CELEX: 62016TJ0325
Konkurence
Administratīvais process
Lēmums, ar kuru uzdod veikt pārbaudi
Samērīgums
Patvaļīguma neesamība
Pienākums norādīt pamatojumu
Pietiekami nopietni netiešie pierādījumi
Tiesiskā noteiktība
Tiesiskā paļāvība
Tiesības uz privātās dzīves neaizskaramību
Tiesības uz aizstāvību

Tiesvedības priekšvēsture
Prasītāja
České dráhy, a.s
. ir akciju sabiedrība. Šī sabiedrība ir Čehijas nacionālais dzelzceļa pārvadātājs, kas pieder Čehijas valstij. Tai ir dominējošais stāvoklis tostarp pasažieru pārvadājumu pakalpojumu un dzelzceļa infrastruktūras pārvaldības pakalpojumu sniegšanas tirgos Čehijas Republikā.
Tiesvedība Čehijas Konkurences uzraudzības iestādē
2011. un 2012. gadā divi citi pārvadātāji –
RegioJet a.s
un
LEO Express a.s
. – sāka piedāvāt pasažieru dzelzceļa pārvadājumu pakalpojumus maršrutā starp Prāgu (Čehijas Republika) un Ostravu, pilsētu Čehijas Republikas ziemeļaustrumos.
Kopš 2011. gada saistībā ar prasītājas – par kuru ir aizdomas, ka tā ļaunprātīgi izmanto savu dominējošo stāvokli, ar zaudējumiem piedāvājot pasažieru dzelzceļa pārvadājumu pakalpojumus par plēsonīgām cenām maršrutā Prāga–Ostrava, – rīcību tika veikta izmeklēšana, ko veica Čehijas konkurences iestāde
Úřad pro ochranu hospodářské soutěže
(Konkurences aizsardzības birojs, Čehijas Republika).
2012. gada 24. janvārī pēc iepriekšējas izmeklēšanas Čehijas konkurences iestāde uzsāka administratīvu procedūru pret prasītāju, pamatojoties uz
Zákon č. 143/2001 Sb. o ochraně hospodářské soutěže
(Likums Nr. 143/2001 par konkurences aizsardzību) 11. panta 1. punktu.
2012. gada 25. janvārī Čehijas konkurences iestāde veica pārbaudi prasītājas telpās.
Lēmuma, kas ir šīs prasības priekšmets, pieņemšanas brīdī Čehijas konkurences iestādes veiktā izmeklēšana joprojām turpinājās.
Tiesvedība Čehijas tiesās
Nenorādītā datumā divi prasītājas konkurenti –
RegioJet
un
LEO Express
– cēla prasības pret prasītāju Čehijas tiesās, lūdzot atlīdzināt zaudējumus, kurus esot izraisījusi apgalvotā prasītājas pret konkurenci vērstā rīcība maršrutā Prāga–Ostrava.
Ar 2015. gada 10. decembra spriedumu
Městský soud v Praze
(Prāgas pilsētas tiesa, Čehijas Republika) noraidīja
LEO Express
prasību. Pēdējā minētā pārsūdzēja šo spriedumu
Vrchní soud v Praze
(Prāgas Augstākā tiesa, Čehijas Republika). Lēmuma, kas ir šīs prasības priekšmets, pieņemšanas brīdī šī tiesvedība joprojām turpinājās.
Tajā pašā dienā
Městský soud v Praze
(Prāgas pilsētas tiesa) vēl nebija pieņēmusi lēmumu par
RegioJet
prasību.
Komisijas izmeklēšana
2016. gada 18. aprīlī Eiropas Komisija pieņēma Lēmumu C(2016) 2417
final
par Regulas (EK) Nr. 1/2003 20. panta 4. punkta piemērošanas procedūru, kas tika adresēts
České dráhy
un visām sabiedrībām, kuras tā tieši vai netieši kontrolē, uzdodot tām iziet pārbaudi (lieta AT.40156 –
Falcon
) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Apstrīdētā lēmuma 2.–9. apsvērums ir formulēti šādi:
“(2)
Eiropas Komisija (turpmāk tekstā – “Komisija”) ir saņēmusi informāciju, no kuras izriet, ka [prasītājai] ir dominējošs stāvoklis LESD 102. panta izpratnē cita starpā pasažieru pārvadājumu pakalpojumu sniegšanas un dzelzceļa infrastruktūras pārvaldības pakalpojumu sniegšanas tirgos Čehijas Republikā.
(3)
Komisijas rīcībā ir informācija, kas norāda, ka [prasītāja] varētu piemērot cenas zem pašizmaksas (plēsonīgas cenas) noteiktiem dzelzceļa maršrutiem, tostarp (bet ne tikai) maršrutam Prāga–Ostrava. Šī rīcība varētu būt daļa no [prasītājas] stratēģijas, kas ir pretrunā konkurences noteikumiem, un ar mērķi aizsargāt savu stāvokli pasažieru pārvadājumu pakalpojumu sniegšanas tirgū un ierobežot konkurences attīstību tirgū.
(4)
Komisija ir saņēmusi informāciju, kas liecina, ka šim iespējamam pārkāpumam vajadzēja notikt vismaz kopš 2011. gada, kad privāts konkurents sāka sniegt pakalpojumus maršrutā Prāga–Ostrava, vai pat agrāk, un ka šāda rīcība joprojām varētu turpināties.
(5)
Iepriekšminētā rīcība, ja tā ir konstatēta, ir viens vai vairāki LESD 102. panta pārkāpumi.
(6)
Šie iespējamie pārkāpumi ir tikuši izdarīti ar vislielāko slepenību. Esošie dokumenti par iespējamiem pārkāpumiem ir ierobežoti ar absolūtu minimumu un tiek turēti vietās un tādā veidā, kas atvieglo to slēpšanu, saglabāšanu vai iznīcināšanu informācijas pieprasīšanas vai paziņotas kontroles gadījumā.
(7)
Lai Komisija varētu konstatēt visus būtiskos apstākļus, kas saistīti ar iespējamiem pārkāpumiem, kā arī to rašanās kontekstu, būtu jāveic pārbaude [prasītājas] telpās saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 20. pantu. Lai nodrošinātu šīs pārbaudes efektivitāti, tā ir jāveic, iepriekš nebrīdinot uzņēmumu, kurš tiek turēts aizdomās par pārkāpumu.
(8)
Tādēļ ir jāpieņem lēmums saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punktu, ar kuru [prasītāja] tiek aicināta iziet pārbaudi, un tas jāpaziņo tieši pirms pārbaudes.
(9)
Komisija ir informēta, ka dalībvalsts kompetentā konkurences iestāde
Úřad pro ochranu hospodářské soutěže
(turpmāk tekstā – “
ÚOHS
”) ir uzsākusi administratīvu procedūru par to pašu pārkāpumu un ir veikusi pārbaudi [prasītājas] telpās 2012. gadā. Komisija ir izvērtējusi attiecīgos
ÚOHS
lietas materiālus.”
Apstrīdētā lēmuma 1. panta pirmajā daļā ir norādīts:
“Šis lēmums prasa, lai [prasītāja] kopā ar visām sabiedrībām, kuras tā tieši vai netieši kontrolē, izietu pārbaudi par iespējamo līdzdalību LESD 102. panta pārkāpumā pasažieru dzelzceļa pārvadājumu pakalpojumu sniegšanas jomā Čehijas Republikā. Pārkāpums it īpaši ietver cenu, kas ir zem pašizmaksas, praksi, kura var ierobežot trešo personu piekļuvi tirgum vai to attīstību pasažieru dzelzceļa pārvadājumu pakalpojumu tirgū, kā arī jebkuru stratēģiju ar tādu pašu iedarbību.”
Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 2. pantu “pārbaudei [bija jāsākas] [...] 2016. gada 26. aprīlī vai drīz pēc tam”.
Apstrīdētā lēmuma 3. pantā ir noteikts, ka “šī lēmuma adresāts ir [prasītāja] kopā ar visām sabiedrībām, kuras tā tieši vai netieši kontrolē[;] lēmums tiek paziņots [prasītājai] tieši pirms pārbaudes saskaņā ar LESD 297. panta 2. punktu”.
Pārbaude notika no 2016. gada 26. līdz 29. aprīlim.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2016. gada 24. jūnijā, prasītāja cēla šo prasību.
Saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 89. pantu tā aicināja Komisiju iesniegt noteiktus dokumentus. Komisija izpildīja šo lūgumu noteiktajā termiņā.
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
prasību noraidīt;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Prasības pamatošanai prasītāja izvirza sešus pamatus, kas ir balstīti uz:
–
apstrīdētā lēmuma un attiecīgās pārbaudes patvaļīgo un nesamērīgo raksturu (pirmais pamats);
–
pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi (otrais pamats);
–
nepietiekamiem netiešiem pierādījumiem, kas pamato apstrīdētā lēmuma pieņemšanu un pārbaudes veikšanu (trešais pamats);
–
ietekmes neesamību uz tirdzniecību starp dalībvalstīm un prasītājas dominējošo stāvokli iekšējā tirgū vai būtiskā tā daļā (ceturtais pamats);
–
tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu pārkāpumu (piektais pamats);
–
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 7. un 48. pantā un Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī (turpmāk tekstā – “ECPAK”), 6. un 8. pantā garantēto tiesību pārkāpumu (sestais pamats).
Vispirms jānorāda, ka, lai arī tiesību akts, par kuru celta šī prasība, patiešām ir lēmums, ar kuru uzdots veikt attiecīgo pārbaudi, un visi prasītājas izvirzītie pamati ir vērsti tikai uz šī lēmuma atcelšanu, tomēr dažas no piezīmēm un argumentiem, ko prasītāja izvirzījusi rakstveida procesā, attiecas uz tās pārbaudes gaitu, kuru Komisija uzsāka, izpildot minēto lēmumu. Turklāt to pierāda arī veids, kā prasītāja ir nosaukusi pirmo un trešo atcelšanas pamatu.
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru veids, kādā ir ticis piemērots lēmums, ar kuru uzdots veikt pārbaudi, neietekmē šī lēmuma likumību (skat. spriedumu, 2013. gada 6. septembris, Deutsche Bahn u.c./Komisija,
T‑289/11, T‑290/11 un T‑521/11
,
EU:T:2013:404
,
49.
punkts un tajā minētā judikatūra) un ka tādēļ uzņēmums nevar atsaukties uz pārbaudes procedūru nelikumīgu norisi, lai pamatotu atcelšanas prasījumus, kas vērsti pret tiesību aktu, uz kura pamata Komisija uzsāka šo pārbaudi (skat. spriedumu, 2007. gada 17. septembris, Akzo Nobel Chemicals un Akcros Chemicals/Komisija,
T‑125/03 un T‑253/03
,
EU:T:2007:287
,
55.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Ņemot vērā iepriekš minēto, tiesas sēdē prasītāja norādīja, ka tā necenšas atsaukties uz pārbaudes procedūras gaitas nelikumību, lai pamatotu savus prasījumus atcelt apstrīdēto lēmumu. Piezīmes un argumenti par attiecīgās pārbaudes norisi ir paredzēti vienīgi kā “palīgs interpretācijā” apstrīdētā lēmuma pamatā esošajam mērķim.
Tāpēc šīs piezīmes un argumenti, izskatot apstrīdētā lēmuma atcelšanas pamatus, ir jāvērtē no šīs perspektīvas.
Turklāt šī pārbaude ir jāsāk ar otrā un trešā pamata analīzi, ņemot vērā, ka šī analīze varētu ietekmēt citu pamatu analīzi.
Par otro un trešo pamatu, kas balstīti uz pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi un pietiekami nopietnu netiešo pierādījumu neesamību, kas rada aizdomas par konkurences noteikumu pārkāpumu
Ar trešo pamatu prasītāja vispirms pārmet Komisijai, ka tā apstrīdētajā lēmumā nav norādījusi nevienu pierādījumu, kas liecina par konkurences noteikumu pārkāpumu.
Katrā ziņā prasītāja ir pārliecināta, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī Komisijai nebija nekādu nopietnu (pat netiešu) pierādījumu, kas liecinātu par konkurences noteikumu pārkāpumu. Gluži pretēji – pierādījumi, kas iegūti Čehijas konkurences iestādē notiekošajā procedūrā, tostarp
Krabec
kunga 2013. gada 16. decembra un
Univerzita Pardubice
(Pardubices universitāte, Čehijas Republika) 2015. gada 25. augusta ekspertīze, liecināja par labu pret konkurenci vērstas rīcības neesamībai no prasītājas puses. Turklāt no tiem pašiem pierādījumiem izriet, ka prasītājas cenas vidēji bija augstākas nekā tās konkurentu cenas un ka tās ieņēmumi maršrutā Prāga–Ostrava vienmēr bija lielāki par mainīgajām izmaksām. Pietiekami nopietnu netiešo pierādījumu neesamību apstiprina situācijas attīstība maršrutā Prāga‑Ostrava, ko raksturo augsta konkurence. Tādējādi, pēc prasītājas domām, ir ļoti iespējams, ka apstrīdētais lēmums balstījās vienīgi uz sūdzību, kuru esot iesniedzis viens no konkurējošajiem pārvadātājiem, un nevis uz faktu pienācīgu pārbaudi.
Šajā ziņā prasītāja lūdz Vispārējo tiesu veikt netiešo pierādījumu, kas apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienā bija Komisijas rīcībā, materiāltiesisku pārbaudi un izvērtēt, cik lielā mērā tā pārbaudīja Čehijas konkurences iestādes rīcībā esošos lietas materiālus.
Ar otro pamatu prasītāja apgalvo, ka apstrīdētais lēmums nav pietiekami pamatots un pārāk plaši definē pārbaudes priekšmetu un mērķi, un tādējādi tas ir praktiski vērsts uz ikvienu prasītājas rīcību pasažieru dzelzceļa pārvadājumu jomā Čehijas Republikā.
Pārbaudes priekšmets esot pārāk plaši definēts no teritoriālā, laika un materiālā aspekta. Teritoriālā aspekta ziņā apstrīdētā lēmuma trešajā apsvērumā ir atsauce uz iespējamu pārkāpumu, kas tostarp izdarīts maršrutā Prāga‑Ostrava, bet ne tikai uz to. Runājot par ierobežojumu laikā, izmantotais formulējums skaidri attiecas uz 2011. gadā izskatīto darbību sākumu, taču tas neliedz Komisijai pārbaudīt arī iepriekšējos periodus, kā arī jebkuru nākamo periodu. No materiālā aspekta apstrīdētā lēmuma 1. pantā ir norādīts, ka iespējamais pārkāpums “cita starpā ietver” par pašizmaksu zemāku cenu praksi, tādējādi iekļaujot arī jebkuru citu LESD 102. panta pārkāpumu. Turklāt Komisija neesot identificējusi konkrēto tirgu.
Tāpat apstrīdētajā lēmumā neesot konkrēti aprakstīti fakti un pieņēmumi, kurus Komisija plānoja pārbaudīt, un neesot ietverti arī nekādi netiešie pierādījumi, kas pamatotu tās aizdomas (attiecībā uz pēdējo minēto iebildumu skat. iepriekš 26. punktu).
Tādējādi apstrīdētais lēmums esot ļāvis Komisijai veikt “informācijas zveju” un pievērsties ne tikai dokumentiem par konkurējošo pārvadātāju iesaistīšanos maršrutā Prāga–Ostrava, bet arī citiem dokumentiem. Pamatojoties uz šiem dokumentiem, kas tika konfiscēti attiecīgajā pārbaudē (
Falcon
), bet kas nav saistīti ar maršrutu Prāga–Ostrava, Komisija esot uzdevusi veikt otro pārbaudi (
Twins
), kas ir lietas T‑621/16,
České dráhy
/Komisija priekšmets.
Komisija prasa noraidīt abus pamatus.
Vispirms ir jāatgādina, ka prasība nodrošināt aizsardzību pret valsts varas patvaļīgu vai nesamērīgu iejaukšanos jebkuras personas, vai tā būtu fiziska vai juridiska persona, privātajā dzīvē ir Eiropas Savienības tiesību vispārējais princips (skat. spriedumu, 2014. gada 25. novembris, Orange/Komisija,
T‑402/13
,
EU:T:2014:991
,
83.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to, lai panāktu atbilstību šim vispārējam principam, lēmumā par pārbaudi galvenā uzmanība ir jāpievērš faktisko un juridisko apsvērumu, par kuriem Komisijas rīcībā jau ir informācija, patiesuma un apmēra pārbaudei, jo šie apsvērumi ir uzskatāmi par pietiekami nopietniem netiešiem pierādījumiem, kas ļauj nojaust konkurences noteikumu pārkāpumu (skat. spriedumu, 2014. gada 25. novembris, Orange/Komisija,
T‑402/13
,
EU:T:2014:991
,
84.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Citiem vārdiem, pietiekami nopietnu netiešo pierādījumu iegūšana par konkurences noteikumu pārkāpumu ir obligāts priekšnoteikums, lai Komisija varētu uzdot veikt pārbaudi saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD 101.] un [102.] pantā, 20. panta 4. punktu (
OV 2003, L 1, 1. lpp.
).
Tāpat arī atbilstoši minētajam vispārējam principam lēmuma, ar kuru ir uzdots veikt pārbaudi, formulējums nedrīkst pārsniegt tā pārkāpuma apjomu, par kuru var būt aizdomas, pamatojoties uz šādiem netiešiem pierādījumiem.
Taisnība, ka Komisijai principā nav pienākuma paziņot šāda lēmuma adresātam visu tās rīcībā esošo informāciju par iespējamiem pārkāpumiem, ne arī definēt konkrēto tirgu vai precīzi noteikt šo pārkāpumu juridisko kvalifikāciju, vai arī norādīt periodu, kurā šie pārkāpumi tika izdarīti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 6. septembris, Deutsche Bahn u.c./Komisija,
T‑289/11, T‑290/11 un T‑521/11
,
EU:T:2013:404
,
170.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turpretim Komisijai cik vien iespējams precīzi ir jānorāda pieņēmumi, kurus tā ir iecerējusi pārbaudīt, proti, kas tiek meklēts, un fakti, uz kuriem attieksies pārbaude. Šim nolūkam Komisijai lēmumā, ar kuru uzdots veikt pārbaudi, ir jāietver arī pārkāpuma, par kuru ir aizdomas, būtisko iezīmju apraksts, norādot iespējamo konkrēto tirgu un konkurences ierobežojumu, par kuriem ir aizdomas, raksturu, paskaidrojums par veidu, kādā uzņēmums, uz kuru attiecas pārbaude, ir piedalījies pārkāpumā, kā arī Savienības izmeklētājiem piešķirtās pilnvaras (skat. spriedumu, 2013. gada 6. septembris, Deutsche Bahn u.c./Komisija,
T‑289/11, T‑290/11 un T‑521/11
,
EU:T:2013:404
,
170.
un
171.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Turklāt argumentācija, kas ir pārāk īsa, neskaidra un vispārīga, kā arī dažos aspektos neviennozīmīga, nevar atbilst Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punktā paredzētajām pamatojuma prasībām, lai attaisnotu informācijas pieprasījumu, kas nosūtīts vairāk nekā divus gadus pēc pirmajām pārbaudēm, kamēr Komisija jau ir nosūtījusi vairākus informācijas pieprasījumus uzņēmumiem, par kuriem ir aizdomas, ka tie piedalījās pārkāpumā, un vairākus mēnešus pēc lēmuma par procedūras uzsākšanu pieņemšanas, un tādēļ attiecīgais lēmums tika pieņemts laikā, kad Komisijai jau bija informācija, kas tai ļautu precizēt aizdomas par attiecīgo uzņēmumu iespējamo pārkāpumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 10. marts, HeidelbergCement/Komisija,
C‑247/14 P
,
EU:C:2016:149
,
39.
punkts).
Katrā ziņā, tā kā Komisijas ierēdņiem piešķirto pilnvaru apjoms ir noteikts lēmuma par pārbaudi pamatojumā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 18. jūnijs, Deutsche Bahn u.c./Komisija,
C‑583/13 P
,
EU:C:2015:404
,
60.
punkts), tad vispārējais princips, kas minēts iepriekš 34. punktā, nepieļauj tādus formulējumus lēmumā par pārbaudi, kas paplašina šo piemērojamību, pārsniedzot to, kas izriet no pietiekami nopietniem pierādījumiem, kādi ir Komisijas rīcībā šāda lēmuma pieņemšanas brīdī.
Piemērojot šo vispārējo principu, Vispārējā tiesa atcēla attiecīgo lēmumu lietā, kurā tika taisīts 2012. gada 14. novembra spriedums Nexans France un Nexans/Komisija (
T‑135/09
,
EU:T:2012:596
), ciktāl šis lēmums attiecās uz elektrības kabeļiem, kas nav zemūdens un apakšzemes augstsprieguma kabeļi, un aprīkojumu, kas saistīts ar šiem citiem kabeļiem, un pēc tam, kad Komisija bija konstatējusi, ka, lai arī minētā lēmuma pieņemšanas datumā tās rīcībā bija pietiekami nopietni netiešie pierādījumi, lai uzdotu veikt pārbaudi saistībā ar zemūdens un apakšzemes augstsprieguma elektriskajiem kabeļiem un ar šiem kabeļiem saistītajām iekārtām, tai tomēr nebija pietiekami nopietnu netiešo pierādījumu, lai uzdotu veikt pārbaudi saistībā ar visiem elektriskajiem kabeļiem un ar šiem kabeļiem saistītajām iekārtām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 14. novembris, Nexans France un Nexans/Komisija,
T‑135/09
,
EU:T:2012:596
,
91.
–
94.
punkts).
Šajā gadījumā ir jāpārbauda, pirmkārt, vai Komisijas rīcībā bija pietiekami nopietni netiešie pierādījumi, kas ļautu uzskatīt, ka prasītāja ir pārkāpusi konkurences normas, un, otrkārt, vai pārbaudes apjoms, kāds ir noteikts apstrīdētajā lēmumā, aprobežojās ar pārkāpumu, par kuru Komisijai bija aizdomas, pamatojoties uz šādiem pierādījumiem.
Šajā ziņā prasītāja pārmet Komisijai, ka apstrīdētajā lēmumā tā nav atsaukusies uz nevienu konkrētu pierādījumu, lai konstatētu aizdomas par pret konkurenci vērsto rīcību, kas tai tiek pārmesta.
Tomēr, ja Komisijai, lai pierādītu pārbaudes pamatoto raksturu, ir detalizēti jānorāda lēmumā, ar kuru uzdots veikt pārbaudi, ka tās rīcībā ir informācija un nopietni netiešie pierādījumi, kas rada aizdomas par pārkāpumu, par kuru tiek turēts aizdomās uzņēmums, uz ko attiecas pārbaude (skat. spriedumu, 2013. gada 6. septembris, Deutsche Bahn u.c./Komisija,
T‑289/11, T‑290/11 un T‑521/11
,
EU:T:2013:404
,
172.
punkts un tajā minētā judikatūra), iepriekšējas izmeklēšanas posmā tai nevar prasīt papildus pieņēmumiem par pārkāpumu, ko tā pārbauda, norādīt arī pierādījumus, proti, informāciju, kas tai liek domāt, ka, iespējams, ir pārkāpts LESD 102. pants. Ar šādu prasību faktiski tiktu apdraudēts līdzsvars, kāds judikatūrā ir noteikts starp izmeklēšanas efektivitātes saglabāšanu un attiecīgā uzņēmuma tiesību uz aizstāvību saglabāšanu (spriedums, 2014. gada 25. novembris, Orange/Komisija,
T‑402/13
,
EU:T:2014:991
,
81.
punkts).
Pirmkārt, iepriekšējā izmeklēšana sākas brīdī, kad Komisija, īstenojot tai Regulas Nr. 1/2003 18. un 20. pantā piešķirtās pilnvaras, veic pasākumus, ar ko tā norāda uz izdarīto pārkāpumu un kas var būtiski ietekmēt aizdomās turēto uzņēmumu situāciju. Otrkārt, tikai administratīvajā posmā, kurš ir balstīts uz sacīkstes principu, attiecīgais uzņēmums ar paziņojumu par iebildumiem tiek informēts par visiem būtiskajiem faktiem, uz kuriem Komisija balstās šajā procedūras stadijā, un par to, ka šim uzņēmumam ir tiesības piekļūt lietas materiāliem, lai garantētu tiesību uz aizstāvību efektīvu īstenošanu. Tādējādi tikai pēc paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas attiecīgais uzņēmums var pilnībā izmantot tā tiesības uz aizstāvību. Ja šīs tiesības būtu attiecināmas uz posmu pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas, tad Komisijas veiktās izmeklēšanas efektivitāte tiktu apdraudēta, jo attiecīgais uzņēmums jau iepriekšējas izmeklēšanas posmā varētu identificēt informāciju, kas Komisijai jau ir zināma, un attiecīgi to informāciju, kuru vēl varētu noslēpt (spriedums, 2014. gada 25. novembris, Orange/Komisija,
T‑402/13
,
EU:T:2014:991
,
78.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to Komisijai nevar pārmest, ka tā apstrīdētajā lēmumā ir tikai konstatējusi, ka tai ir informācija, kas liecina, ka “ka noteiktos dzelzceļa maršrutos, tostarp (bet ne tikai) maršrutā Prāga–Ostrava, [prasītāja] var[ēja] praktizēt cenas, kas ir zem pašizmaksas (plēsonīgas cenas)” un “ka šim iespējamajam pārkāpumam [vajadzēja] tikt izdarītam vismaz kopš 2011. gada, kad privāts konkurents [sāka] sniegt pakalpojumus maršrutā Prāga–Ostrava, vai pat agrāk, un ka šai rīcībai [vajadzēja] turpināties”.
Tomēr, kad Savienības tiesai, tāpat kā šajā lietā, tiek lūgts pārskatīt lēmumu par pārbaudi, lai nodrošinātu, ka tas nav patvaļīgs, tai ir jāpārliecinās, ka pastāv pietiekami nopietni netiešie pierādījumi, kas ļauj izteikt aizdomas par to, ka attiecīgais uzņēmums ir izdarījis konkurences noteikumu pārkāpumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 14. novembris, Nexans France un Nexans/Komisija,
T‑135/09
,
EU:T:2012:596
,
43.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā no judikatūras izriet, ka vismaz tad, ja uzņēmums, kurš ir adresāts lēmumam, kas pieņemts saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punktu, iesniedz noteiktu informāciju, kura ļauj apšaubīt netiešo pierādījumu, kas ir Komisijas rīcībā, lai pieņemtu šādu lēmumu, pietiekami nopietno raksturu, Savienības tiesai ir jāizvērtē šie netiešie pierādījumi un jāpārbauda to pietiekami nopietnais raksturs (spriedums, 2012. gada 14. novembris, Nexans France un Nexans/Komisija,
T‑135/09
,
EU:T:2012:596
,
72.
punkts).
Tomēr pārbaude par to, vai Komisijas rīcībā ir pietiekami nopietni netiešie pierādījumi, kas var radīt aizdomas par konkurences normu pārkāpumu pirms lēmuma par pārbaudes veikšanu pieņemšanas, nav vienīgais līdzeklis, kas Vispārējai tiesai ļauj nodrošināt, ka minētais lēmums nav patvaļīgs (spriedums, 2014. gada 25. novembris, Orange/Komisija,
T‑402/13
,
EU:T:2014:991
,
87.
punkts).
Lēmuma pamatojuma pārbaude arī ļauj tiesai nodrošināt aizsardzības pret patvaļīgu un nesamērīgu iejaukšanos principa ievērošanu, jo ar minēto pamatojumu var norādīt attiecīgo uzņēmumu iekšienē paredzētās pārbaudes pamatoto raksturu (skat. spriedumu, 2014. gada 25. novembris, Orange/Komisija,
T‑402/13
,
EU:T:2014:991
,
89.
punkts un tajā minētā judikatūra). Vispārējā tiesa var secināt, ka lēmums par pārbaudi nav patvaļīgs, un nav nepieciešams materiāli pārbaudīt Komisijas rīcībā esošo netiešo pierādījumu saturu šī lēmuma pieņemšanas dienā, ja tā uzskata, ka pieņēmumi, kurus Komisija plāno pārbaudīt, un fakti, uz kuriem attiecas pārbaude, ir definēti pietiekami precīzi (spriedums, 2014. gada 25. novembris, Orange/Komisija,
T‑402/13
,
EU:T:2014:991
,
91.
punkts).
Šajā lietā Komisija apstrīdētajā lēmumā ir norādījusi:
–
pirmkārt, tās rīcībā ir “informācija, kas liek domāt, ka noteiktos dzelzceļa maršrutos, tostarp (bet ne tikai) maršrutā Prāga–Ostrava”, [prasītāja] varēja piemērot cenas, kas ir zem pašizmaksas (plēsonīgas cenas) (apstrīdētā lēmuma 3. apsvērums);
–
otrkārt, Komisija ir saņēmusi “informāciju, kas liecina, ka šim iespējamajam pārkāpumam bija jānotiek vismaz kopš 2011. gada, kad privāts konkurents sāka sniegt pakalpojumus maršrutā Prāga–Ostrava, vai pat agrāk” (apstrīdētā lēmuma 4. apsvērums);
–
treškārt, ka LESD 102. panta pārkāpums, kas minēts apstrīdētajā lēmumā, “cita starpā ietver cenu, kas ir zem pašizmaksas, praksi, kura var ierobežot trešo personu pieeju tirgum vai to attīstību pasažieru dzelzceļa pārvadājumu pakalpojumu tirgū” (apstrīdētā lēmuma 1. pants).
Tādējādi apstrīdētais lēmums iekļauj attiecīgajā pārbaudē ne tikai iespējamu LESD 102. panta pārkāpumu, kas ietver plēsonīgu cenu noteikšanu maršrutā Prāga–Ostrava kopš 2011. gada, bet arī cita veida LESD 102. panta pārkāpumus citos maršrutos Čehijas Republikā, nevis tikai maršrutā Prāga–Ostrava, kā arī laikposmā pirms 2011. gada.
Tomēr apstrīdētā lēmuma pamatojums pats par sevi neļauj uzskatīt, ka šī lēmuma pieņemšanas dienā Komisijas rīcībā bija pietiekami nopietni netiešie pierādījumi, kas ļauj apšaubīt LESD 102. panta pārkāpumu, kā tas ir aprakstīts iepriekš 53. punktā.
Šādos apstākļos, pirmkārt, un ņemot vērā citu atbilstošo informāciju, ir jāpārbauda, vai apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienā Komisijas rīcībā bija pietiekami nopietni netiešie pierādījumi, kas varēja radīt aizdomas par LESD 102. panta pārkāpumu, kurš ietver plēsonīgu cenu praktizēšanu maršrutā Prāga–Ostrava kopš 2011. gada.
Otrkārt, ir jāpārbauda, vai tajā pašā datumā Komisijai bija pietiekami nopietni netiešie pierādījumi arī attiecībā uz citiem LESD 102. panta pārkāpumu veidiem citos maršrutos un laikposmā pirms 2011. gada.
Par apgalvoto plēsonīgo cenu praksi maršrutā Prāga–Ostrava kopš 2011. gada
Atbildes rakstā Komisija ir identificējusi trīs informācijas kopumus, kas tai lika pieņemt apstrīdēto lēmumu: informāciju, kas iegūta no sūdzības iesniedzēja, informāciju, kas iegūta no publiski pieejamiem avotiem, un Čehijas konkurences iestādes lietu, kura tostarp ietver Pardubices universitātes ekspertīzes atzinumu.
Attiecībā uz trešo informācijas kopumu Komisija tostarp citēja Pardubices universitātes ekspertīzes atzinuma 128.–130. punktu un 155.–157. punktu. Šajos punktos ekspertīzes atzinumā tostarp bija norādīts, ka sniegtā informācija (skat. ekspertīzes atzinuma 3. punktu) neļauj secināt, ka skaitļi, kas attiecas uz attiecīgajām izmaksām, pareizi atspoguļoja situāciju. Ekspertīzes ziņojumā tika arī norādīts uz iespējamo prasītājas datu sagrozīšanu.
Attiecībā uz Komisijas norādītajiem punktiem Pardubices universitātes ekspertīzes atzinumā prasītāja it īpaši apgalvo, ka tajā ietvertajām atrunām ir maznozīmīgs raksturs. Tās esot standarta formulas, ar kuru palīdzību eksperti parasti nodrošina, ka viņu ekspertīze netiks apstrīdēta un ka viņu iespējamā atbildība tiks izslēgta.
Vispirms jānorāda, ka no lietas materiāliem šajā lietā izriet, ka Čehijas konkurences iestāde kopš 2011. gada izmeklē iespējamo prasītājas īstenoto plēsonīgo cenu praksi maršrutā Prāga–Ostrava, proti, to pašu praksi, kas ir apstrīdētā lēmuma galvenais priekšmets.
No minētajiem lietas materiāliem arī izriet, ka šīs izmeklēšanas laikā Čehijas konkurences iestāde ir savākusi tūkstošiem lapaspušu ar pierādījumiem, kas galvenokārt iegūtas no prasītājas un konkurējošajiem pārvadātājiem (
RegioJet
un
LEO Express
).
Attiecībā uz Pardubices universitātes ekspertīzes atzinumu, pirmkārt, ir jānorāda, ka šī atzinuma 128.–130. punktā, uz kuriem atsaucas Komisija un kuri ir iekļauti sadaļā “Izmaksu novirzīšana starp dažādām sabiedriskā dzelzceļa pārvadājuma sastāvdaļām”, ir norādīts:
–
“[konfidenciāli]”,
–
“[konfidenciāli]”,
–
“[konfidenciāli]”.
Otrkārt, Pardubices Universitātes ekspertīzes atzinuma 155.–157. punktā, uz kuriem arī atsaucas Komisija un kuri ir iekļauti sadaļā “Dažu pretrunu identificēšana [prasītājas] apsvērumos”, ir norādīts:
–
“[konfidenciāli]”,
–
“[konfidenciāli]”; šajā ziņā ekspertīzes atzinumā ir atspoguļots šāds citāts: “[konfidenciāli]”.
Treškārt, Pardubice Universitātes ekspertīzes atzinuma 158.–161. punktā, kas ir iekļauti sadaļā ar nosaukumu “Pretrunas [prasītājas] apsvērumos par mainīgo un fiksēto izmaksu attiecību”, ir norādīts, ka “[konfidenciāli]” un ka “[konfidenciāli]”.
Jākonstatē, ka iepriekšminētie apsvērumi – pretēji prasītājas apgalvojumam, ka tās ir tikai standarta formulas, ar kuru palīdzību eksperti cenšas nodrošināt, ka viņu ekspertīze nebūs apstrīdama un ka viņu iespējamā atbildība tiks izslēgta, – pierāda, kaut arī netieši, ka Komisijai bija pamatots iemesls uzskatīt, ka prasītāja ir pārkāpusi LESD 102. pantu, un tādēļ tai bija tiesības uzdot veikt attiecīgo pārbaudi.
Šajā ziņā jāatgādina, ka, lai pamatotu pārbaužu veikšanu, nav nepieciešams, lai ar Komisijas rīcībā esošo informāciju varētu bez jebkādām pamatotām šaubām pierādīt apstrīdētajā lēmumā konstatētā pārkāpuma pastāvēšanu. Būtībā šāda apjoma pierādījumi ir nepieciešami attiecībā uz tiem Komisijas lēmumiem, kuros tā konstatē pārkāpuma pastāvēšanu un piemēro naudas sodus. Turpretim, lai pieņemtu lēmumu par pārbaudes veikšanu Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punkta izpratnē, pietiek ar to, ka tās rīcībā ir informācija un nopietni, materiāli netieši pierādījumi, kas rada aizdomas par pārkāpumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 14. marts, Cementos Portland Valderrivas/Komisija,
T‑296/11
,
EU:T:2014:121
,
43.
punkts, un 2016. gada 29. februāris, EGL u.c./Komisija,
T‑251/12
, nav publicēts,
EU:T:2016:114
,
149.
punkts).
Ņemot vērā iepriekš minēto, šķiet, ka Komisijai bija šādi netiešie pierādījumi.
Turklāt, pat ja prasītājas arguments, saskaņā ar kuru Čehijas konkurences iestādes iegūtie pierādījumi liecina, ka tās ieņēmumi maršrutā Prāga–Ostrava vienmēr ir bijuši augstāki par mainīgajām izmaksām, būtu pamatots, ir pietiekami atgādināt, ka saskaņā ar judikatūru LESD 102. pantam ir pretrunā arī tādas cenas, kas ir zemākas par kopējo izmaksu, kuras ietver fiksētās un mainīgās izmaksas, vidējo vērtību, bet ir augstākas par mainīgo izmaksu vidējo vērtību, ja tās tiek noteiktas atbilstoši plānam, kura mērķis ir izstumt no tirgus konkurentu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1991. gada 3. jūlijs, AKZO/Komisija,
C‑62/86
,
EU:C:1991:286
,
72.
punkts).
Visbeidzot, attiecībā uz prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru pietiekami nopietnu netiešu pierādījumu trūkumu apstiprina arī situācijas attīstība maršrutā Prāga‑Ostrava, ko raksturo augsta līmeņa konkurence, Komisija pamatoti norāda, ka fakts, ka dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma stratēģija nav guvusi gaidītos panākumus, nenozīmē, ka plēsonīgo cenu prakse nav izraisījusi konkurences izkropļojumu.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jānoraida iebildums par to, ka nav pietiekami nopietnu netiešo pierādījumu, kas ļauj turēt aizdomās prasītāju par LESD 102. panta pārkāpumu, kurš ietver plēsonīgu cenu praksi maršrutā Prāga–Ostrava kopš 2011. gada.
Tomēr, tā kā izmeklēšana, ko veica Čehijas konkurences iestāde, attiecas tikai uz iespējamo plēsonīgo cenu praksi maršrutā Prāga–Ostrava kopš 2011. gada, šo secinājumu, balstoties tikai uz šo pamatu, nevar attiecināt uz citiem LESD 102. panta pārkāpumiem citos maršrutos, ne tikai maršrutā Prāga–Ostrava, vai uz laikposmu pirms 2011. gada.
Tādējādi tagad ir jāpārbauda Komisijas rīcībā šajā ziņā esošie netiešie pierādījumi, ņemot vērā tās atbildi uz procesa organizatoriskajiem pasākumiem.
Par citiem LESD 102. panta pārkāpuma veidiem, citiem maršrutiem, izņemot maršrutu Prāga–Ostrava, un laikposmu pirms 2011. gada
–
Par citiem LESD 102. panta pārkāpuma veidiem
Pirmkārt, Komisija, atbildot uz iepriekš minētajiem procesa organizatoriskajiem pasākumiem, atzina, ka tās rīcībā nebija netiešo pierādījumu, kas varētu radīt aizdomas par cita veida LESD 102. panta pārkāpumiem.
Otrkārt, tā norādīja, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, piemērojot LESD 102. pantu, tai ir jāpārbauda sabiedrības, attiecībā uz kuru tiek veikta izmeklēšana, uzņēmējdarbības stratēģija, kas varētu atklāt, ka pastāv nodoms vai plāns ierobežot konkurenci.
Savos apsvērumos par Komisijas atbildi uz procesa organizatoriskajiem pasākumiem prasītāja apstrīdēja šo pēdējo minēto argumentāciju. Fakts, ka Komisijai ir jāpārbauda tās uzņēmējdarbības stratēģija, nekādā gadījumā nevar attaisnot attiecīgās pārbaudes mērķa paplašināšanu attiecībā uz konkurences noteikumu pārkāpumu veidiem, par kuriem Komisijas rīcībā nebija pietiekami nopietnu netiešo pierādījumu.
Šajā ziņā no judikatūras izriet, ka, lai novērtētu dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma cenu politikas likumību, principā ir jāatsaucas uz cenas kritērijiem, kas ir pamatoti ar paša dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma izmaksām un tā stratēģiju (skat. spriedumu, 2011. gada 17. februāris, TeliaSonera Sverige,
C‑52/09
,
EU:C:2011:83
,
41.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tāpat no judikatūras izriet, ka LESD 102. pantam ir pretrunā arī tādas cenas, kas ir zemākas par kopējo izmaksu, kuras ietver fiksētās un mainīgās izmaksas, vidējo vērtību, bet ir augstākas par mainīgo izmaksu vidējo vērtību, ja tās tiek noteiktas atbilstoši plānam, kura mērķis ir izstumt no tirgus konkurentu (spriedums, 1991. gada 3. jūlijs, AKZO/Komisija,
C‑62/86
,
EU:C:1991:286
,
72.
punkts).
Tāpēc, ja Komisijai ir pietiekami nopietni netieši pierādījumi, kas ļauj izteikt aizdomas par LESD 102. panta pārkāpumu, kas ietver plēsonīgu cenu praksi, tās izmeklēšana var attiekties uz attiecīgā uzņēmuma stratēģiju. Turklāt apstrīdētā lēmuma 1. panta pirmās daļas beigās Komisija ir ņēmusi vērā šo argumentāciju, norādot, ka papildus cenu zem pašizmaksas praksei, kura var ierobežot trešo personu piekļuvi tirgum vai to attīstību pasažieru dzelzceļa pārvadājumu pakalpojumu tirgū, pārbaude aptvers arī “jebkuru stratēģiju ar tādu pašu iedarbību”. Turklāt šo faktu prasītāja nekad nav apstrīdējusi.
Turpretim prasītāja pamatoti apgalvo, ka šī argumentācija nevar būt pamatots iemesls, lai paplašinātu attiecīgās pārbaudes priekšmetu, attiecinot to arī uz cita veida pārkāpumiem.
Faktiski, ņemot vērā it īpaši iepriekš 34. punktā minēto vispārējo principu, šāda argumentācija nevar pamatot apstrīdētā lēmuma 1. panta formulējumu, saskaņā ar kuru pārkāpums “it īpaši ietver” cenu zem pašizmaksas praksi, kas varētu iekļaut attiecīgās pārbaudes tvērumā jebkuru citu LESD 102. panta pārkāpuma veidu, lai gan Komisijai šajā ziņā nebija nekādu netiešu pierādījumu.
–
Par citiem maršrutiem, izņemot maršrutu Prāga–Ostrava
Šajā ziņā, no vienas puses, Komisija, atbildot uz Vispārējās tiesas noteiktajiem procesa organizatoriskajiem pasākumiem, iesniedza divas sūdzības, kuras bija datētas ar 2014. gada 17. oktobri un 2016. gada 1. martu un kuras tai bija nosūtījusi
LEO Express
.
Abās sūdzībās ir iekļauti netieši pierādījumi attiecībā uz maršrutu no Prāgas uz Košici, pilsētu Slovākijas Republikas austrumos. Turklāt 2016. gada 1. marta sūdzībā ir ietverti netieši pierādījumi attiecībā uz diviem citiem iekšzemes maršrutiem, proti, Ostrava–Kolīna un Olomouca–Kolīna.
No otras puses, Komisija uzstāja, ko no dokumentiem, kas neattiecas uz maršrutu Prāga–Ostrava, arī varēja izsecināt informāciju, kas varētu būt noderīga izmeklēšanā par to, vai šajā pēdējā minētajā maršrutā tiek īstenota pret konkurenci vērsta prakse, jo šī informācija skar jautājumu par izmaksām citās dzelzceļa līnijās un tādējādi ir uzskatāma par kritēriju izmaksu standarta sadalei starp dažādiem maršrutiem.
Savos apsvērumos attiecībā uz Komisijas atbildi uz procesa organizatoriskajiem pasākumiem prasītāja apstrīdēja šo informāciju. Pēc prasītājas domām, Komisijas iesniegtajos dokumentos nav nekādu netiešu pierādījumu, kas varētu radīt aizdomas par tās pretkonkurences rīcību maršrutā Prāga–Košice. Attiecībā uz maršrutiem Ostrava–Kolīna un Olomouca–Kolīna tā apgalvo, ka šie maršruti faktiski ir Prāgas–Ostravas maršruta neatņemama sastāvdaļa.
Pirmkārt, jāatzīmē – lai gan abās sūdzībās ir informācija par maršrutu Prāga–Košice, šī informācija nav uzskatāma par pietiekami nopietniem netiešiem pierādījumiem, kas varētu radīt aizdomas par to, ka arī šajā maršrutā tiek īstenota plēsonīgu cenu prakse. Šajās sūdzībās ir tikai norādīts, ka prasītāja ļaunprātīgi izmantoja savu dominējošo stāvokli, nolemjot atkārtoti ieviest savus
SC Pendolino
vilcienus šajā maršrutā, reaģējot uz līdzīgiem
LEO Express
nodomiem, lai gan tā bija pārtraukusi šo vilcienu darbību šajā pašā maršrutā to ierobežotās izmantošanas dēļ.
Šajā ziņā jāatgādina, ka Komisija atzina, ka tai ir tikai netieši pierādījumi, kas var radīt aizdomas par pārkāpumu, kurš ietver plēsonīgu cenu piemērošanu.
Pat pieņemot, ka attiecīgā informācija var netieši norādīt uz plēsonīgu cenu piemērošanas praksi arī maršrutā Prāga–Košice, fakts, ka šis maršruts ir iekļauts
Falcon
pārbaudē, katrā ziņā nebūtu saderīgs ar apstrīdētā lēmuma 1. pantu, kas ierobežo šīs pārbaudes priekšmetu ar Čehijas Republikas teritoriju.
Otrkārt, attiecībā uz maršrutiem Ostrava–Kolīna un Olomouca–Kolīna pietiek konstatēt, tāpat kā to ir izdarījusi prasītāja, ka tie ir neatņemama Prāgas–Ostravas maršruta sastāvdaļa. Patiešām, Kolīnas un Olomoucas pilsētas atrodas maršrutā Prāga–Ostrava, starp abām šīm pilsētām. No tā izriet, ka maršruti Ostrava–Kolīna un Olomouca–Kolīna jau ir ietverti apstrīdētā lēmuma priekšmetā, kas skaidri attiecas uz maršrutu Prāga–Ostrava.
Tādēļ jāsecina, ka Komisijai nebija pietiekami nopietnu netiešo pierādījumu, kas varētu radīt aizdomas, ka prasītāja praktizēja plēsonīgu cenu piemērošanu citos maršrutos, izņemot maršrutu Prāga–Ostrava.
Turklāt Komisija pati apstiprina šo secinājumu, vismaz netieši, kad tā uzsver informācijas, kas attiecas uz citiem maršrutiem, nozīmību maršruta Prāga–Ostrava pārbaudē.
Katrā ziņā, pat ja šī pēdējā argumentācija būtu pamatota, tā neļauj Komisijai apstrīdētajā lēmumā apgalvot, ka tās rīcībā ir informācija, kas liek domāt, ka prasītāja īstenoja plēsonīgu cenu praksi “noteiktos dzelzceļa maršrutos, ieskaitot, bet ne tikai, maršrutu Prāga–Ostrava”, lai gan tās rīcībā bija pietiekami nopietni netiešie pierādījumi tikai attiecībā uz šo pēdējo maršrutu.
–
Par laikposmu līdz 2011. gadam
Šajā ziņā no lietas materiāliem izriet, ka prasītājas galvenais konkurents
RegioJet
sāka izmantot maršrutu Prāga–Ostrava tikai 2011. gada septembrī un ka Čehijas konkurences iestādes izmeklēšana attiecībā uz apgalvoto prasītājas ļaunprātīgo rīcību minētajā maršrutā tiek īstenota tikai, sākot ar šo datumu.
Tomēr, atbildot uz Vispārējās tiesas noteiktajiem procesa organizatoriskajiem pasākumiem, Komisija iesniedza dokumentu, kas datēts ar 2010. gada 4. oktobri.
Prasītāja uzskata, ka šajā dokumentā, proti,
RegioJet
sūdzībā, nav nekādu atbilstošu pierādījumu elementu. Šis dokuments esot tikai pēdējās minētās spekulācijas.
Tomēr jākonstatē – lai arī Komisijas iesniegtais dokuments ir tikai prasītājas konkurenta iesniegta sūdzība, tas ir formulēts saskaņoti un attiecas, runājot par periodu līdz 2011. gadam, uz to pašu darbību, attiecībā uz kuru saistībā ar laikposmu no 2011. gada Komisijas rīcībā bija pietiekami nopietni netiešie pierādījumi.
Turklāt, lai gan ir taisnība, ka prasītājas galvenais konkurents
RegioJet
sāka izmantot maršrutu Prāga–Ostrava tikai 2011. gadā un otrais konkurents
LEO Express
– tikai 2012. gadā, tas pats par sevi neizslēdz prasītājas iespējami ļaunprātīgo rīcību pirms šī datuma. Proti, var pamatoti pieņemt, ka, saskaroties ar jauniem konkurentiem, dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums negaidīs, kamēr konkurenti ienāks attiecīgajā tirgū, bet rīkosies jau pirms šīs ienākšanas, lai to kavētu vai apgrūtinātu.
Šādos apstākļos Komisija apstrīdētajā lēmumā varēja noteikt laikposmu “vismaz kopš 2011. gada” kā pārkāpuma, par kuru ir aizdomas, iespējamo laikposmu.
–
Starpsecinājums
Ņemot vērā iepriekš minēto, jāsecina, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienā Komisijas rīcībā nebija pietiekami nopietnu netiešo pierādījumu, kas varētu radīt aizdomas par to, ka prasītāja ir pārkāpusi LESD 102. pantu un šis pārkāpums būtu cita veida, nevis apgalvotā plēsonīgo cenu prakse, vai attiecībā uz citu maršrutu, nevis maršrutu Prāga–Ostrava. Turpretī tai bija tiesības kā iespējamo attiecīgā pārkāpuma ilgumu noteikt laikposmu, kas sākās “vismaz” 2011. gadā.
Secinājumi par otro un trešo pamatu
Šādos apstākļos šīs prasības otrais un trešais pamats ir daļēji jāapmierina un apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, ciktāl tas attiecas uz apgalvoto LESD 102. panta pārkāpumu maršrutos, kas nav maršruts Prāga–Ostrava, un uz pārkāpuma veidiem, kas nav apgalvotā plēsonīgo cenu prakse.
Prasības pārējie pamati tagad ir jāanalizē šī secinājuma gaismā.
Par pirmo pamatu, kas ir balstīts uz apstrīdētā lēmuma patvaļīgo un nesamērīgo raksturu
Prasītāja apgalvo, ka apstrīdētais lēmums ir patvaļīga un nesamērīga iejaukšanās.
Šajā ziņā prasītāja vispirms norāda, ka Komisijas rīcībā bija vairāki tūkstoši lappušu ar pierādījumiem no Čehijas konkurences iestādē notiekošā procesa. Turklāt šī pēdējā minētā jau pati bija veikusi nepaziņotu pārbaudi prasītājas juridiskajā adresē. Tāpat prasītāja esot sniegusi minētajai iestādei maksimālu atbalstu visā šīs iestādes veiktajā administratīvajā procesā. Līdz ar to izšķirošā faktiskā situācija izmeklēšanai, kuru veica Komisija, tika sīki izklāstīta šīs iestādes lietas materiālos un Komisija nevarēja cerēt, ka attiecīgās pārbaudes laikā tā varētu iegūt atbilstošus papildu pierādījumus.
Turpinājumā prasītāja apgalvo, ka tādu pašu iznākumu varēja sasniegt mazāk invazīvā veidā, piemēram, izmantojot informācijas pieprasījumu.
Turklāt prasītāja uzsver, ka par minēto rīcību divi konkurenti, proti,
RegioJet
un
LEO Express
, jau ir uzsākuši divas tiesvedības.
Visbeidzot, ar apstrīdēto lēmumu tiekot pārkāpts samērīguma princips, jo pārbaudes priekšmets esot formulēts pārāk plaši.
Komisija prasa šo pamatu noraidīt.
Šī pamata pirmā daļa, kas attiecas uz apstrīdētā lēmuma patvaļīgo raksturu, uzreiz ir jānoraida.
Faktiski no judikatūras izriet, ka pārbaudes lēmums nav patvaļīgs tikai tad, ja tas ir pieņemts, nepastāvot nekādiem tādiem faktiskajiem apstākļiem, kas varētu pamatot pārbaudi. Tas tā nav gadījumā, ja lēmuma mērķis ir iegūt nepieciešamos dokumentus, lai pārbaudītu noteiktas faktiskas un juridiskas situācijas esamību un tvērumu, attiecībā uz kuru Komisijai jau ir pietiekami nopietni netieši pierādījumi, lai varētu uzskatīt, ka attiecīgais uzņēmums ir pārkāpis konkurences noteikumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 14. novembris, Nexans France un Nexans/Komisija,
T‑135/09
,
EU:T:2012:596
,
43.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr no otrā un trešā pamata izvērtējuma izriet, ka, pirmkārt, Komisijai bija pietiekami nopietni netiešie pierādījumi, kas ļāva uzskatīt, ka varētu būt pārkāpts LESD 102. pants, īstenojot plēsonīgu cenu praksi maršrutā Prāga–Ostrava vismaz kopš 2011. gada, un, otrkārt, ka apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, ciktāl tas attiecas uz citiem LESD 102. panta pārkāpuma veidiem un citiem maršrutiem, ņemot vērā to, ka šajā ziņā nav pietiekami nopietnu netiešo pierādījumu.
Šādos apstākļos apstrīdētais lēmums nav patvaļīgs.
Tādējādi pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
Attiecībā uz pirmā pamata otro daļu, kas ir balstīta uz apstrīdētā lēmuma nesamērīgo raksturu, ir jāatgādina, ka saskaņā ar samērīguma principu Savienības rīcības saturs un forma nedrīkst pārsniegt to, kas nepieciešams, lai sasniegtu Līgumu mērķus (LES 5. panta 4. punkts).
Tādējādi šis princips prasa, lai Savienības iestāžu rīcība nepārsniegtu to, kas ir piemērots un nepieciešams, lai sasniegtu izvirzīto mērķi – ar to saprotot, ka, izvēloties vairākus piemērotus pasākumus, ir jāizvēlas vismazāk ierobežojošais pasākums, – un lai radītās neērtības nebūtu nesamērīgas ar sasniedzamajiem mērķiem (skat. spriedumu, 2013. gada 6. septembris, Deutsche Bahn u.c./Komisija,
T‑289/11, T‑290/11 un T‑521/11
,
EU:T:2013:404
,
192.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr Komisijas izdarāmā izvēle starp, pirmkārt, pārbaudi, kas veikta, pamatojoties tikai vienkāršu pilnvarojumu vai informācijas pieprasījumu, un, otrkārt, pārbaudi, ko uzdots veikt uz lēmuma pamata, ir atkarīga nevis no tādiem apstākļiem kā, piemēram, situācijas īpašā nopietnība, ārkārtējā steidzamība vai nepieciešamība ievērot pilnīgu slepenību, bet gan no nepieciešamības veikt atbilstošu izmeklēšanu, ņemot vērā konkrētos lietas apstākļus. Tādēļ, ja lēmuma par pārbaudi mērķis ir vienīgi ļaut Komisijai apkopot vajadzīgo informāciju, lai novērtētu iespējamo Līguma pārkāpumu, šāds lēmums nepārkāpj samērīguma principu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 6. septembris, Deutsche Bahn u.c./Komisija,
T‑289/11, T‑290/11 un T‑521/11
,
EU:T:2013:404
,
193.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Principā tieši Komisijai ir jāizvērtē, vai informācija ir nepieciešama, lai varētu atklāt konkurences noteikumu pārkāpumu, un, pat ja tās rīcībā jau ir netieši pierādījumi vai pat pierādījumu elementi par pārkāpuma pastāvēšanu, Komisija tiesiski var uzskatīt par nepieciešamu uzdot veikt papildu pārbaudes, kas tai ļautu labāk noteikt pārkāpumu vai tā ilgumu (skat. spriedumu, 2013. gada 6. septembris, Deutsche Bahn u.c./Komisija,
T‑289/11, T‑290/11 un T‑521/11
,
EU:T:2013:404
,
194.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi nevar akceptēt prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru atbilstoši samērīguma principam Komisijai bija jāizmanto mazāk invazīvi līdzekļi, piemēram, informācijas pieprasījums saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. pantu, un tas tā ir vēl jo vairāk tādēļ, ka šīs lietas apstākļos prasītājas rīcības novērtējums acīmredzami ir atkarīgs no informācijas, kura noteikti nebūtu brīvprātīgi paziņota Komisijai un kuru Komisija tādēļ varēja iegūt tikai un vienīgi ar pārbaudes palīdzību (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2007. gada 8. marts, France Télécom/Komisija,
T‑340/04
,
EU:T:2007:81
,
150.
un
153.
punkts, un 2007. gada 12. jūlijs, CB/Komisija,
T‑266/03
, nav publicēts,
EU:T:2007:223
,
65.
punkts).
Turklāt, ciktāl apstrīdētais lēmums daļēji ir balstīts uz informāciju, kas ietverta Čehijas konkurences iestādes, kura izmeklē to pašu prasītājas rīcību un kura prasītājai nosūtīja vairākus informācijas pieprasījumus, lietas materiālos, ir pieļaujams, ka minētās iestādes lietas materiālos jau bija ietverta visa informācija, kuru varēja iegūt ar šādiem līdzekļiem.
Ņemot vērā iepriekš 115. punktā minēto judikatūru, nevar pieņemt arī to prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru Komisijai vajadzēja pietikt ar informāciju, kas ietverta Čehijas konkurences iestādes lietas materiālos.
Attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru par prasītājas rīcību jau notiek administratīvā izmeklēšana un divas tiesvedības valsts līmenī, pietiek atgādināt, ka saskaņā ar judikatūru no Regulas Nr. 1/2003 noteikumiem nevar izsecināt, ka pēc tam, kad valsts konkurences iestāde ir sākusi izmeklēt konkrētus faktus, Komisijai nekavējoties tiek liegts nodarboties ar šo lietu vai izrādīt sākotnējo interesi par to. Gluži pretēji, šīs abas iestādes vismaz sākumposmā, piemēram, izmeklēšanā, var strādāt paralēli, un Komisija saglabā iespēju uzsākt lēmuma pieņemšanas procedūru pat tad, ja valsts iestāde jau izskata lietu.
A fortiori
Komisijai arī ir jābūt iespējai veikt pārbaudi, jo lēmums par pārbaudes veikšanu ir tikai sagatavošanas akts, lai izskatītu lietu pēc būtības, kas nenozīmē formālu procedūras uzsākšanu Regulas Nr. 1/2003 11. panta 6. punkta izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2007. gada 8. marts, France Télécom/Komisija,
T‑340/04
,
EU:T:2007:81
,
129.
punkts un tajā minētā judikatūra). Šis princips ir atzīts gadījumos, kad valsts konkurences iestāde piemēro LESD 101. vai 102. pantu. Tas jo īpaši attiecas uz gadījumiem, kad valsts konkurences iestādes veiktā izmeklēšana balstās tikai uz valsts tiesību aktiem. Tieši tā tas ir šajā gadījumā.
No pastāvīgās judikatūras arī izriet, ka, lai izpildītu Komisijai Līgumā paredzētos uzdevumus, tai, piemērojot LESD 101. panta 1. punktu un 102. pantu, nevar būt saistošs lēmums, kuru pieņēmusi valsts tiesa. Tādējādi Komisija jebkurā brīdī, lai piemērotu LESD 101. un 102. pantu, ir tiesīga pieņemt individuālus lēmumus arī tad, ja par nolīgumu vai praksi jau ir ticis pieņemts valsts tiesas nolēmums un ja plānotais Komisijas lēmums tam ir pretrunā (skat. spriedumu, 2013. gada 6. septembris, Deutsche Bahn u.c./Komisija,
T‑289/11, T‑290/11 un T‑521/11
,
EU:T:2013:404
,
200.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to arī tiesvedības, kas tiek izskatītas Čehijas tiesās, nevar kavēt Komisiju veikt tādu pārbaudi, iepriekš nebrīdinot, kādu ir uzdots veikt apstrīdētajā lēmumā.
Turklāt attiecībā uz iepriekš 8. punktā minēto
Městský soud v Praze
(Prāgas pilsētas tiesa) 2015. gada 10. decembra lēmumu ir jānorāda, ka apstrīdētais lēmums nav pretrunā šim lēmumam. Ar savu lēmumu
Městský soud v Praze
(Prāgas pilsētas tiesa) noraidīja
LEO Express
pret prasītāju celto prasību par kaitējuma novēršanu, pamatojoties uz to, ka
LEO Express
nebija pierādījusi cēloņsakarību starp nodarīto kaitējumu un apgalvoto pret konkurenci vērsto prasītājas rīcību. Tomēr pēc šī konstatējuma vairs nebija jāizlemj jautājums par tās rīcības pret konkurenci vērsto raksturu, un tāpēc
Městský soud v Praze
(Prāgas pilsētas tiesa) to nedarīja.
Attiecībā uz prasītājas argumentu, kas balstīts uz 2014. gada 25. novembra spriedumu lietā Orange/Komisija (
T‑402/13
,
EU:T:2014:991
), kurā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka valsts konkurences iestādes rīcībā esošo lietas materiālu pārbaude nebija alternatīva pārbaudes pasākuma izmantošanai, jo šī iestāde nebija veikusi nekādu pārbaudi attiecīgā uzņēmuma telpās un tās lēmums līdz ar to tika pieņemts, pamatojoties tikai uz tās brīvprātīgi iesniegto informāciju, ir jāatzīmē, ka Vispārējā tiesa ir izteikusi šādu apsvērumu, lai apgāztu faktu, ka šajā gadījumā Komisija izvēlējās pārbaudes pasākumu, iepriekš nepārbaudot informāciju, ko valsts konkurences iestāde varēja iegūt saistībā ar līdzīgu rīcību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 25. novembris, Orange/Komisija,
T‑402/13
,
EU:T:2014:991
,
55.
un
56.
punkts). Šajā gadījumā Vispārējā tiesa konstatē, ka Komisija bija iepazinusies ar Čehijas konkurences iestādes rīcībā esošajiem lietas materiāliem un pieņēma apstrīdēto lēmumu tikai pēc šīs iepazīšanās.
Visbeidzot, attiecībā uz iebildumu, kurš ir balstīts uz faktu, ka apstrīdētajā lēmumā attiecīgās pārbaudes priekšmets bija formulēts pārāk plaši, ir jānorāda, ka tas jau ir ticis izskatīts otrā un trešā pamata kontekstā un ka pēc šīs pārbaudes tika secināts, ka apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, ciktāl tas attiecas uz jebkuru maršrutu, izņemot maršrutu Prāga–Ostrava, un ciktāl tas attiecas uz jebkuru rīcību, izņemot apgalvoto plēsonīgo cenu praksi.
Turpretim attiecībā uz apstrīdētā lēmuma tekstu, kurā ir norādīts pārkāpuma izdarīšanas periods, proti, “vismaz kopš 2011. gada”, Vispārējā tiesa atkal saistībā ar otro un trešo pamatu konstatēja, ka Komisijas rīcībā bija netieši pierādījumi attiecībā ne tikai uz laikposmu kopš 2011. gada, bet arī attiecībā uz laikposmu pirms 2011. gada.
Turklāt no judikatūras izriet, ka Komisijai nav pienākuma norādīt pārkāpuma ilgumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 6. septembris, Deutsche Bahn u.c./Komisija,
T‑289/11, T‑290/11 un T‑521/11
,
EU:T:2013:404
,
170.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šādos apstākļos apstrīdēto lēmumu nevar uzskatīt par nesamērīgu, pamatojoties uz to, ka pārbaudes priekšmets tajā bija formulēts pārāk plaši.
Tādējādi ir jānoraida arī pirmā pamata otrā daļa un līdz ar to šis pamats kopumā.
Par ceturto pamatu, kas ir balstīts uz to, ka nav ietekmes uz tirdzniecību starp dalībvalstīm un ka prasītājai nav dominējoša stāvokļa iekšējā tirgū vai būtiskā tā daļā
Prasītāja uzskata, ka Komisijai nebija kompetences pieņemt apstrīdēto lēmumu un veikt pārbaudi. Proti, tā kā maršruts Prāga–Ostrava, kas ir 356 kilometru garš, Eiropas dzelzceļa tīkla mērogā ir niecīgs, iespējamā prasītājas pret konkurenci vērstā rīcība nevar būtiski ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm. Turklāt prasītāja neieņem dominējošu stāvokli iekšējā tirgū vai būtiskā tā daļā. Dzelzceļa transportu maršrutā Prāga–Ostrava nevar uzskatīt par būtisku iekšējā tirgus daļu, ņemot vērā tā nelielo nozīmi Eiropas mērogā.
Prasītāja piebilst, ka šis pamats papildina otro pamatu un otrādi, jo īpaši saistībā ar attiecīgās pārbaudes ģeogrāfisko apmēru.
Komisija lūdz noraidīt šo pamatu.
Saskaņā ar LESD 102. pantu ar iekšējo tirgu ir nesaderīga un ir aizliegta, ciktāl var tikt ietekmēta tirdzniecība starp dalībvalstīm, viena vai vairāku uzņēmuma dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana iekšējā tirgū vai būtiskā tā daļā.
Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, ka nosacījums, saskaņā ar kuru pret konkurenci vērsts nolīgums vai prakse ir aizliegta, ciktāl ar to var tikt ietekmēta tirdzniecība starp dalībvalstīm, ļauj noteikt Savienības tiesību piemērošanas jomu salīdzinājumā ar dalībvalstu tiesību piemērošanas jomu. Konkurences ietekmēšana ir aizliegta saskaņā ar Savienības tiesībām tad, ja šāds nolīgums vai prakse var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm, jo pretējā gadījumā aizliegums nepastāv (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1966. gada 13. jūlijs, Consten un Grundig/Komisija,
56/64 un 58/64
,
EU:C:1966:41
, 495. lpp.).
Konkrētāk runājot, pat Regulas Nr. 1/2003 nosaukums rāda, ka ar šo regulu Komisijai piešķirtās pilnvaras attiecas uz LESD 101. un 102. pantā paredzēto konkurences tiesību normu īstenošanu. Šīs divas normas aizliedz noteiktu uzņēmumu rīcību, kura var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm un kuras mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci iekšējā tirgū. Tādējādi Komisija var izmantot savas pārbaudes pilnvaras tikai tālab, lai atklātu šādu rīcību (spriedums, 2012. gada 14. novembris, Nexans France un Nexans/Komisija,
T‑135/09
,
EU:T:2012:596
, 99. pants).
Ņemot vērā šo judikatūru, Komisija tāpēc kļūdaini apgalvo, ka nosacījums, saskaņā ar kuru pret konkurenci vērsts nolīgums vai prakse ir aizliegta, ciktāl var tikt ietekmēta tirdzniecība starp dalībvalstīm, attiecas tikai uz būtību, proti, Komisijas iespējamā galīgā lēmuma likumības novērtējumu, un ka tas tādējādi neattiecas uz apstrīdētā lēmuma pārbaudi tiesā.
Tādēļ ir jāpārbauda, vai šis nosacījums (turpmāk tekstā – “pirmais nosacījums”) ir izpildīts attiecībā uz iespējamo pārkāpumu, ņemot vērā konstatējumu, kas tika izdarīts, pārbaudot otro un trešo pamatu, un saskaņā ar kuru Komisijas rīcībā nebija pietiekami nopietnu netiešo pierādījumu, kas ļautu izteikt aizdomas par konkurences noteikumu pārkāpumu citos maršrutos, izņemot maršrutu Prāga–Ostrava.
Turklāt, ņemot vērā faktu, ka pārkāpums, par kuru Komisijai ir aizdomas šajā lietā, ir LESD 102. panta pārkāpums, ir jāizvērtē arī nosacījums, saskaņā ar kuru ir aizliegts ļaunprātīgi izmantot dominējošo stāvokli iekšējā tirgū vai būtiskā tā daļā (turpmāk tekstā – “otrais nosacījums”).
Attiecībā uz pirmo nosacījumu vispirms ir jāatgādina, ka, lai gan ir taisnība, ka rīcība, kuras sekas ir lokalizētas vienas dalībvalsts teritorijā, ietilpst valsts tiesību sistēmas, nevis Savienības tiesību jomā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1979. gada 31. maijs, Hugin Kassaregister un Hugin Cash Registers/Komisija,
22/78
,
EU:C:1979:138
,
17.
punkts), tomēr, ja dominējošā stāvoklī esošais uzņēmums neļauj konkurentiem piekļūt tirgum, tad nav nozīmes tam, ka šāda rīcība notiek vienas dalībvalsts teritorijā, ja tā var ietekmēt tirdzniecības plūsmas un konkurenci iekšējā tirgū (spriedums, 1983. gada 9. novembris, Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin/Komisija,
322/81
,
EU:C:1983:313
,
103.
punkts).
Turklāt LESD 102. pantā ir prasīts konstatēt nevis to, ka ļaunprātīgā rīcība ir būtiski ietekmējusi tirdzniecību starp dalībvalstīm, bet gan to, ka šādai rīcībai varētu būt šāda ietekme (spriedums, 1983. gada 9. novembris, Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin/Komisija,
322/81
,
EU:C:1983:313
,
104.
punkts).
Lēmums, nolīgums vai prakse var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm tad, ja, ņemot vērā tiesisko un faktisko apstākļu kopumu, ar pietiekamu iespējamības pakāpi var paredzēt, ka tie tieši vai netieši, faktiski vai potenciāli var ietekmēt tirdzniecības plūsmas dalībvalstu starpā tādējādi, ka tas var negatīvi ietekmēt vienotā starp dalībvalstīm izveidotā tirgus mērķu īstenošanu (skat. spriedums, 2015. gada 16. aprīlis, Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej un Telefonia Dialog,
C‑3/14
,
EU:C:2015:232
,
51.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā starp lietas dalībniekiem nav strīda par to, ka, pirmkārt, maršruts Prāga–Ostrava tiek uzskatīts par vienu no galvenajiem maršrutiem Čehijas Republikā, it īpaši tāpēc, ka nav tiešas automaģistrāles starp Prāgu un Ostravu, pilsētu, kas atrodas apmēram desmit kilometrus no Polijas robežas un dažus desmitus kilometrus no Slovākijas robežas, un, otrkārt, ka konkurējošie pārvadātāji, kas darbojas maršrutā Prāga–Ostrava, darbojas arī citās dalībvalstīs, tostarp Slovākijas Republikā, un, treškārt, ka maršruts Prāga–Ostrava ir daļa no konkurējošo pārvadātāju maršrutiem, it īpaši uz minēto dalībvalsti.
Jākonstatē, ka šādā kontekstā pret konkurenci vērsta rīcība, par kādu Komisijai šajā gadījumā ir aizdomas, acīmredzot var ietekmēt tirdzniecības plūsmu un konkurenci iekšējā tirgū. Šāda ļaunprātīga prakse var ietekmēt konkurējošo pārvadātāju, kas darbojas vairākās dalībvalstīs, ekonomisko stāvokli un tādējādi var ietekmēt konkurenci ne tikai maršrutā Prāga–Ostrava un Čehijas Republikā, bet – vismaz netieši – plašākā mērogā Centrāleiropā, it īpaši Slovākijā.
Protams, ja iespējamais pārkāpums, kā to apgalvo prasītāja, attiektos tikai uz posmu, kas savieno
Choceň
(Čehijas Republika) ar
Brandýs nad Orlicí
(Čehijas Republika) 5 km garumā un kas ir daļa no maršruta Prāga–Ostrava, tad tā ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm, iespējams, būtu neliela. Tomēr iespējamais pārkāpums neaprobežojas ar šo posmu. Tas aptver visu maršrutu Prāga–Ostrava, kas ir 356 kilometru garš.
Tādējādi pirmais nosacījums ir izpildīts.
Attiecībā uz otro nosacījumu pietiek norādīt, ka lietas dalībnieku starpā nav strīda par to, ka prasītāja atrodas dominējošā stāvoklī LESD 102. panta izpratnē, it īpaši personu pārvadājumu pakalpojumu sniegšanas un dzelzceļa infrastruktūras pārvaldības pakalpojumu sniegšanas tirgos Čehijas Republikā (apstrīdētā lēmuma 2. apsvērums).
Judikatūrā otrais nosacījums tiek uzskatīts par izpildītu pat gadījumos, kad attiecīgā uzņēmuma dominējošais stāvoklis ir ierobežots tikai ar kādas dalībvalsts iekšējo reģionu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2001. gada 25. oktobris, Ambulanz Glöckner,
C‑475/99
,
EU:C:2001:577
,
38.
punkts) vai pat ostu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1991. gada 10. decembris, Merci convenzionali porto di Genova,
C‑179/90
,
EU:C:1991:464
,
15.
punkts).
A fortiori
šis nosacījums ir jāuzskata par izpildītu, ja attiecīgā uzņēmuma dominējošais stāvoklis attiecas uz visu tādas dalībvalsts teritoriju kā Čehijas Republika.
Turklāt prasītāja kļūdās, pamatojoties uz ideju par to, ka dzelzceļa transports maršrutā Prāga–Ostrava ir tas, kam ir jāveido būtiska iekšējā tirgus daļa. LESD 102. panta piemērošanai kumulatīvi ir jābūt izpildītiem diviem atsevišķiem nosacījumiem. No vienas puses, ļaunprātīgajai rīcībai ir jābūt tādai, kas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm. No otras puses, ļaunprātīgās rīcības veicējam ir jābūt dominējošam stāvoklim iekšējā tirgū vai būtiskā tā daļā. No tā izriet, ka LESD 102. pants ir piemērojams pat tad, ja uzņēmums, kas ieņem dominējošu stāvokli iekšējā tirgū vai būtiskā tā daļā, ļaunprātīgi izmanto šo dominējošo stāvokli tikai vienā tirgus segmentā, kas viens pats nav būtiska iekšējā tirgus daļa, tomēr ar nosacījumu, ka šāda ļaunprātīga izmantošana var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm. No iepriekš minētā izriet, ka šajā lietā šis nosacījums ir izpildīts.
Tādējādi arī otrais nosacījums ir izpildīts.
Līdz ar to ceturtais pamats ir jānoraida.
Par piekto pamatu, kurš ir balstīts uz tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu pārkāpumu
Prasītāja apgalvo, ka tas, ka Čehijas konkurences iestāde ir izmeklējusi šo pašu rīcību kopš 2011. gada, tai ir radījis tiesisko paļāvību, ka izmeklēšanu veiks vienīgi šī iestāde.
Šo tiesisko paļāvību esot pastiprinājuši Komisijas paziņojuma par sadarbību konkurences iestāžu tīklā (
OV 2004, C 101, 43. lpp.
) noteikumi un tas, ka Komisija bija pilnīgi neaktīva laikposmā no 2013. gada, kad tā saņēma sūdzību, kuras rezultātā tā pieņēma apstrīdēto lēmumu, līdz 2016. gadam, kad tā veica attiecīgo pārbaudi.
Komisija šos argumentus apstrīd.
Šajā ziņā no Regulas Nr. 1/2003 noteikumiem nevar secināt, ka tad, ja valsts konkurences iestāde ir uzsākusi izmeklēšanu par konkrētiem faktiem, Komisija nevar nekavējoties sākt izskatīt lietu vai izrādīt par to sākotnējo ieinteresētību. Gluži pretēji, šīs abas iestādes var vismaz sākumposmos tādos kā izmeklēšanā strādāt paralēli, un Komisija saglabā iespēju uzsākt lēmumu pieņemšanas procedūru pat tad, ja valsts iestāde jau izskata lietu. Komisijai
a fortiori
ir jābūt iespējai veikt pārbaudi, jo lēmums, ar kuru uzdots veikt pārbaudi, ir tikai sagatavošanas akts lietas izskatīšanai pēc būtības, kas neietver formālu procedūras uzsākšanu Regulas Nr. 1/2003 11. panta 6. punkta izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2007. gada 8. marts, France Télécom/Komisija,
T‑340/04
,
EU:T:2007:81
,
129.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijai principā nevar būt saistošs lēmums, ko pieņēmusi valsts tiesa vai valsts iestāde, piemērojot LESD 101. panta 1. punktu un LESD 102. pantu. Tādēļ Komisija ir tiesīga jebkurā brīdī pieņemt individuālus lēmumus, pamatojoties uz LESD 101. pantu un LESD 102. pantu, pat tad, ja par nolīgumu vai praksi jau ir ticis pieņemts valsts tiesas nolēmums un ja plānotais Komisijas lēmums tam ir pretrunā (skat. spriedumu, 2014. gada 25. novembris, Orange/Komisija,
T‑402/13
,
EU:T:2014:991
,
27.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to Čehijas konkurences iestādes veiktā izmeklēšana katrā ziņā nevar radīt prasītājai tiesisku paļāvību, ka Komisija atturēsies no iesaistīšanās.
Turklāt jānorāda, ka Čehijas konkurences iestāde veic izmeklēšanu, nevis pamatojoties uz Savienības tiesību aktiem, bet gan pamatojoties uz valsts tiesību aktiem.
Attiecībā uz faktu, ka Komisija apstrīdēto lēmumu ir pieņēmusi tikai 2016. gadā, lai gan Čehijas konkurences iestāde bija veikusi izmeklēšanu kopš 2011. gada un Komisija esot saņēmusi sūdzību par to pašu prasītājas rīcību 2013. gadā, tas neietekmē secinājumu, ka prasītāja nevar atsaukties uz tiesisko paļāvību šajā lietā.
Šajā ziņā pietiek atgādināt, ka Komisijai ir tiesības uz atšķirīgu prioritāšu noteikšanu tai iesniegtajām sūdzībām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 14. septembris, Trajektna luka Split/Komisija,
T‑57/15
, nav publicēts,
EU:T:2016:470
,
66.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Attiecībā uz Komisijas paziņojumu par sadarbību konkurences iestāžu tīklā ir jānorāda, sekojot Komisijas paraugam, ka tas attiecas tikai uz gadījumu, kad valsts konkurences iestāde piemēro LESD 101. vai 102. pantu. Tomēr šajā gadījumā tas tā nav. Tāpēc arī šis paziņojums nevarēja radīt prasītājai tiesisko paļāvību.
No minētā izriet, ka piektais pamats ir jānoraida.
Par sesto pamatu, kas ir balstīts uz tiesību uz privātās dzīves neaizskaramību un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
Prasītāja uzskata, ka Hartas 7. pantā un ECPAK 8. pantā garantēto tiesību traucēšana, kas notiek ar apstrīdēto lēmumu, neatbilst nevienam no trim nosacījumiem, lai to varētu uzskatīt par pamatotu. Tādējādi tas neesot paredzēts tiesību aktos, tam neesot leģitīma mērķa, jo īpaši tādēļ, ka nav pietiekami nopietnu netiešu pierādījumu par to, ka prasītāja būtu pārkāpusi konkurences noteikumus, un tas neesot nepieciešams demokrātiskā sabiedrībā, jo īpaši ņemot vērā Čehijas konkurences iestādes veikto izmeklēšanu un abas notiekošās tiesvedības.
Turklāt ar apstrīdēto lēmumu tiekot pārkāptas tiesības, kas garantētas Hartas 48. pantā un ECPAK 6. pantā, it īpaši prasītājas tiesības tikt detalizētāk informētai par apsūdzības, kas celta pret viņu, būtību un cēloni. Runājot par apsūdzības būtību, apstrīdētais lēmums ir formulēts pārāk plaši un attiecībā uz apsūdzības cēloni tajā nav konkrētu pierādījumu.
Komisija prasa šo pamatu noraidīt.
Par sestā pamata pirmo daļu, kas ir balstīta uz Hartas 7. panta un ECPAK 8. panta pārkāpumu
Saskaņā ar Hartas 7. pantu ikvienai personai ir tiesības uz savas privātās un ģimenes dzīves, dzīvokļa un saziņas neaizskaramību.
Šajā ziņā Hartas 52. panta 1. punktā ir noteikts, ka visiem šajā Hartā atzīto tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumiem ir jābūt noteiktiem tiesību aktos un tajos jārespektē šo tiesību un brīvību būtība. Turklāt, ievērojot samērīguma principu, ierobežojumus drīkst noteikt tikai tad, ja tie ir nepieciešami un patiešām atbilst vispārējas nozīmes mērķiem, ko atzinusi Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības.
Attiecībā uz ECPAK 8. pantu Hartas 52. panta 3. punktā ir noteikts, ka “ciktāl Hartā ir ietvertas tiesības, kuras atbilst [ECPAK] garantētajām tiesībām, šo tiesību nozīme un apjoms ir tāds pats kā minētajā Konvencijā noteiktajām tiesībām”.
Tāpat arī Paskaidrojumos attiecībā uz Hartu (
OV 2007, C 303, 17. lpp.
) ir precizēts, ciktāl runa ir par Hartas 7. pantu:
“Saskaņā ar 52. panta 3. punktu šo tiesību nozīme un darbības joma ir tāda pati kā attiecīgā ECK panta nozīme un darbības joma. Ierobežojumi, ko šīm tiesībām var likumīgi uzlikt, tādējādi ir tie paši, kas atļauti ar ECK 8. pantu: “[..] 2. Valsts iestādes nedrīkst nevienam liegt īstenot šīs tiesības, izņemot gadījumus, kas ir paredzēti tiesību aktos un nepieciešami demokrātiskā sabiedrībā, lai aizsargātu valsts vai sabiedrisko drošību vai valsts ekonomisko labklājību, lai nepieļautu nekārtības vai noziegumus, lai aizsargātu veselību vai tikumību vai lai aizstāvētu citu tiesības un brīvības.”.”
Līdz ar to, ciktāl no judikatūras izriet, ka Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punktā Komisijai piešķirto pārbaudes pilnvaru izmantošana uzņēmuma telpās ir uzskatāma par acīmredzamu šī uzņēmuma tiesību uz privātās dzīves, mājokļa un korespondences neaizskaramību traucēšanu (spriedums, 2013. gada 6. septembris, Deutsche Bahn u.c./Komisija,
T‑289/11, T‑290/11 un T‑521/11
,
EU:T:2013:404
,
65.
punkts), ir jāpārbauda, vai apstrīdētais lēmums atbilst nosacījumiem, kas izklāstīti Hartas 52. panta 1. punktā un ECPAK 8. panta 2. punktā.
Saskaņā ar šiem nosacījumiem ierobežojumam vispirms ir jābūt paredzētam tiesību aktos. Tādēļ šim pasākumam ir jābūt juridiskam pamatam (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2013. gada 28. maijs, Trabelsi u.c./Padome,
T‑187/11
,
EU:T:2013:273
,
79.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā no apstrīdētā lēmuma pamatiem izriet, ka tas tika pieņemts, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punktu, kas faktiski paredz Komisijas pilnvaras ar lēmumu uzdot veikt pārbaudes, kuras ir jāiziet uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām.
Tāpēc nosacījums, saskaņā ar kuru jebkādai tiesību uz privātās dzīves neaizskaramību traucēšanai ir jābūt “paredzētai tiesību aktos”, ir izpildīts.
Turpinājumā, ciktāl runa ir par nosacījumu, saskaņā ar kuru, ievērojot samērīguma principu, ierobežojumus var ieviest vienīgi tad, ja tie ir nepieciešami un atbilst Savienībā atzītajiem vispārējo interešu mērķiem vai nepieciešamībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības, no judikatūras izriet, ka Regulas Nr. 1/2003 20. pantā Komisijai piešķirtās pilnvaras ir paredzētas tam, lai tā varētu izpildīt uzdevumu, kas tai ir uzticēts ar Līgumiem, proti, nodrošināt konkurences noteikumu ievērošanu iekšējā tirgū. Šo noteikumu mērķis ir novērst konkurences izkropļošanu, kas kaitē vispārējām interesēm, atsevišķiem uzņēmumiem un patērētājiem. Regulā Nr. 1/2003 Komisijai piešķirto pilnvaru izmantošana veicina Līgumos noteiktā konkurences režīma saglabāšanu, kas uzņēmumiem ir stingri jāievēro. Tādējādi šādos apstākļos nešķiet, ka Regulā Nr. 1/2003, ar ko Komisijai tiek piešķirtas pilnvaras veikt pārbaudes bez iepriekšēja brīdinājuma, tiek pārkāptas Hartas 7. pantā un ECPAK 8. pantā paredzētās tiesības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1980. gada 26. jūnijs, National Panasonic/Komisija,
136/79
,
EU:C:1980:169
,
20.
punkts).
Tādēļ, ņemot vērā pārējo šīs prasības pamatu analīzi, uz kuriem prasītāja atsaucas šajā kontekstā, apstrīdētais lēmums, kas tika pieņemts, pamatojoties uz Regulu Nr. 1/2003, arī atbilst Savienības atzītajiem vispārējo interešu mērķiem.
Visbeidzot, runājot par to, vai apstrīdētais lēmums pārsniedz to, kas nepieciešams, lai sasniegtu iepriekš 173. punktā minēto mērķi, pietiek atgādināt, ka šis jautājums jau tika analizēts saistībā ar pirmā pamata pārbaudi. Šā novērtējuma rezultātā tika secināts, ka, ņemot vērā otrā un trešā pamata izskatīšanas rezultātu, apstrīdētais lēmums tika pieņemts saskaņā ar samērīguma principu.
Šādos apstākļos ir jānoraida sestā pamata pirmā daļa, kas saistīta ar Hartas 7. panta un ECPAK 8. panta pārkāpumu.
Par sestā pamata otro daļu, kas ir balstīta uz Hartas 48. panta un ECPAK 6. panta pārkāpumu
Saskaņā ar Hartas 48. panta 2. punktu “ikvienam apsūdzētajam tiek garantētas tiesības uz aizstāvību”.
Attiecībā uz ECPAK 6. pantu Paskaidrojumos attiecībā uz Hartu ir noteikts:
“Hartas 48. pants ir tāds pats kā ECK 6. panta 2. un 3. punkts [..]. Saskaņā ar 52. panta 3. punktu šo tiesību nozīme un darbības joma ir tāda pati kā ECK garantētajām tiesībām.”
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Regulā Nr. 1/2003 paredzētais administratīvais process, kas notiek Komisijā, ir iedalāms divos atsevišķos un secīgos posmos, no kuriem katrs atbilst noteiktai iekšējai loģikai, proti, pirmkārt, iepriekšējās izmeklēšanas posmā un, otrkārt, posmā, kas balstīts uz sacīkstes principu. Iepriekšējās izmeklēšanas posms, kura laikā Komisija izmanto izmeklēšanas pilnvaras, kas paredzētas Regulā Nr. 1/2003, un kurš norisinās līdz paziņojumam par iebildumiem, ir paredzēts tam, lai ļautu Komisijai savākt visus nozīmīgos faktus, kas apstiprina vai noliedz konkurences tiesību normu pārkāpuma esamību, un formulēt sākotnējo nostāju par procedūras virzienu, kā arī turpmāko rīcību. Savukārt posmam, kas balstīts uz sacīkstes principu un kas ilgst no paziņojuma par iebildumiem līdz galīgā lēmuma pieņemšanai, ir jāļauj Komisijai pieņemt galīgo lēmumu par pārmesto pārkāpumu (skat. spriedumu, 2008. gada 8. jūlijs, AC‑Treuhand/Komisija,
T‑99/04
,
EU:T:2008:256
,
47.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Pirmkārt, attiecībā uz iepriekšējās izmeklēšanas posmu Tiesa ir precizējusi, ka šis posms sākas brīdī, kad Komisija, īstenojot tai tostarp Regulas Nr. 1/2003 18. un 20. pantā piešķirtās pilnvaras, veic pasākumus, ar ko tā norāda uz izdarīto pārkāpumu un kas būtiski var ietekmēt aizdomās turēto uzņēmumu situāciju. Otrkārt, no Tiesas judikatūras izriet, ka tikai administratīvā posma, kurš balstīts uz sacīkstes principu, sākumā attiecīgais uzņēmums ar paziņojumu par iebildumiem tiek informēts par visiem būtiskajiem faktiem, uz kuriem Komisija balstās šajā procedūras stadijā, un par to, ka šim uzņēmumam ir tiesības piekļūt lietas materiāliem, lai garantētu tā tiesību uz aizstāvību efektīvu īstenošanu. Tādējādi tikai pēc paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas attiecīgais uzņēmums var pilnībā izmantot tā tiesības uz aizstāvību. Faktiski, ja šīs tiesības būtu attiecināmas uz posmu pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas, tad Komisijas veiktās izmeklēšanas efektivitāte tiktu apdraudēta, jo attiecīgais uzņēmums jau iepriekšējās izmeklēšanas posmā varētu identificēt informāciju, kas Komisijai ir zināma, un attiecīgi to informāciju, kuru vēl varētu noslēpt (skat. spriedumu, 2008. gada 8. jūlijs, AC‑Treuhand/Komisija,
T‑99/04
,
EU:T:2008:256
,
48.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Taisnība, ka Komisijas veiktie izmeklēšanas pasākumi iepriekšējās izmeklēšanas posmā, it īpaši pārbaudes pasākumi un informācijas pieprasījumi saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. un 20. pantu, pēc būtības netieši norāda uz pārkāpumu un var būtiski ietekmēt aizdomās turēto uzņēmumu situāciju (spriedums, 2008. gada 8. jūlijs, AC‑Treuhand/Komisija,
T‑99/04
,
EU:T:2008:256
,
50.
punkts). Faktiski pat tad, ja no formālā viedokļa attiecīgajam uzņēmumam nav “apsūdzētā” statusa iepriekšējās izmeklēšanas posmā, pret to uzsākto izmeklēšanu, it īpaši ar izmeklēšanas pasākuma veikšanu, vispārēji no materiāltiesiskā viedokļa nevar nošķirt no aizdomu esamības un tātad no netieši izteiktas apsūdzības, kas pamato šāda pasākuma veikšanu (spriedums, 2008. gada 8. jūlijs, AC‑Treuhand/Komisija,
T‑99/04
,
EU:T:2008:256
,
52.
punkts). Tātad ir svarīgi novērst to, ka tiesības uz aizstāvību varētu tikt neglābjami pārkāptas šajā administratīvā procesa posmā, jo veiktajiem izmeklēšanas pasākumiem var būt izšķiroša nozīme, sniedzot pierādījumus par uzņēmumu nelikumīgu rīcību, par ko tie varētu būt atbildīgi (skat. spriedumu, 2008. gada 8. jūlijs, AC‑Treuhand/Komisija,
T‑99/04
,
EU:T:2008:256
,
51.
punkts un tajā minētā judikatūra). No tā izriet, ka Komisijai ir jāinformē attiecīgais uzņēmums pirmā pasākuma, kas attiecībā uz to tiek veikts, posmā par notiekošās izmeklēšanas priekšmetu un mērķi. Šajā ziņā argumentācijai ir jāļauj šim uzņēmumam saprast gan šīs izmeklēšanas mērķi, gan priekšmetu, kas liek precizēt pārkāpuma pieņēmumu un šajā kontekstā faktu, ka tas var izteikties par pārmetumiem saistībā ar šo iespējamo pārkāpumu, lai tas varētu veikt pasākumus, kurus uzskata par lietderīgiem sevis attaisnošanai, un šādi sagatavot savu aizstāvību administratīvās procedūras posmā, kurš balstīts uz sacīkstes principu (spriedums, 2008. gada 8. jūlijs, AC‑Treuhand/Komisija,
T‑99/04
,
EU:T:2008:256
,
56.
punkts).
Ņemot vērā otrā un trešā pamata izvērtējumu, kura noslēgumā tika secināts, ka apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, ciktāl tas attiecas uz citiem maršrutiem, nevis maršrutu Prāga–Ostrava, un ciktāl tas attiecas uz rīcību, kas nav apgalvotā cenu zem pašizmaksas noteikšanas prakse, ir jākonstatē, ka pārējā daļā apstrīdētā lēmuma pamatojums atbilst Regulas Nr. 1/2003 prasībām un judikatūrai.
Šādos apstākļos apstrīdētais lēmums, kas ietilpst Regulā Nr. 1/2003 paredzētās administratīvās procedūras sākotnējās izmeklēšanas posmā, ir jāuzskata par pieņemtu, ievērojot prasītājas tiesības uz aizstāvību.
Līdz ar to arī sestā pamata otrā daļa, kas ir balstīta uz Hartas 48. panta un ECPAK 6. panta pārkāpumu, ir jānoraida.
Tādējādi sestais pamats ir jānoraida.
No visa iepriekš minētā izriet, ka, pirmkārt, apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, ciktāl tas skar citus maršrutus, nevis maršrutu Prāga–Ostrava, un citu rīcību, kas nav iespējamā cenu zem pašizmaksas noteikšanas prakse, un, otrkārt, pārējā daļā prasība ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 3. punktam, ja lietas dalībniekiem nolēmums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tomēr Vispārējā tiesa, ja to pamato lietas apstākļi, var nolemt, ka lietas dalībnieks papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzina daļu no pretējās puses tiesāšanās izdevumiem.
Šajā lietā, tā kā apstrīdētais lēmums ir daļēji jāatceļ, Vispārējā tiesa uzskata, ka katram lietas dalībniekam ir jāpiespriež segt savus tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
nospriež:

1)
Atcelt Komisijas Lēmumu C(2016) 2417
final
(2016. gada 18. aprīlis) par Regulas (EK) Nr. 1/2003 20. panta 4. punkta piemērošanas procedūru, kas tika adresēts
České dráhy, a.s
.
un visām sabiedrībām, kuras tā tieši vai netieši kontrolē, uzdodot tām iziet pārbaudi (lieta AT.40156 –
Falcon
), ciktāl tas attiecas uz citiem maršrutiem, nevis maršrutu Prāga–Ostrava, un citu rīcību, kas nav iespējamā cenu zem pašizmaksas noteikšanas prakse
.

2)
Pārējā daļā prasību noraidīt.

3)
Katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

Collins
Barents
Passer
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2018. gada 20. jūnijā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – čehu.