CELEX: 62020CJ0285
Præjudiciel forelæggelse
forordning (EF) nr. 883/2004
artikel 65, stk. 2 og 5
anvendelsesområde
fuldtidsledig arbejdstager
arbejdsløshedsydelser
arbejdstager, der er bosat og udøver lønnet beskæftigelse i den kompetente medlemsstat
flytning af arbejdstagerens bopæl til en anden medlemsstat
person, som ikke udøvede en faktisk lønnet beskæftigelse i den kompetente medlemsstat, inden vedkommende blev fuldtidsledig
person, der er sygemeldt, og som derfor modtager ydelser ved sygdom, der udbetales af den kompetente medlemsstat
udøvelse af lønnet beskæftigelse
sammenlignelige retlige situationer

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 65, stk. 2 og 5, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (
EUT 2004, L 166, s. 1
, berigtiget i
EUT 2004, L 200, s. 1
), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 465/2012 af 22. maj 2012 (
EUT 2012, L 149, s. 4
) (herefter »forordning nr. 883/2004«).
Denne anmodning er blevet forelagt i forbindelse med en tvist mellem K og Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (Uwv) (bestyrelsen for institut til forvaltning af arbejdstagerforsikringer, Nederlandene) (herefter »forvaltningsinstituttet«) vedrørende sidstnævntes afslag på at udbetale arbejdsløshedsydelser til K ved udgangen af en periode, hvor K var sygemeldt i en anden medlemsstat end Kongeriget Nederlandene og fik udbetalt ydelser ved sygdom af denne medlemsstat.
Retsforskrifter
I 4. og 45. betragtning til forordning nr. 883/2004 er følgende angivet:
»(4)
Det er nødvendigt at respektere de karakteristiske træk ved national lovgivning om social sikring og kun udarbejde en koordineringsordning.
[...]
(45)
Målet for denne forordning, nemlig at sikre, at retten til fri bevægelighed reelt kan udøves, kan ikke i tilstrækkelig grad opfyldes af medlemsstaterne og kan derfor på grund af foranstaltningens omfang og virkninger bedre gennemføres på fællesskabsplan; Fællesskabet kan derfor træffe foranstaltninger i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet, jf. traktatens artikel 5. I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, jf. nævnte artikel, går denne forordning ikke videre, end hvad der er nødvendigt for at nå dette mål.«
Artikel 1 i forordning nr. 883/2004 med overskriften »Definitioner« bestemmer:
»I denne forordning forstås ved udtrykket:
a)
»lønnet beskæftigelse«: en beskæftigelse eller dermed ligestillet aktivitet, der betragtes som sådan ved anvendelse af lovgivningen om social sikring i den medlemsstat, hvor den pågældende beskæftigelse eller dermed ligestillede aktivitet udøves
[...]
f)
»grænsearbejder«: enhver person, som udøver lønnet beskæftigelse eller selvstændig virksomhed i en medlemsstat, men som er bosat i en anden medlemsstat, hvortil han som hovedregel vender tilbage hver dag eller mindst en gang om ugen
[...]
j)
»bopæl«: det sted, hvor en person har sit sædvanlige opholdssted
[...]
q)
»den kompetente institution«:
i)
den institution, som den berørte person er tilsluttet på tidspunktet for indgivelse af ansøgning om ydelser
[eller]
ii)
den institution, hvorfra den pågældende er eller ville være berettiget til at modtage ydelser, såfremt han eller et eller flere af hans familiemedlemmer var bosat i den medlemsstat, hvor denne institution er beliggende
[eller]
iii)
den institution, der er udpeget af den kompetente myndighed i den pågældende medlemsstat
[...]
s)
»den kompetente medlemsstat«: den medlemsstat, hvor den kompetente institution er beliggende
[...]«
Denne forordnings artikel 2 med overskriften »Personkreds« bestemmer følgende i stk. 1:
»Denne forordning finder anvendelse på personer, der er statsborgere i en medlemsstat, samt på statsløse og flygtninge bosat i en medlemsstat, og som er eller har været omfattet af lovgivningen i en eller flere medlemsstater, samt på disses familiemedlemmer og efterladte.«
Nævnte forordnings afsnit II med overskriften »Fastlæggelse af, hvilken lovgivning der skal anvendes« indeholder forordningens artikel 11-16.
Artikel 11 i forordning nr. 883/2004 med overskriften »Almindelige regler« bestemmer følgende i stk. 2:
»Ved anvendelse af dette afsnit anses personer, som modtager en kontantydelse i kraft af eller som følge af lønnet beskæftigelse eller selvstændig virksomhed, for at udøve nævnte aktivitet. Dette gælder ikke i forbindelse med invalide-, alderdoms- eller efterladtepensioner, pensioner ved arbejdsulykker eller erhvervssygdomme eller kontante ydelser ved sygdom, der dækker tidsubegrænset behandling.«
Denne forordnings afsnit III med overskriften »Særlig bestemmelser om de enkelte arter af ydelser« fastsætter i dets kapitel 6, som indeholder denne forordnings artikel 61-65, de regler, der regulerer arbejdsløshedsydelser.
Artikel 65 i forordning nr. 883/2004 med overskriften »Arbejdsløse, som var bosat i en anden medlemsstat end den kompetente stat« bestemmer i stk. 2 og 5:
»2.   En fuldtidsledig, der under sin seneste beskæftigelse eller selvstændige virksomhed var bosat i en anden medlemsstat end den kompetente medlemsstat, og som fortsat er bosat i den medlemsstat eller vender tilbage til den medlemsstat, skal stille sig til rådighed for arbejdsformidlingen i bopælsmedlemsstaten. Uden at det berører artikel 64, kan en fuldtidsledig som et supplerende skridt stille sig til rådighed for arbejdsformidlingen i den medlemsstat, hvor han senest havde beskæftigelse eller selvstændig virksomhed.
En arbejdsløs, der ikke er grænsearbejder, og som ikke vender tilbage til sin bopælsmedlemsstat, skal stille sig til rådighed for arbejdsformidlingen i den medlemsstat, hvis lovgivning han senest var underlagt.
[...]
5.
a)
Den i stk. 2, første og andet punktum, nævnte fuldtidsledige har ret til ydelser i overensstemmelse med lovgivningen i bopælsmedlemsstaten, som om han havde været underlagt den lovgivning under sin seneste lønnede beskæftigelse eller selvstændige virksomhed. Disse ydelser udredes af institutionen på det sted, hvor den pågældende er bosat.
b)
En arbejdstager, der ikke er grænsearbejder, og som har fået udbetalt ydelser for den kompetente institutions regning i den medlemsstat, hvis lovgivning han senest var underlagt, modtager ved sin tilbagevenden til bopælsmedlemsstaten ydelser i overensstemmelse med artikel 64, idet ydelser efter litra a) suspenderes i den periode, hvor han modtager ydelser i henhold til den lovgivning, han senest var underlagt.«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
Sagsøgeren i hovedsagen forlod Tyrkiet for at bosætte sig i Nederlandene i 1979 og arbejdede dér for forskellige arbejdsgivere indtil 2015.
Fra og med 2005 boede sagsøgeren i hovedsagen med sin familie i Tyskland.
Den 1. maj 2015 blev han ansat af en arbejdsgiver i Tyskland.
Den 24. august 2015 blev sagsøgeren i hovedsagen sygemeldt og har siden denne dato ikke udøvet en faktisk beskæftigelse.
Han fortsatte i starten med at oppebære løn, inden han fra og med den 14. oktober 2015 modtog en ydelse ved sygdom i Tyskland.
Den 2. februar 2016 flyttede sagsøgeren i hovedsagen ind hos sin bror i Nederlandene og anmodede om at blive frameldt folkeregistret i Tyskland.
Den 15. februar 2016 opsagde arbejdsgiveren i Tyskland K’s ansættelseskontrakt.
Den 16. februar 2016 blev sagsøgeren i hovedsagen opereret på et hospital i Tyskland, hvor han opholdt sig indtil den 19. februar 2016.
Den 4. marts 2016 tilmeldte sagsøgeren i hovedsagen sig folkeregistret i Nederlandene på sin brors adresse.
Den 15. marts 2016 fik opsigelsen af ansættelseskontrakten mellem sagsøgeren i hovedsagen og hans arbejdsgiver i Tyskland virkning.
Den 4. april 2016 fandt den kompetente tyske institution, at sagsøgeren i hovedsagen på ny kunne udføre et arbejde, der var tilpasset hans helbredstilstand, og ophørte derfor med at udbetale ydelser ved sygdom til ham.
Den 22. april 2016 indgav sagsøgeren i hovedsagen en ansøgning til forvaltningsinstituttet om arbejdsløshedsydelse fra og med den 4. april 2016.
Ved afgørelse af 7. juli 2016 erklærede forvaltningsinstituttet sig inkompetent til at træffe afgørelse om sagsøgeren i hovedsagens ret til arbejdsløshedsydelser.
Sagsøgeren i hovedsagen indgav en klage over denne afgørelse, som blev afvist ved forvaltningsinstituttets afgørelse af 14. september 2016. Forvaltningsinstituttet fastholdt sit standpunkt, hvorefter det ikke havde beføjelse til at træffe afgørelse om sagsøgeren i hovedsagens ansøgning om arbejdsløshedsydelser. Ifølge denne institution var den kompetente medlemsstat i denne henseende Forbundsrepublikken Tyskland i egenskab af sidste beskæftigelsesstat, eftersom sagsøgeren i hovedsagen indtil den 24. august 2015 havde udøvet en faktisk lønnet beskæftigelse i Tyskland og ikke var grænsearbejder.
Sagsøgeren i hovedsagen anlagde sag til prøvelse af denne afgørelse ved rechtbank Overijssel (retten i første instans i Overijssel, Nederlandene), som afviste sagen som grundløs. Denne ret fandt, at det var med rette, at forvaltningsinstituttet havde fastslået, at sagsøgeren i hovedsagen ikke var grænsearbejder og ikke havde ret til en arbejdsløshedsydelse i Nederlandene i henhold til artikel 65 i forordning nr. 883/2004.
Dommen afsagt af rechtbank Overijssel (retten i første instans i Overijssel) blev appelleret til den forelæggende ret, som har anført, at parterne er uenige om, hvorvidt sagsøgeren i hovedsagen er berettiget til en arbejdsløshedsydelse i Nederlandene i henhold til artikel 65, stk. 2 og 5, i forordning nr. 883/2004.
Den forelæggende ret har i denne forbindelse fremhævet, at sagsøgeren i hovedsagen boede og arbejdede i Tyskland, og at han fra den 14. oktober 2015 var uarbejdsdygtig og modtog ydelser ved sygdom i Tyskland indtil den 4. april 2016, og at han fra denne dato var fuldtidsledig. Da sagsøgeren i hovedsagen imidlertid skiftede bopæl til Nederlandene den 2. februar 2016, boede han fra og med denne dato i en anden medlemsstat end den kompetente medlemsstat som omhandlet i artikel 1, litra q) og s), i forordning nr. 883/2004, dvs. i Tyskland.
Ifølge den forelæggende ret rejser tvisten i hovedsagen spørgsmålet om, hvorvidt artikel 65, stk. 2 og 5, i forordning nr. 883/2004 finder anvendelse på en situation, hvor den berørte person, før han blev fuldtidsledig, ikke udøvede faktisk lønnet beskæftigelse i den kompetente medlemsstat, men var sygemeldt og som følge heraf modtog en ydelse ved sygdom, der blev udbetalt af sidstnævnte medlemsstat.
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at en sådan situation skal anses for en retlig situation, der kan sammenlignes med udøvelsen af lønnet beskæftigelse, og at dette spørgsmål derfor skal besvares bekræftende. Den forelæggende ret har i denne forbindelse anført, at artikel 11 i forordning nr. 883/2004, som er indeholdt i denne forordnings afsnit II, sidestiller modtagelse af en ydelse ved sygdom med udøvelse af lønnet beskæftigelse, og er af den opfattelse, at denne sidestilling skal tages i betragtning ved anvendelsen af forordningens artikel 65, stk. 2 og 5. Den har begrundet sit ræsonnement med den omstændighed, at en logisk og sammenhængende fortolkning af begrebet »udøvelse af lønnet beskæftigelse« kræver, at begrebet fortolkes ens i bestemmelserne i de forskellige afsnit i denne forordning.
Den forelæggende ret har endvidere anført, at Domstolens praksis vedrørende artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996 (
EFT 1997, L 28, s. 1
) (herefter »forordning nr. 1408/71«), der gik forud for artikel 65 i forordning nr. 883/2004 (jf. dom af 27.1.1994, Maitland Toosey,
C-287/92
,
EU:C:1994:27
, præmis
, og af 29.6.1995, van Gestel,
C-454/93
,
EU:C:1995:205
, præmis
,
og
), er relevant i den foreliggende sag.
Ifølge den forelæggende ret er den eneste forudsætning for, at artikel 71, stk. 1 litra b), nr. ii), i forordning nr. 1408/7 finder anvendelse, at den pågældende er bosat i en anden medlemsstat end den, hvis lovgivning han var underlagt under sin seneste beskæftigelse. Domstolen har i øvrigt anerkendt, at denne bestemmelse finder anvendelse på en person, hvis arbejdsforhold opretholdes i kraft af ferie, og som således ikke udøver en faktisk beskæftigelse (dom af 22.9.1988, Bergemann,
236/87
,
EU:C:1988:443
). Den forelæggende ret har heraf udledt, at artikel 65 i forordning nr. 883/2004 ikke kun vedrører den faktiske udøvelse af den seneste lønnede beskæftigelse, men også en situation, hvor den pågældende ikke udøver en faktisk beskæftigelse. Denne ret mener desuden ikke, at grundene til, at den pågældende har flyttet sin bopæl til en anden medlemsstat end den kompetente medlemsstat, er relevante.
Den forelæggende ret har anført, at der ikke kan rejses tvivl om denne fortolkning som følge af, at Domstolen har fastslået, at artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes strengt, navnlig for at forebygge misbrug (dom af 17.2.1977, Di Paolo,
76/76
,
EU:C:1977:32
, præmis
). Denne fortolkning støttes i øvrigt af formålet med artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), som er at sikre, at vandrende arbejdstagere kan opnå arbejdsløshedsydelser på sådanne betingelser, at de bedst muligt sættes i stand til at søge nyt arbejde (dom af 22.9.1988, Bergemann,
236/87
,
EU:C:1988:443
, præmis
og
, og af 29.6.1995, van Gestel,
C-454/93
,
EU:C:1995:205
, præmis
). Tilknytningen til bopælsmedlemsstaten indebærer nemlig, at den pågældende person i denne medlemsstat har de bedste chancer for at komme ind på arbejdsmarkedet igen.
Centrale Raad van Beroep (appeldomstol i sager vedrørende social sikring og tjenestemænd, Nederlandene) er af den opfattelse, at sagen rejser spørgsmål, der ikke kan besvares uden rimelig tvivl, og har på denne baggrund besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 65, stk. 2 og 5, i forordning [...] nr. 883/2004 fortolkes således, at en fuldtidsledig, der under modtagelse af ydelser som omhandlet i denne forordnings artikel 11, stk. 2, i den kompetente medlemsstat og/eller før sit ansættelsesforholds ophør har flyttet sin bopæl til en anden medlemsstat, er berettiget til arbejdsløsheds[ydelser] i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor den pågældende bor?
2)
Har det i denne forbindelse betydning, af hvilke grunde, f.eks. familiemæssige grunde, denne person har flyttet sin bopæl til en anden medlemsstat end den kompetente medlemsstat?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Om det første spørgsmål
Det skal indledningsvis bemærkes, at artikel 65, stk. 2, i forordning nr. 883/2004 bestemmer, at en fuldtidsledig, der under sin seneste beskæftigelse eller selvstændige virksomhed var bosat i en anden medlemsstat end den kompetente medlemsstat, og som fortsat er bosat i den medlemsstat eller vender tilbage til den medlemsstat, skal stille sig til rådighed for arbejdsformidlingen i bopælsmedlemsstaten.
Denne forordnings artikel 65, stk. 5, litra a), præciserer, at den i stk. 2, første og andet punktum, nævnte fuldtidsledige har ret til ydelser i overensstemmelse med lovgivningen i bopælsmedlemsstaten, som om han havde været underlagt denne lovgivning under sin seneste lønnede beskæftigelse eller selvstændige virksomhed. Disse ydelser udredes af institutionen på det sted, hvor den pågældende er bosat.
I den foreliggende sag fremgår det af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at det første spørgsmål skal forstås således, at det nærmere bestemt ønskes oplyst, om artikel 65, stk. 2 og 5, i forordning nr. 883/2004 skal fortolkes således, at bestemmelserne finder anvendelse på en situation, hvor den pågældende person, før han blev fuldtidsledig, var bosat i en anden medlemsstat end den kompetente medlemsstat og ikke udøvede en faktisk lønnet beskæftigelse, men var sygemeldt og derfor modtog ydelser ved sygdom.
Det følger heraf, at det for at give den forelæggende ret et hensigtsmæssigt svar skal afgøres, om udtrykket »under sin seneste beskæftigelse« i artikel 65, stk. 2, og udtrykket »under sin seneste lønnede beskæftigelse« i artikel 65, stk. 5, i forordning nr. 883/2004 udelukkende omfatter den pågældende persons udøvelse af faktisk lønnet beskæftigelse i den kompetente medlemsstat eller ligeledes vedrører en situation, hvor den pågældende faktisk ikke udøver lønnet beskæftigelse, men oppebærer ydelser ved sygdom, som udbetales af denne medlemsstat.
I denne henseende bemærkes, at i modsætning til hvad den forelæggende ret, den tjekkiske og den polske regering har gjort gældende, skal artikel 65, stk. 2 og 5, i forordning nr. 883/2004, som er indeholdt i denne forordnings afsnit III, ikke fortolkes i lyset af nævnte forordnings artikel 11, stk. 2, eftersom det udtrykkeligt fremgår af ordlyden af sidstnævnte bestemmelse, der er omtalt i denne doms præmis 7, at den finder anvendelse i forbindelse med anvendelsen af samme forordnings afsnit II.
Udtrykket »under sin seneste beskæftigelse« i artikel 65, stk. 2, og udtrykket »under sin seneste lønnede beskæftigelse« i artikel 65, stk. 5, i forordning nr. 883/2004 skal derimod fortolkes i lyset af denne forordnings artikel 1, litra a). I denne bestemmelse defineres nemlig med henblik på denne forordning begrebet »lønnet beskæftigelse« som værende en »beskæftigelse eller dermed ligestillet aktivitet, der betragtes som sådan ved anvendelse af lovgivningen om social sikring i den medlemsstat, hvor den pågældende beskæftigelse eller dermed ligestillede aktivitet udøves«.
Det følger heraf, at en situation, hvor den pågældende person ikke udøver en faktisk lønnet beskæftigelse i den kompetente medlemsstat, men er sygemeldt og derfor modtager ydelser ved sygdom, som udbetales af denne medlemsstat, kan anses for en retlig situation, der kan sammenlignes med den situation, som en person, der udøver lønnet beskæftigelse, befinder sig i, og som derfor er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 65, stk. 2 og 5, i forordning nr. 883/2004, hvis retten til sådanne ydelser i henhold til national ret i den kompetente medlemsstat sidestilles med udøvelsen af lønnet beskæftigelse.
Følgelig skal det første spørgsmål besvares med, at artikel 65, stk. 2 og 5, i forordning nr. 883/2004 skal fortolkes således, at bestemmelserne finder anvendelse på en situation, hvor den pågældende person, før han blev fuldtidsledig, var bosat i en anden medlemsstat end den kompetente medlemsstat og ikke udøvede en faktisk lønnet beskæftigelse, men var sygemeldt og derfor modtog ydelser ved sygdom, der blev udbetalt af den kompetente medlemsstat, forudsat, at retten til sådanne ydelser i henhold til national ret i den kompetente medlemsstat sidestilles med udøvelse af lønnet beskæftigelse.
Det andet spørgsmål
Med sit andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om artikel 65, stk. 2 og 5, i forordning nr. 883/2004 skal fortolkes således, at de grunde, bl.a. familiemæssige grunde, der er medvirkende til, at den berørte person flytter sin bopæl til en anden medlemsstat end den kompetente medlemsstat, er relevante for anvendelsen af denne bestemmelse.
Det skal bemærkes, at det ikke fremgår af ordlyden af den nævnte bestemmelse, således som den er gengivet i denne doms præmis 33 og 34, at grundene til, at den pågældende person flytter sin bopæl, har nogen betydning i denne henseende. Det skal nemlig bemærkes, at ifølge ordlyden af 4. og 45. betragtning til forordning nr. 883/2004 er formålet med forordningen at koordinere de sociale sikringsordninger, der er indført i medlemsstaterne med henblik på at garantere en effektiv gennemførelse af den frie bevægelighed for personer. Med nævnte forordning er der blevet foretaget en ajourføring og forenkling af de bestemmelser, der var indeholdt i forordning nr. 1408/71, samtidig med, at den har samme formål som sidstnævnte forordning (dom af 21.3.2018, Klein Schiphorst,
C-551/16
,
EU:C:2018:200
, præmis
).
Det følger imidlertid af fast retspraksis vedrørende artikel 71 i forordning nr. 1408/71, som i lyset af det ovenstående kan overføres til artikel 65 i forordning nr. 883/2004, fordi denne bestemmelser har erstattet artikel 71, at artikel 65 har til formål at skabe de bedst mulige betingelser med henblik at gøre det lettere at søge beskæftigelse for arbejdsløse, der er bosiddende i en anden medlemsstat end den kompetente medlemsstat (dom af 22.9.1988, Bergemann,
236/87
,
EU:C:1988:443
, præmis
, af 8.7.1992, Knoch,
C-102/91
,
EU:C:1992:303
, præmis
, og af 29.6.1995, van Gestel,
C-454/93
,
EU:C:1995:205
, præmis
).
Hvis artikel 65, stk. 2 og 5, i forordning nr. 883/2004 skulle fortolkes således, at bestemmelserne kun finder anvendelse på personer, der af visse grunde, såsom familiemæssige grunde, har flyttet deres bopæl, ville dette begrænse disse bestemmelsers anvendelsesområde og dermed gøre det vanskeligere for de berørte personer at søge beskæftigelse i bopælsmedlemsstaten, hvor de må formodes at have de bedste forudsætninger for at finde ny beskæftigelse, og dette så meget desto mere som en sådan flytning ofte er baseret på flere grunde. En sådan fortolkning ville derfor være i strid med det formål, der forfølges med de nævnte bestemmelser.
Følgelig skal det andet spørgsmål besvares med, at artikel 65, stk. 2 og 5, i forordning nr. 883/2004 skal fortolkes således, at de grunde, heriblandt familiemæssige grunde, som har været medvirkende til, at den berørte person har flyttet sin bopæl til en anden medlemsstat end den kompetente medlemsstat, ikke skal tages i betragtning ved anvendelsen af denne bestemmelse.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagernes parter udgør et led i de sager, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Ottende Afdeling) for ret:

1)
Artikel 65, stk. 2 og 5, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 465/2012 af 22. maj 2012, skal fortolkes således, at bestemmelserne finder anvendelse på en situation, hvor den pågældende person, før han blev fuldtidsledig, var bosat i en anden medlemsstat end den kompetente medlemsstat og ikke udøvede en faktisk lønnet beskæftigelse, men var sygemeldt og derfor modtog ydelser ved sygdom, der blev udbetalt af den kompetente medlemsstat, forudsat, at retten til sådanne ydelser i henhold til national ret i den kompetente medlemsstat sidestilles med udøvelse af lønnet beskæftigelse.

2)
Artikel 65, stk. 2 og 5, i forordning nr. 883/2004, som ændret ved forordning nr. 465/2012, skal fortolkes således, at de grunde, heriblandt familiemæssige grunde, som har været medvirkende til, at den berørte person har flyttet sin bopæl til en anden medlemsstat end den kompetente medlemsstat, ikke skal tages i betragtning ved anvendelsen af denne bestemmelse.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: nederlandsk.