstolen i Saarbrücken, Tyskland), som är den hänskjutande domstolen, och yrkade i huvudsak att Globus rättigheter till de varumärken som nämns i punkterna 13 och 14 ovan skulle upphävas på grund av att de inte hade använts.
Till stöd för sin ansökan gjorde Maxxus gällande att Globus under de senaste fem åren inte hade använt varumärkena på ett sätt som säkerställer bibehållandet av dess rättigheter till nämnda varumärken. Maxxus uppgav att bolaget hade gjort sökningar på internet, bland annat på Globus webbplats, vilka inte påvisade någon sådan användning. Om man skriver in termen ”MAXUS” i det interna sökverktyget på Globus webbplats får man fram två resultat som hänvisar till en dryckesbutik i Freilassing (Tyskland), som drivs av ett bolag som har anknytning till Globus. Det framgår emellertid av sökningar på internet att de drycker som säljs av det bolaget inte är försedda med varumärket MAXUS, utan andra varumärken som tillhör utomstående tillverkare. Detta bekräftades genom undersökningar som gjordes i butiken i fråga av ett detektivföretag, på uppdrag av Maxxus.
Globus har bestritt dessa påståenden och har hävdat att det har använt de två aktuella varumärkena på ett sätt som säkerställer att dess rättigheter till varumärkena bibehålls.
Den hänskjutande domstolen har påpekat att inom ramen för ett förfarande om upphävande av ett varumärke på grund av bristande användning ska åberopsbördan (
Darlegungslast
), enligt praxis från Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen, Tyskland), skiljas från bevisbördan. Vad gäller redogörelsen för de faktiska omständigheterna ankommer det på käranden att lägga fram bevisning som styrker att varumärket inte har använts. Käranden ska i detta avseende, med egna medel, genomföra en undersökning som gör det möjligt att fastställa huruvida innehavaren har använt det aktuella varumärket på ett sätt som säkerställer att dennes rättigheter ska bibehållas. Eftersom käranden i allmänhet inte känner till varumärkesinnehavarens affärsprocesser, har denne således en ”sekundär” åberopsbörda. Vad gäller bevisbördan för att varumärket inte har använts, åligger den käranden.
Den hänskjutande domstolen har påpekat att till följd av domen av den 22 oktober 2020, Ferrari (
C‑720/18 och C‑721/18
,
EU:C:2020:854
, punkt
) – i vilken EU-domstolen slog fast att det är varumärkesinnehavaren som har bevisbördan för att ett varumärke har varit föremål för ”verkligt bruk”, i den mening som avses i artikel 12.1 i direktiv 2008/95 – kan ovannämnda rättspraxis från Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen) avseende bevisbördan inte längre försvaras. Den hänskjutande domstolen anser emellertid att det fortfarande är oklart huruvida käranden enligt nationell rätt kan fortsätta att åläggas åberopsbördan. Nämnda domstol anser att denna fråga ska besvaras jakande.
Den hänskjutande domstolen har i detta avseende preciserat skillnaden i tysk rätt mellan åberopsbördan och bevisbördan. Åberopsbördan innebär att en part är skyldig att vara så konkret som möjligt i sina påståenden, med risk för att förlora målet om parten inte fullgör denna skyldighet. I tysk processrätt åläggs även svaranden en sekundär åberopsbörda. Vardera parten är skyldig att göra efterforskningar inom sitt område. Dessa olika bördor och skyldigheter skiljer sig från bevisbördan. Åberopsbördan skiljer sig från bevisbördan på så sätt att vardera parten är skyldig att anföra de omständigheter som den känner till eller som kan eftersökas genom en rimlig ansträngning.
Den hänskjutande domstolen anser att unionsrätten, och i synnerhet direktiv 2015/2436, inte utgör hinder för att den part som ansöker om upphävande av ett varumärke på grund av bristande användning har åberopsbördan. Åberopsbördan kan motiveras av en avvägning mellan de berörda parternas intressen. I ett förfarande om upphävande av ett varumärke på grund av bristande användning ankommer det på käranden att, såvitt det är möjligt, kontrollera huruvida svaranden verkligen har använt sitt varumärke. Det är först efter en sådan efterforskning och en redogörelse av resultaten som svaranden är skyldig att redovisa för hur denne har använt sitt varumärke. Eftersom det inte krävs något konkret berättigat intresse av att få saken prövad för att kunna ansöka om upphävande av ett varumärke på grund av bristande användning, skulle vem som helst kunna tvinga innehavaren att redogöra för hur denne använder sitt varumärke, vilket skulle innebära en verklig risk för missbruk. Käranden skulle nämligen kunna tvinga innehavaren av det aktuella varumärket att avslöja affärshemligheter och göra betydande efterforskningar för att styrka att varumärket har varit föremål för verkligt bruk.
Eftersom direktiv 2015/2436 inte reglerar det nationella förfarandet avseende en ansökan om upphävande av ett varumärke på grund av bristande användning, anser den hänskjutande domstolen att domen av den 22 oktober 2020, Ferrari (
C‑720/18 och C‑721/18
,
EU:C:2020:854
), inte utgör hinder för att käranden åläggs åberopsbördan, vilket den hänskjutande domstolen överväger.
Mot denna bakgrund beslutade Landgericht Saarbrücken (Regionala domstolen i Saarbrücken) att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till EU-domstolen:
”Ska unionsrätten, i synnerhet [direktiv 2008/95], särskilt artikel 12, och [direktiv 2015/2436], särskilt artiklarna 16, 17 och 19, tolkas på så sätt att dessa bestämmelsers ändamålsenliga verkan förbjuder en tolkning av nationell processrätt
a)
vilken ålägger käranden åberopsbördan, som ska skiljas från bevisbördan, i ett tvistemål avseende upphävande av ett nationellt registrerat varumärke på grund av bristande användning, och
b)
som i enlighet med denna åberopsbörda ålägger käranden
–
att i en sådan process, såvitt det är möjligt, anföra grundade omständigheter avseende motpartens bristande användning av varumärket, och
–
att för detta ändamål göra en egen marknadsstudie som är lämplig med hänsyn till ansökan om upphävande och det berörda varumärkets särprägel?”
Prövning av tolkningsfrågan
Huruvida tolkningsfrågan kan tas upp till prövning
Maxxus har i huvudsak gjort gällande att Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen) i domen av den 14 januari 2021, till följd av domen av den 22 oktober 2020Ferrari (
C‑720/18 och C‑721/18
,
EU:C:2020:854
), slog fast att i ett förfarande om upphävande av ett varumärke på grund av att det inte använts, behöver käranden endast göra gällande att varumärkesinnehavaren inte har använt varumärket, eftersom bevisbördan och åberopsbördan enligt tysk rätt åligger innehavaren av det aktuella varumärket. Enligt Maxxus följer härav att svaret på den hänskjutande domstolens fråga inte är nödvändigt för att avgöra det nationella målet.
Det framgår av fast rättspraxis att EU-domstolen endast är behörig att tolka, eller pröva giltigheten av, unionsrätten mot bakgrund bland annat av den beskrivning av de rättsliga omständigheterna som har lämnats av den hänskjutande domstolen, i syfte att ge den domstolen de uppgifter den behöver för att kunna avgöra det mål som är anhängigt vid den (dom av den 20 december 2017, Schweppes,
C‑291/16
,
EU:C:2017:990
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det följer vidare av EU-domstolens fasta praxis att det uteslutande ankommer på den nationella domstolen, vid vilken målet anhängiggjorts och vilken har ansvaret för det rättsliga avgörandet, att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i målet bedöma såväl behovet som relevansen av de frågor som ställs till EU-domstolen (dom av den 6 oktober 2021,Consorzio Italian Management och Catania Multiservizi,
C‑561/19
,
EU:C:2021:799
, punkt
och där angiven rättspraxis). EU-domstolen är följaktligen i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande när de frågor som ställts avser tolkningen av unionsrätten (dom av den 20 december 2017, Schweppes,
C‑291/16
,
EU:C:2017:990
, punkt
och där angiven rättspraxis).
En begäran om förhandsavgörande från en nationell domstol kan således bara avvisas då det är uppenbart att den begärda tolkningen av unionsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller saken i det nationella målet eller då frågeställningen är hypotetisk eller EU-domstolen inte har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på de frågor som ställts till den. (dom av den 20 december 2017, Schweppes,
C‑291/16
,
EU:C:2017:990
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Detta är inte fallet i förevarande mål. Den hänskjutande domstolen har på eget ansvar redogjort för och tolkat de tyska processrättsliga reglerna och därav dragit slutsatsen att käranden i ett förfarande om upphävande av ett varumärke på grund av att det inte använts är skyldig att iaktta vissa krav vad gäller redogörelsen för de faktiska omständigheterna, vilka är avgörande för huruvida begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning. Den hänskjutande domstolen vill få klarhet i huruvida direktiv 2008/95 eller direktiv 2015/2436 ska tolkas så, att de utgör hinder för en nationell lagstiftning som uppställer sådana krav. Det är uppenbart att en sådan fråga har ett direkt samband med saken i det nationella målet.
Härav följer att begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning.
Prövning i sak
EU-domstolen påpekar inledningsvis att det framgår av de handlingar som den hänskjutande domstolen har översänt till den att den ansökan om upphävande som utgör saken i det nationella målet ingavs den 28 november 2019. Medlemsstaternas frist för att införliva direktiv 2015/2436 med nationell rätt, vilken föreskrivs i artikel 54.1 i direktivet, löpte emellertid ut den 14 januari 2019. Enligt artikel 55 i direktiv 2015/2436 upphävdes och ersattes direktiv 2008/95 genom direktiv 2015/2436. Även om det visserligen är riktigt att de relevanta bestämmelserna i direktiven 2008/95 och 2015/2436 i huvudsak är identiska ska förevarande begäran om förhandsavgörande likväl prövas utifrån direktiv 2015/2436 (se, för ett liknande resonemang, dom av den 2 juli 2020, mk advokaten,
C‑684/19
,
EU:C:2020:519
, punkt
).
Varken artikel 16 i direktiv 2015/2436, som rör begreppet verkligt bruk av ett varumärke och den period under vilken varumärkesinnehavaren ska ha använt varumärket på detta sätt, eller artikel 17 i direktivet, som avser bristande användning som försvar i mål om intrång, är direkt relevanta för att besvara den hänskjutande domstolens fråga. Tolkningsfrågan ska följaktligen prövas enbart utifrån artikel 19 i direktivet.
Mot bakgrund av dessa preciseringar ska den hänskjutande domstolen anses ha ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida artikel 19 i direktiv 2015/2436 ska tolkas så, att den utgör hinder för en processuell regel i en medlemsstat som, i ett förfarande avseende en ansökan om upphävande på grund av att ett varumärke inte har använts, ålägger käranden att göra en marknadsundersökning avseende huruvida innehavaren eventuellt har använt varumärket och, såvitt det är möjligt, anföra grundade omständigheter till stöd för ansökan.
Frågan om vem som i ett förfarande om upphävande av ett varumärke på grund av bristande användning har bevisbördan för att varumärket varit föremål för verkligt bruk, i den mening som avses i artikel 19.1 i direktiv 2015/2436, utgör inte en förfarandebestämmelse som omfattas av medlemsstaternas befogenhet (se, analogt, dom av den 22 oktober 2020, Ferrari,
C‑720/18 och C‑721/18
,
EU:C:2020:854
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Om den frågan omfattades av medlemsstaternas nationella rätt, skulle detta kunna innebära ett varierande skydd för varumärkesinnehavarna beroende på vilken lag som är tillämplig, och därmed skulle målet att ”samma rättsliga skydd [ska gälla] i alla [medlemsstater]” i skäl 10 i direktiv 2015/2436, som där anges vara av ”grundläggande betydelse”, inte uppnås (se, analogt, dom av den 22 oktober 2020, Ferrari,
C‑720/18 och C‑721/18
,
EU:C:2020:854
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Principen att det ankommer på varumärkesinnehavaren att lägga fram bevis på verkligt bruk av varumärket är dessutom i själva verket endast ett uttryck för vad som följer av sunt förnuft och ett grundläggande krav på att förfarandet ska vara effektivt. Det är nämligen innehavaren av det omtvistade varumärket som har bäst förutsättningar att lägga fram bevisning i form av konkreta handlingar till stöd för att varumärket har varit föremål för verkligt bruk (se dom av den 22 oktober 2020, Ferrari,
C‑720/18 och C‑721/18
,
EU:C:2020:854
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis).
Härav följer att artikel 19 i direktiv 2015/2436 ska tolkas så, att det är varumärkesinnehavaren som har bevisbördan för att ett varumärke har varit föremål för ”verkligt bruk”, i den mening som avses i den bestämmelsen (se, analogt, dom av den 22 oktober 2020, Ferrari,
C‑720/18 och C‑721/18
,
EU:C:2020:854
, punkt
).
Den omständigheten att käranden i ett visst förfarande inte ska bära bevisbördan befriar visserligen inte nödvändigtvis denna part från skyldigheten att i sin ansökan lämna en fullständig redogörelse för de faktiska omständigheter som ligger till grund för dennes yrkanden.
Det framgår emellertid av artikel 19 i direktiv 2015/2436 att en ansökan om upphävande av ett varumärke med stöd av denna bestämmelse grundas på ett påstående om att innehavaren inte har gjort verkligt bruk av varumärket. Ett sådant påstående lämpar sig inte för en mer detaljerad redogörelse på grund av sin art.
Domstolen konstaterar i detta hänseende att den nationella processuella regel som den hänskjutande domstolen har hänvisat till är mer långtgående än enbart en skyldighet för käranden att redogöra för de faktiska omständigheter som ligger till grund för ansökan. Denna regel innebär att käranden är skyldig att styrka, och vid ett bestridande, bevisa att denne, innan ansökan gavs in, gjorde marknadsundersökningar och inte har kunnat fastställa att det aktuella varumärket har varit föremål för verkligt bruk.
En sådan regel ålägger således, åtminstone delvis, käranden bevisbördan för att det aktuella varumärket har använts eller inte använts, trots att denna bevisbörda, enligt den rättspraxis som anges i punkt 36 ovan, uteslutande åligger varumärkesinnehavaren.
Den risk för en ökning av antalet oskäliga ansökningar om upphävande på grund av att varumärket inte använts – som den hänskjutande domstolen har hänvisat till – kan inte föranleda någon annan tolkning.
För att skydda sig mot en sådan risk, vilken för övrigt inte enbart avser förfaranden för upphävande av ett varumärke på grund av att det inte använts, utan samtliga rättsliga förfaranden, finns det nämligen, såsom kommissionen har påpekat, olika processuella medel som är ämnade att avskräcka från förfarandemissbruk.
Dessa processuella medel inbegriper möjligheten att föreskriva bestämmelser som gör det möjligt att summariskt avslå en ansökan om upphävande på grund av bristande användning, eftersom det är uppenbart att den inte kan tas upp till prövning eller är ogrundad eller att, för det fall kärandens yrkanden ogillas, förplikta käranden att ersätta varumärkesinnehavarens rättegångskostnader. Det är också möjligt att ålägga käranden att betala en avgift när talan väcks. Det framgår av handlingarna i målet att Maxxus i förevarande fall var tvunget att betala en sådan avgift.
Vad gäller risken, som den hänskjutande domstolen har hänvisat till, att upphävandeförfaranden på grund av att ett varumärke inte har använts inleds endast i syfte att varumärkesinnehavarens affärshemligheter ska avslöjas, framgår det av domstolens praxis att ”verkligt bruk” av varumärket, i den mening som avses i artikel 19.1 i direktiv 2015/2436, förutsätter att detta används på marknaden för de varor eller tjänster som skyddas av varumärket och inte endast inom det berörda företaget (dom av den 11 mars 2003, Ansul,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
, punkt
).
Härav följer att bevis på verkligt bruk av ett varumärke ska avse användning av varumärket på marknaden, vilket inte utgör en del av ett företags affärshemligheter.
Mot denna bakgrund ska frågan besvaras enligt följande. Artikel 19 i direktiv 2015/2436 ska tolkas så, att den utgör hinder för en processuell regel i en medlemsstat som, i ett förfarande avseende en ansökan om upphävande på grund av att ett varumärke inte har använts, ålägger käranden att göra en marknadsundersökning avseende huruvida innehavaren eventuellt har använt varumärket och, såvitt det är möjligt, anföra grundade omständigheter till stöd för ansökan.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tionde avdelningen) följande:

Artikel 19 i Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2015/2436 av den 16 december 2015 för tillnärmning av medlemsstaternas varumärkeslagstiftning ska tolkas så, att den utgör hinder för en processuell regel i en medlemsstat som, i ett förfarande avseende en ansökan om upphävande på grund av att ett varumärke inte har använts, ålägger käranden att göra en marknadsundersökning avseende huruvida innehavaren eventuellt har använt varumärket och, såvitt det är möjligt, anföra grundade omständigheter till stöd för ansökan.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: tyska.