CELEX: 62021CJ0183
Præjudiciel forelæggelse
tilnærmelse af lovgivningerne
varemærker
direktiv (EU) 2015/2436
artikel 19
reel brug af et varemærke
bevisbyrde
begæring om fortabelse på grund af manglende brug
national processuel regel, der forpligter sagsøgeren til at gennemføre en undersøgelse på markedet med hensyn til brugen af varemærket

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 12, stk. 1, i Europa Parlamentets og Rådets direktiv 2008/95/EF af 22. oktober 2008 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker (
EUT 2008, L 299, s. 25
) og artikel 16, 17 og 19 i Europa Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/2436 af 16. december 2015 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker (
EUT 2015, L 336, s. 1
, berigtiget i
EUT 2016, L 110, s. 5
).
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem Maxxus Group GmbH & Co. KG (herefter »Maxxus«) og Globus Holding GmbH & Co. KG (herefter »Globus«) vedrørende sidstnævntes fortabelse af rettigheder til to varemærker, der er registreret i Tyskland.
Retsforskrifter
EU-retten
Direktiv 2008/95
Artikel 10 i direktiv 2008/95 med overskriften »Brugen af varemærket« bestemte:
»1.   Såfremt indehaveren ikke inden fem år fra datoen for registreringsprocedurens afslutning har gjort reel brug af varemærket i den pågældende medlemsstat for de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret, eller hvis sådan brug har været ophørt uden afbrydelse i fem år, underkastes varemærket de i dette direktiv omhandlede sanktioner, medmindre der foreligger skellig grund til, at brug ikke har fundet sted.
Følgende betragtes ligeledes som brug i henhold til første afsnit:
a)
brug af varemærket i en form, der kun ved enkeltheder, som ikke forandrer mærkets særpræg, afviger fra den form, hvori dette er blevet registreret
b)
anbringelse i den pågældende medlemsstat af varemærket på varer eller deres emballage udelukkende med eksport for øje.
2.   Brug af et varemærke, der finder sted med indehaverens samtykke, eller som gøres af en person, der er berettiget til at anvende et fællesmærke eller et garantimærke eller et certificeringsmærke, ligestilles med indehaverens brug af varemærket.
[...]«
Dette direktivs artikel 12 med overskriften »Fortabelsesgrunde« fastsatte i stk. 1:
»Indehaveren af et varemærke kan fortabe sine rettigheder, når der inden for en sammenhængende periode på fem år ikke i den pågældende medlemsstat er gjort reel brug af det for de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret, og der ikke foreligger skellig grund til manglende brug.
Fortabelse af et varemærke kan dog ikke gøres gældende, dersom reel brug af varemærket påbegyndes eller genoptages i tiden mellem udløbet af femårsperioden og tidspunktet for indgivelse af begæring om fortabelse.
Påbegyndelse eller genoptagelse af brugen inden for de sidste tre måneder forud for indgivelse af begæring om fortabelse, idet denne tremånedersperiode tidligst begynder ved udløbet af den sammenhængende periode på fem år, tages imidlertid ikke i betragtning, såfremt forberedelserne til påbegyndelse eller genoptagelse af brugen først indledes, når indehaveren har fået kendskab til, at der eventuelt vil blive indgivet begæring om fortabelse.«
Direktiv 2015/2436
Tiende betragtning til direktiv 2015/2436 har følgende ordlyd:
»Det er af afgørende betydning at sikre, at registrerede varemærker nyder samme beskyttelse under alle medlemsstaternes retssystemer. [...]«
Dette direktivs artikel 16 med overskriften »Brug af varemærket« bestemmer:
»1.   Såfremt indehaveren ikke inden fem år fra datoen for registreringsprocedurens afslutning har gjort reel brug af varemærket i medlemsstaten for de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret, eller hvis sådan brug har været suspenderet i en sammenhængende periode på fem år, underkastes varemærket de i artikel 17, artikel 19, stk. 1, artikel 44, stk. 1 og 2, og artikel 46, stk. 3 og 4, omhandlede begrænsninger og sanktioner, medmindre der foreligger rimelig grund til, at brug ikke har fundet sted.
[...]
5.   Følgende betragtes ligeledes som brug i henhold til stk. 1:
a)
brug af varemærket i en form, der kun ved elementer, der ikke forandrer mærkets særpræg, afviger fra den form, hvori det blev registreret, uanset om varemærket også er registreret i indehaverens navn i den form, hvori det anvendes
b)
anbringelse af varemærket på varer eller deres emballage i den pågældende medlemsstat udelukkende med eksport for øje.
6.   Brug af et varemærke med indehaverens samtykke ligestilles med indehaverens brug af varemærket.«
Dette direktivs artikel 17 med overskriften »Manglende brug som forsvar i en sag om varemærkekrænkelse« bestemmer:
»Indehaveren af et varemærke har kun ret til at forbyde anvendelsen af et tegn i det omfang, at indehaverens rettigheder ikke kan fortabes i henhold til artikel 19 på det tidspunkt, hvor sagen om varemærkekrænkelse anlægges. Hvis sagsøgte anmoder herom, skal indehaveren af varemærket dokumentere, at varemærket i løbet af femårsperioden forud for sagsanlæggelsen har været genstand for reel brug som fastsat i artikel 16 i forbindelse med de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret, og som lægges til grund for sagen, eller at der foreligger rimelige grunde til manglende brug, forudsat at det på datoen for sagsanlæggelsen er mindst fem år siden, at registreringsproceduren for varemærket blev afsluttet.«
Samme direktivs artikel 19 med overskriften »Manglende reel brug som fortabelsesgrund« bestemmer:
»1.   Indehaveren af et varemærke kan fortabe sine rettigheder, når der inden for en sammenhængende femårsperiode ikke i den pågældende medlemsstat er gjort reel brug af det for de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret, og der ikke foreligger rimelig grund til manglende brug.
2.   Fortabelse af et varemærke kan ikke begæres, dersom reel brug af varemærket påbegyndes eller genoptages i tiden mellem udløbet af femårsperioden og tidspunktet for indgivelse af begæring om fortabelse.
3.   Påbegyndelse eller genoptagelse af brugen inden for de sidste tre måneder forud for indgivelse af begæring om fortabelse, idet denne tremånedersperiode tidligst begynder ved udløbet af den sammenhængende femårsperiode, tages imidlertid ikke i betragtning, såfremt forberedelserne til påbegyndelse eller genoptagelse af brugen først indledes, når indehaveren har fået kendskab til, at der eventuelt vil blive indgivet begæring om fortabelse.«
Artikel 54 i direktiv 2015/2436 med overskriften »Gennemførelse« bestemmer:
»1.   Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme artikel 3-6, 8-14, 16, 17, 18, 22-39, 41, 43, 44 og 46-50 senest den 14. januar 2019. Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme artikel 45 senest den 14. januar 2023. De meddeler straks Kommissionen teksten til disse love og bestemmelser.
[...]«
Dette direktivs artikel 55 med overskriften »Ophævelse« bestemmer:
»Direktiv [2008/95] ophæves med virkning fra den 15. januar 2019, uden at dette berører medlemsstaternes forpligtelser med hensyn til de i bilag I, del B, til [Rådets første direktiv 89/104/EØF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker (
EFT 1989, L 40, s. 1
)] angivne frister for gennemførelse i national ret af direktiv [2008/95].
Henvisninger til det ophævede direktiv gælder som henvisninger til nærværende direktiv og læses efter sammenligningstabellen i bilaget.«
Tysk ret
I henhold til § 49, stk. 1, i Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen (Markengesetz) (lov om beskyttelse af varemærker og andre kendetegn) af 25. oktober 1994 (BGBl. 1994 I, s. 3082) slettes registreringen af et varemærke efter anmodning på grund af fortabelse, såfremt varemærket ikke er blevet brugt inden for en uafbrudt periode på fem år.
I henhold til denne lovs § 55, stk. 2, nr. 1, kan enhver anlægge sag med påstand om, at et varemærke erklæres fortabt i henhold til lovens artikel 49, såfremt den pågældende påberåber sig manglende brug af det omhandlede varemærke.
De faktiske omstændigheder i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
Globus er indehaver af ordmærket MAXUS. Dette varemærke blev i juli 1996 registreret ved Deutsches Patent- und Markenamt (den tyske patent- og varemærkemyndighed, Tyskland) for flere varer i klasse 1-9 og 11-34 i Nicearrangementet af 15. juni 1957 vedrørende international klassificering af varer og tjenesteydelser til brug ved registrering af varemærker, som revideret og ændret.
Globus er også indehaver af følgende figurmærke, der blev registreret i maj 1996 ved den tyske patent- og varemærkemyndighed for varer i klasse 1-9 og 11-34:
Den 28. november 2019 anlagde Maxxus sag ved Landgericht Saarbrücken (den regionale ret i første instans i Saarbrücken, Tyskland), som er den forelæggende ret, med påstand i det væsentlige om, at det blev fastslået, at Globus på grund af manglende brug havde fortabt sine rettigheder over de i denne doms præmis 13 og 14 nævnte varemærker.
Til støtte for sin påstand gjorde Maxxus gældende, at Globus de sidste fem år ikke havde gjort en brug af disse varemærker, der var egnet til at sikre opretholdelsen af selskabets rettigheder til disse. Maxxus hævdede at have foretaget internetsøgninger, heriblandt på Globus’ websted, der ikke havde givet nogen oplysninger om en sådan brug. Ved indtastning af ordet »MAXUS« i det interne søgeværktøj på Globus’ websted var der fremkommet to resultater, som henviste til en forretning, der sælger drikkevarer i Freilassing (Tyskland) og drives af et selskab, der er forbundet med Globus. Det fremgik imidlertid af internetsøgningerne, at de drikke, som sidstnævnte selskab sælger, ikke er forsynet med varemærket MAXUS, men andre varemærker fra tredjepartsfabrikanter. Dette bekræftedes af søgninger, der blev foretaget i den pågældende butik af et privat detektivbureau, der var engageret af Maxxus.
Globus bestred disse anbringender og anførte, at selskabet havde gjort en sådan brug af de to omhandlede varemærker, der var egnet til at sikre opretholdelsen af selskabets rettigheder til disse.
Den forelæggende ret har anført, at i forbindelse med en sag om fortabelse af et varemærke på grund af manglende brug skal der i henhold til retspraksis fra Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland) sondres mellem redegørelsespligten (
Darlegungslast
) og bevisbyrden. Hvad angår redegørelsen for de faktiske omstændigheder påhviler det sagsøgeren på en velfunderet måde at fremlægge beviser, der godtgør, at der ikke er gjort brug af varemærket. Denne part skal således på eget initiativ foretage en undersøgelse af, om indehaveren anvendte det pågældende varemærke på en måde, der sikrer opretholdelsen af den pågældendes rettigheder. Da en sagsøger generelt ikke er bekendt med varemærkeindehaverens forretningsprocesser, pålægges sidstnævnte dermed en pligt med hensyn til redegørelsen for de såkaldte »sekundære« faktiske omstændigheder. Hvad angår bevisbyrden for den manglende brug påhviler denne sagsøgeren.
Den forelæggende ret har anført, at efter dom af 22. oktober 2020, Ferrari (
C-720/18 og C-721/18
,
EU:C:2020:854
, præmis
), hvori Domstolen fastslog, at bevisbyrden for det forhold, at et varemærke har været genstand for »reel brug« som omhandlet i artikel 12, stk. 1, i direktiv 2008/95, påhviler indehaveren af varemærket, kan den ovenfor nævnte retspraksis fra Bundesgerichtshof (forbundsdomstol) vedrørende bevisbyrden ikke længere forsvares. Den er imidlertid af den opfattelse, at spørgsmålet om, hvorvidt den nationale lovgivning fortsat kan pålægge sagsøgeren redegørelsespligten, stadig er ubesvaret. Ifølge den forelæggende ret skal dette spørgsmål besvares bekræftende.
I denne henseende har den forelæggende ret redegjort for sondringen i tysk ret mellem redegørelsespligten og bevisbyrden. Redegørelsespligten kræver, at en parts anbringender er så specifikke som muligt, eftersom der er risiko for, at sagen tabes, hvis den pågældende part ikke opfylder denne forpligtelse. Tysk procesret pålægger også sagsøgte en pligt til at redegøre for sekundære faktiske omstændigheder. Parterne er hver især forpligtet til at foretage undersøgelser inden for deres eget virkefelt. Disse forskellige byrder og pligter adskiller sig fra bevisbyrden. Redegørelsespligten adskiller sig fra bevisbyrden i den forstand, at hver part er forpligtet til at fremsætte bemærkninger til de faktiske omstændigheder, som vedkommende er bekendt med, eller som den pågældende med en rimelig indsats kan blive bekendt med.
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at EU-retten og navnlig direktiv 2015/2436 ikke er til hinder for, at redegørelsespligten pålægges den part, der begærer et varemærke fortabt på grund af manglende brug. Denne byrde kan retfærdiggøres gennem en afvejning af de pågældende parters interesser. I en sag om fortabelse af et varemærke på grund af manglende brug påhviler det sagsøgeren så vidt muligt at undersøge, om sagsøgte har gjort reel brug af sit varemærke. Det er først efter en sådan søgning og en redegørelse for resultaterne heraf, at sidstnævnte bør være forpligtet til at afsløre, hvilken brug den pågældende har gjort af sit varemærke. Da der ikke kræves nogen konkret retlig interesse for at indgive en begæring om fortabelse af et varemærke på grund af manglende brug, kan enhver tvinge indehaveren til at afsløre, hvilken brug den pågældende gør af sit varemærke, hvilket indebærer en reel risiko for chikanøse retssager. Sagsøgeren vil nemlig kunne tvinge indehaveren af det berørte varemærke til at afsløre forretningshemmeligheder og til at fortage en omfattende søgning med henblik på at godtgøre, at der er gjort reel brug af varemærket.
Da direktiv 2015/2436 ikke regulerer den nationale procedure vedrørende en begæring om fortabelse af et varemærke på grund af manglende brug, er den forelæggende ret af den opfattelse, at dommen af 22. oktober 2020, Ferrari (
C-720/18 og C-721/18
,
EU:C:2020:854
), ikke er til hinder for, at sagsøgeren pålægges en redegørelsespligt, hvilket denne ret overvejer at gøre.
På denne baggrund har Landgericht Saarbrücken (den regionale ret i første instans i Saarbrücken) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal EU-retten, navnlig for så vidt angår [direktiv 2008/95], navnlig artikel 12, og [direktiv 2015/2436], navnlig artikel 16, 17 og 19, fortolkes således, at kravet om disse bestemmelsers effektive virkning er til hinder for en fortolkning af national procesret, hvorefter
a)
sagsøgeren i en civilretlig sag om sletning af et registreret nationalt varemærke som følge af fortabelse på grund af manglende brug pålægges en redegørelsespligt, der adskiller sig fra spørgsmålet om bevisbyrde, og
b)
sagsøgeren inden for rammerne af denne redegørelsespligt pålægges
–
at fremlægge velfunderede argumenter under retssagen for så vidt angår sagsøgtes manglende brug af varemærket, så vidt dette er muligt for sagsøgeren, og
–
selv at gennemføre en undersøgelse på markedet, der er rimelig set i forhold til begæringen om fortabelse og det pågældende varemærkes særpræg?«
Om det præjudicielle spørgsmål
Formaliteten
Maxxus har i det væsentlige gjort gældende, at Bundesgerichtshof (forbundsdomstol) i en dom af 14. januar 2021 efter dom af 22. oktober 2020, Ferrari (
C-720/18 og C-721/18
,
EU:C:2020:854
), har fastslået, at i en sag om fortabelse af et varemærke på grund af manglende brug skal sagsøgeren alene gøre gældende, at indehaveren af det berørte varemærke ikke har gjort brug af varemærket, eftersom bevisbyrden og redegørelsespligten i henhold til tysk ret påhviler indehaveren af det omhandlede varemærke. Ifølge Maxxus følger det heraf, at det ikke er nødvendigt at besvare den forelæggende rets spørgsmål for at afgøre tvisten i hovedsagen.
I denne henseende fremgår det af fast retspraksis, at Domstolen alene har kompetence til at udtale sig om fortolkningen eller gyldigheden af EU-retten med hensyn til de retlige omstændigheder, som de er beskrevet af den forelæggende ret, med henblik på at give denne de relevante elementer til at afgøre den tvist, som verserer for den (dom af 20.12.2017, Schweppes,
C-291/16
,
EU:C:2017:990
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Domstolen har desuden gentagne gange fastslået, at det udelukkende tilkommer den nationale retsinstans, for hvilken en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retlige afgørelse, som skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere såvel nødvendigheden som relevansen af de spørgsmål, som den forelægger Domstolen (dom af 6.10.2021, Consorzio Italian Management og Catania Multiservizi,
C-561/19
,
EU:C:2021:799
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). Når de forelagte spørgsmål vedrører fortolkningen af EU-retten, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse (dom af 20.12.2017, Schweppes,
C-291/16
,
EU:C:2017:990
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Domstolen kan således kun afvise en anmodning om præjudiciel afgørelse fra en national ret, såfremt det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er af hypotetisk karakter, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en nyttig besvarelse af de stillede spørgsmål (dom af 20.12.2017, Schweppes,
C-291/16
,
EU:C:2017:990
, præmis
).
Dette er ikke tilfældet i nærværende sag. Den forelæggende ret har på eget ansvar redegjort for og fortolket de tyske processuelle regler og har heraf udledt, at sagsøgeren i en sag om fortabelse af et varemærke som følge af manglende brug er forpligtet til at overholde visse krav med hensyn til redegørelsen for de faktiske omstændigheder, hvilket er afgørende for, om sagsøgerens påstand kan antages til realitetsbehandling. Denne ret ønsker nærmere bestemt oplyst, om direktiv 2008/95 eller direktiv 2015/2436 skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, der pålægger sådanne krav. Det er klart, at et sådant spørgsmål har en direkte forbindelse med genstanden for tvisten i hovedsagen.
Anmodningen om præjudiciel afgørelse kan derfor antages til realitetsbehandling.
Realiteten
Indledningsvis bemærkes, at det fremgår af de sagsakter, som den forelæggende ret har fremsendt til Domstolen, at den begæring om fortabelse, der er genstand for tvisten i hovedsagen, blev indgivet den 28. november 2019. Medlemsstaternes frist til at gennemføre direktiv 2015/2436 i national ret, der er fastsat i dette direktivs artikel 54, stk. 1, udløb den 14. januar 2019. I henhold til nævnte direktivs artikel 55 har det ophævet og erstattet direktiv 2008/95. Selv om det er korrekt, at de relevante bestemmelser i direktiv 2008/95 og 2015/2436 i det væsentlige er identiske, skal denne præjudicielle forelæggelse imidlertid behandles på grundlag af direktiv 2015/2436 (jf. i denne retning dom af 2.7.2020, mk advokaten,
C-684/19
,
EU:C:2020:519
, præmis
).
I øvrigt er hverken artikel 16 i direktiv 2015/2436 om begrebet reel brug af et varemærke og om den periode, hvor indehaveren skal have gjort brug af varemærket, eller samme direktivs artikel 17 om manglende brug som forsvar i en sag om varemærkekrænkelse direkte relevante for besvarelsen af den forelæggende rets spørgsmål. Det forelagte spørgsmål skal derfor alene undersøges på grundlag af dette direktivets artikel 19.
I lyset af disse præciseringer skal det bemærkes, at den forelæggende ret med sit spørgsmål nærmere bestemt ønsker oplyst, om artikel 19 i direktiv 2015/2436 skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en processuel regel i en medlemsstat, der i en sag med påstand om fortabelse på grund af manglende brug af et varemærke pålægger sagsøgeren at foretage en undersøgelse på markedet af indehaveren af det pågældende varemærkes eventuelle brug heraf og i denne forbindelse i videst muligt omfang at fremsætte velfunderede bemærkninger til støtte for sin påstand.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at spørgsmålet om bevisbyrden for reel brug som omhandlet i artikel 19, stk. 1, i direktiv 2015/2436 inden for rammerne af en sag om fortabelse af et varemærke for manglende brug ikke udgør en procedureregel, der henhører under medlemsstaternes kompetence (jf. analogt dom af 22.10.2020, Ferrari,
C-720/18 og C-721/18
,
EU:C:2020:854
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Hvis dette spørgsmål var omfattet af medlemsstaternes nationale lovgivning, kunne varemærkeindehaverne nemlig risikere at opnå en forskellig beskyttelse, alt efter hvilken lov der finder anvendelse, med det resultat, at målet om »samme beskyttelse under alle medlemsstaternes retssystemer«, som er omhandlet i tiende betragtning til direktiv 2015/2436 og kvalificeret i direktivet som værende »af afgørende betydning«, ikke ville blive nået (jf. analogt dom af 22.10.2020, Ferrari,
C-720/18 og C-721/18
,
EU:C:2020:854
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Desuden begrænser princippet, hvorefter det påhviler indehaveren af varemærket at godtgøre reel brug af dette, sig reelt til at udtrykke sund fornuft og et grundlæggende krav om effektivitet i proceduren. Det er nemlig indehaveren af det omtvistede varemærke, som har de bedste forudsætninger for at kunne fremlægge beviser for de konkrete tiltag til støtte for det anførte om, at dennes varemærke har været genstand for reel brug (dom af 22.10.2020, Ferrari,
C-720/18 og C-721/18
,
EU:C:2020:854
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis).
Det følger heraf, at artikel 19 i direktiv 2015/2436 skal fortolkes således, at bevisbyrden for det forhold, at et varemærke har været genstand for »reel brug« som omhandlet i denne bestemmelse, påhviler indehaveren af det pågældende varemærke (jf. analogt dom af 22.10.2020, Ferrari,
C-720/18 og C-721/18
,
EU:C:2020:854
, præmis
).
Den omstændighed, at sagsøgeren i en given sag ikke skal bære bevisbyrden, fritager ganske vist ikke nødvendigvis denne part fra forpligtelsen til i stævningen at fremlægge en fuldstændig fremstilling af de faktiske omstændigheder, som vedkommende støtter sine anbringender på.
Det fremgår imidlertid af artikel 19 i direktiv 2015/2436, at en begæring om fortabelse af et varemærke på grundlag af denne bestemmelse er støttet på en antagelse om, at indehaveren ikke har gjort reel brug af varemærket. En sådan antagelse er efter sin art ikke egnet til en mere detaljeret redegørelse.
Det skal i denne forbindelse fastslås, at den nationale processuelle regel, som den forelæggende ret har henvist til, går videre end til en simpel forpligtelse for sagsøgeren til at redegøre for de faktiske omstændigheder, der ligger til grund for vedkommendes påstand. Denne regel pålægger sagsøgeren at bekræfte – og i tilfælde af anfægtelse – at bevise, at den pågældende forud for indgivelsen af sin begæring har foretaget undersøgelser på markedet, og at vedkommende ikke har været i stand til at påvise, at det omhandlede varemærke har været genstand for en reel brug.
En sådan regel pålægger således i det mindste delvist sagsøgeren bevisbyrden for brugen eller den manglende brug af det omhandlede varemærke, selv om denne byrde ifølge den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 36, udelukkende påhviler varemærkeindehaveren.
Den risiko for en stigning i antallet af uretmæssige begæringer om fortabelse på grund af manglende brug, som den forelæggende ret har henvist til, kan ikke føre til en anden fortolkning.
For at beskytte sig mod en sådan risiko, som i øvrigt ikke kun vedrører sager om fortabelse af et varemærke på grund af manglende brug, men alle retslige procedurer, findes der, som Kommissionen har påpeget, forskellige processuelle midler, der kan forhindre proceduremisbrug.
Disse proceduremæssige midler omfatter muligheden for at fastsætte bestemmelser, der gør det muligt kortfattet at afvise en påstand om fortabelse på grund af manglende brug, eller at forkaste denne som åbenbart ugrundet, eller, såfremt sagsøgeren ikke får medhold i sine påstande, tilpligte vedkommende at betale de omkostninger, som indehaveren af det omhandlede varemærke har afholdt. Det er ligeledes muligt at pålægge sagsøgeren at betale et gebyr ved anlæggelsen af sagen. I denne henseende fremgår det af de sagsakter, der er fremlagt for Domstolen, at Maxxus i det foreliggende tilfælde har måttet betale et sådant gebyr.
Hvad angår den af den forelæggende ret anførte risiko for, at fortabelsessager på grund af manglende brug af et varemærke alene anlægges med det formål at opnå offentliggørelse af varemærkeindehaverens forretningshemmeligheder, fremgår det af Domstolens praksis, at en»reel brug« af varemærket som omhandlet i artikel 19, stk. 1, i direktiv 2015/2436 forudsætter, at dette bruges på markedet for de produkter eller tjenesteydelser, som varemærket beskytter, og ikke alene inden for den pågældende virksomhed (dom af 11.3.2003, Ansul,
C-40/01
,
EU:C:2003:145
, præmis
).
Det følger heraf, at beviserne for reel brug af et varemærke skal vedrøre en brug af det selv samme varemærke på markedet, hvilket ikke som sådan er omfattet af forretningshemmeligheden.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 19 i direktiv 2015/2436 skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en processuel regel i en medlemsstat, der i en sag med påstand om fortabelse på grund af manglende brug af et varemærke pålægger sagsøgeren at foretage en undersøgelse på markedet af indehaveren af det pågældende varemærkes eventuelle brug heraf og i denne forbindelse i videst muligt omfang at fremsætte velfunderede bemærkninger til støtte for sin påstand.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tiende Afdeling) for ret:

Artikel 19 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/2436 af 16. december 2015 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en processuel regel i en medlemsstat, der i en sag med påstand om fortabelse på grund af manglende brug af et varemærke pålægger sagsøgeren at foretage en undersøgelse på markedet af indehaveren af det pågældende varemærkes eventuelle brug heraf og i denne forbindelse i videst muligt omfang at fremsætte velfunderede bemærkninger til støtte for sin påstand.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: tysk.