CELEX: 62021CJ0405
Eelotsusetaotlus
Tarbijakaitse
Direktiiv 93/13/EMÜ
Ebaõiglased tingimused tarbijalepingutes
Artikli 3 lõige 1 ja artikkel 8
Lepingutingimuse ebaõigluse hindamise kriteeriumid
Lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste oluline tasakaalustamatus
Müüja või teenuse osutaja heausksuse nõue
Võimalus tagada direktiivis sätestatust kõrgem kaitstuse tase

Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (
EÜT 1993, L 95, lk 29
; ELT eriväljaanne 15/02, lk 288), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta direktiiviga 2011/83/EL (
ELT 2011, L 304, lk 64
) (edaspidi „direktiiv 93/13“), artikli 3 lõiget 1 ning artikleid 8 ja 8a.
Taotlus on esitatud tarbija FV ja Sloveenia õiguse alusel asutatud krediidiasutuse NOVA KREDITNA BANKA MARIBOR d.d. vahelises kohtuvaidluses krediidilepingu ja selle lepinguga seotud õigustoimingute üle.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiivi 93/13 kaheteistkümnes ja kuueteistkümnes põhjendus on sõnastatud järgmiselt:
„arvestades, et […] praegused siseriiklikud õigusaktid võimaldavad ette näha üksnes osalist ühtlustamist; käesolev direktiiv hõlmab eelkõige ainult neid lepingutingimusi, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud; liikmesriikidel peaks olema võimalus asutamislepingu sätteid arvesse võttes kindlustada tarbijatele kõrgem kaitstuse tase siseriiklike õigusnormide abil, mis on käesoleva direktiiviga ettenähtud õigusnormidest rangemad;
[…]
väljavalitud üldkriteeriumidel põhinevat hinnangut tingimuste ebaõigluse kohta eelkõige avalikus müügi- või tarnetegevuses, millega pakutakse kollektiivset teenust kasutajatevahelist solidaarsust arvesse võttes, tuleb täiendada asjaosaliste erihuvide üldhinnanguga; see sisaldab heausksuse nõuet; heausksuse hindamisel tuleb erilist tähelepanu pöörata lepinguosaliste positsiooni tugevusele läbirääkimistel ja sellele, kas tarbijat mõjutati tingimusega nõustuma, kas kaup müüdi või teenused osutati tarbija erikorralduse alusel; müüja või teenuste osutaja saab täita heausksuse nõude juhul, kui ta kohtleb ausalt ja õiglaselt teist lepinguosalist, kelle õigustatud huvi ta peab arvesse võtma.“
Direktiivi artikli 3 lõikes 1 on ette nähtud:
„Lepingutingimus, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud, loetakse ebaõiglaseks, kui see on vastuolus heausksuse tingimusega ning kutsub esile lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat.“
Direktiivi artiklis 5 on sätestatud:
„Lepingutes, mille kõik või teatavad tarbijale pakutavad tingimused esitatakse kirjalikult, peavad kõnealused tingimused olema koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles. Kui tingimuse tähenduse suhtes on kahtlusi, tuleb kohaldada tarbijale kõige soodsamat tõlgendust. […]“.
Direktiivi artiklis 8 on ette nähtud:
„Liikmesriigid võivad käesoleva direktiivi reguleerimisalas vastu võtta või säilitada asutamislepingule vastavad rangemad sätted, et tagada tarbijate kaitstuse kõrgem tase.“
Direktiivi 93/13 artikli 8a lõigetes 1 ja 2 on ette nähtud:
„1.   Kui liikmesriik võtab vastu sätted vastavalt artiklile 8, teavitab ta sellest ning kõikidest edasistest muudatustest komisjoni, eelkõige kui kõnealused sätted:
–
laiendavad tingimuste ebaõigluse kontrolli eraldi kokku lepitud lepingutingimustele, hinna ja tasu piisavusele, või
–
sisaldavad loetelu ebaõiglaseks peetavatest lepingutingimustest.
2.   Komisjon tagab, et lõikes 1 osutatud teave on tarbijatele ja kauplejatele kergesti kättesaadav, muu hulgas spetsiaalsel veebilehel.“
Sloveenia õigus
Tarbijakaitseseaduse (Zakon o varstvu potrošnikov) (
Uradni list RS
, nr 98/04, konsolideeritud redaktsioon, edaspidi „ZVPot“) artikli 24 lõikes 1 on ette nähtud:
„1.   Lepingutingimused loetakse ebaõiglasteks, kui nendega:
–
kutsutakse esile lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste oluline tasakaalustamatus, mis kahjustab tarbijat, või
–
muudetakse lepingu täitmine tarbija jaoks põhjendamatult kahjulikuks, või
–
võimaldatakse lepingut täita märkimisväärselt erineval moel sellest, mida tarbija mõistlikult eeldas, või
–
rikutakse hea usu ja lojaalsuse põhimõtet.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
NOVA KREDITNA BANKA MARIBOR ja FV ema sõlmisid 19. septembril 2007 krediidilepingu. Kuna viimane suri, kohustus FV 21. juulil 2014 sõlmitud võla ülevõtmise lepingu alusel tagastama põhikohtuasja vastustajale krediidi jäägi. Algse lepinguga oli krediidivõtja laenanud 149220 Šveitsi frangi (CHF) (ligikaudu 89568 eurot krediidilepingu sõlmimise kuupäeva seisuga) suuruse summa, mis kuulus tagasimaksmisele 240 kuu jooksul.
Kõnealune krediidileping ei sisalda tingimusi kohaldatava vahetuskursi kohta. Seevastu kannab lepingu punkti 12 kohaselt vahetuskursiriski täielikult krediidivõtja.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et käesoleval juhul realiseerus vahetuskursirisk, kuna krediidivõtja pidi 29. jaanuari 2018. aasta seisuga põhikohtuasja vastustajale tagasi maksma veel 72049,58 euro suuruse summa.
FV esitas 9. aprillil 2018 Okrožno sodišče v Mariborule (Maribori regionaalne kohus, Sloveenia) hagi eelkõige nõudega tuvastada põhikohtuasjas kõne all oleva krediidilepingu tühisus, väites, et euro ja frangi vahetuskurss on muutunud. Nimetatud kohus jättis hagi rahuldamata, mispeale FV esitas apellatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule Višje sodišče v Mariborule (Maribori kõrgem kohus, Sloveenia).
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul sõltub temale edasikaevatud vaidluse lahendus sisuliselt sellest, kas ZVPot artikli 24 lõige 1 on direktiivi 93/13 sätete ja eesmärkidega kookõlas. Täpsemini palub asjaomane kohus selgitada, kas nimetatud direktiivi artikli 3 lõiget 1 saab võtta riigisisesesse õigusse üle nii, et „hea usu“ ja „olulise tasakaalustamatuse“ tingimused on eraldiseisvad ja teineteisest sõltumatud, mistõttu tema lahendada oleva kohtuasja asjaoludel ei ole tal vaja välja selgitada, kas põhikohtuasja vastustaja tegutses heas usus.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et direktiivi 93/13 kaheteistkümnenda ja kuueteistkümnenda põhjenduse ning artiklite 8 ja 8a koostoimest tuleneb, et liikmesriigid võivad kehtestada sätteid, mis tagavad tarbijate kaitstuse kõrgema taseme kui see, mis on tagatud asjaomase direktiiviga, ning et sellisel juhul tuleb vastavatest sätetest komisjoni teavitada. Samas ei ole Sloveenia Vabariik direktiivi 93/13 artikli 3 lõikes 1 osutatud tingimusi puudutavatest sätetest komisjoni teavitanud.
Lisaks märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Euroopa Kohtu praktikast ei nähtu selgesti direktiivi 93/13 artikli 3 lõike 1 tõlgendus, mille alusel ta saaks otsustada, kas riigisisese õiguse asjakohase sätte tõlgendus ja kohaldamine on selle direktiivi eesmärkidega kooskõlas. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib lisaks, et Vrhovno sodišče (Sloveenia kõrgeim kohus) mitmest otsusest tuleneb, et direktiivi 93/13 artikli 3 lõikes 1 nimetatud kahte tingimust tuleb pidada kumulatiivseteks, mis oleks vastuolus tarbijate huvidega ja pakuks tarbijatele madalamat kaitstuse taset kui see, mis on tagatud riigisisese õigusega. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et selline seisukoht ei ole kooskõlas Euroopa Kohtu praktikaga, mis lubab küll liikmesriikide kõrgeimatel kohtutel täpsemini määratleda kriteeriumid, mille Euroopa Kohus on ise kindlaks määranud, kuid ei luba neil takistada madalama astme kohtuid tagamast tarbijatele direktiivi 93/13 täielikku õigusmõju ja tõhusat õiguskaitsevahendit oma õiguste kaitseks.
Neil kaalutlustel otsustas Višje sodišče v Mariboru (Maribori kõrgem kohus, Sloveenia) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas nõukogu direktiivi [93/13] artikli 3 lõiget 1 koostoimes artiklitega 8 ja 8a tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis kvalifitseerivad „heausksuse“ ja „olulise tasakaalu“ tingimused alternatiivseteks tingimusteks (üksteisest eraldiseisvad, iseseisvad ja sõltumatud tingimused), mistõttu piisab lepingutingimuse ebaõigluse üle otsustamiseks selliste määravate asjaolude olemasolust, mis puudutavad ainult ühte neist kahest tingimusest?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub oma küsimuses sisuliselt selgitada, kas direktiivi 93/13 artikli 3 lõiget 1 ja artiklit 8 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis võimaldavad tuvastada lepingutingimuse ebaõigluse juhul, kui see kutsub esile lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat, ilma et sellisel juhul oleks „hea usu“ nõuet selle artikli 3 lõike 1 tähenduses siiski vaja analüüsida.
Kõigepealt tuleb täpsustada, et direktiiv 93/13 paneb liikmesriikidele kohustuse näha ette mehhanism, mis tagab, et kõiki lepingutingimusi, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud, saaks kontrollida, et hinnata nende võimalikku ebaõiglast laadi. Selles kontekstis on liikmesriigi kohtu ülesanne teha direktiivi 93/13 artikli 3 lõikes 1 ja artiklis 5 sätestatud kriteeriume arvesse võttes kindlaks, kas konkreetse juhtumi asjaolusid arvestades vastavad sellised tingimused direktiivis esitatud heausksuse, tasakaalustatuse ja läbipaistvuse nõudele (vt selle kohta 7. novembri 2019. aasta kohtuotsus Profi Credit Polska,
C‑419/18 ja C‑483/18
,
EU:C:2019:930
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Direktiivi 93/13 artikli 3 lõike 1 kohaselt loetakse ebaõiglaseks müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel sõlmitud lepingu tingimus, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud, kui see on vastuolus heausksuse tingimusega ning kutsub esile lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat.
Kuigi direktiivi 93/13 artikli 3 lõikes 1 on kasutatud mõisteid „heausksus“ ning tarbijat kahjustav „oluline tasakaalustamatus“ poolte lepinguliste õiguste ja kohustuste vahel, on selles ainult abstraktselt määratletud tegurid, mis muudavad ebaõiglaseks lepingutingimuse, mida ei ole eraldi kokku lepitud (27. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus Dexia Nederland,
C‑229/19 ja C‑289/19
,
EU:C:2021:68
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Seetõttu on Euroopa Kohus otsustanud, et selleks, et kindlaks teha, kas tingimus tekitab tarbijat kahjustava „olulise tasakaalustamatuse“ poolte lepinguliste õiguste ja kohustuste vahel, tuleb eelkõige arvesse võtta riigisisese õiguse sätteid, mis kuuluvad kohaldamisele juhul, kui pooled ei ole selles küsimuses kokku leppinud. Sellise võrdleva analüüsi abil saab liikmesriigi kohus hinnata, kas ning kui jah, siis millises ulatuses seab leping tarbija ebasoodsamasse õiguslikku olukorda võrreldes sellega, mis on ette nähtud kehtivas riigisiseses õiguses. Samuti oleks selleks vaja analüüsida tarbija õiguslikku olukorda, võttes seejuures arvesse vahendeid, mis liikmesriigi õigus talle ebaõiglaste tingimuste kasutamise lõpetamiseks annab (27. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus Dexia Nederland,
C‑229/19 ja C‑289/19
,
EU:C:2021:68
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Võimaliku „olulise tasakaalustamatuse“ esinemise analüüsimisel ei saa piirduda kvantitatiivse majandusliku hinnanguga, mis põhineb ühelt poolt lepingu esemeks oleva tehingu kogusumma ja teiselt poolt selle lepingutingimusega tarbijale pandud kulude võrdlemisel. Nimelt võib oluline tasakaalustamatus tuleneda ka üksnes asjaolust, et õiguslikku olukorda, millesse kohaldamisele kuuluvad liikmesriigi õiguse sätted tarbija kui lepingu osapoole asetavad, on piisavalt rängalt kahjustatud kas sellega, et on piiratud tarbijale nende sätete alusel nimetatud lepingust tulenevate õiguste sisu või takistatud nende õiguste kasutamist või siis sellega, et tarbija kanda on jäetud täiendav kohustus, mida riigisisestes õigusnormides ei ole ette nähtud (27. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus Dexia Nederland,
C‑229/19 ja C‑289/19
,
EU:C:2021:68
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab küsimust, kas „heausksuse“ tingimus on direktiivi 93/13 artikli 3 lõike 1 tähenduses täidetud, siis tuleb märkida, et kohtupraktika põhjal peab selle direktiivi kuueteistkümnenda põhjenduse kohaselt liikmesriigi kohus kontrollima, kas müüja või teenuse osutaja, kes kohtleb tarbijat ausalt ja õiglaselt, võis mõistlikult oodata, et tarbija nõustub sellise tingimusega pärast selle üle eraldi läbirääkimist (3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Kiss ja CIB Bank,
C‑621/17
,
EU:C:2019:820
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Seega, nagu nähtub selle direktiivi kuueteistkümnendast põhjendusest, on „hea usu“ nõue direktiivi 93/13 artikli 3 lõike 1 tähenduses tegur, mis võimaldab kontrollida, kas müüja või teenuste osutaja on kohelnud tarbijat, kelle õigustatud huve ta peab arvesse võtma, ausalt ja õiglaselt. Nimetatud põhjendusest nähtub samuti, et heausksuse hindamisel tuleb erilist tähelepanu pöörata lepinguosaliste positsiooni tugevusele läbirääkimistel ja sellele, kas tarbijat mõjutati mingi vahendi abil tingimusega nõustuma, ning sellele, kas kaup müüdi või teenused osutati tarbija erikorralduse alusel.
Lisaks on Euroopa Kohus juba täpsustanud, et mõiste „heas usus“ on lepingutingimuse ebaõigluse hindamisega lahutamatult seotud (17. novembri 2021. aasta kohtumäärus Unión de Créditos Inmobiliarios,
C‑79/21
, ei avaldata,
EU:C:2021:945
, punkt
).
Järelikult peab liikmesriigi kohus juhtumi kõiki asjaolusid arvestades esmalt hindama heausksuse nõude võimalikku täitmata jätmist ja teiseks võimaliku olulise tasakaalustamatuse sellist esinemist, mis võib tarbijat direktiivi 93/13 artikli 3 lõike 1 tähenduses kahjustada (3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Kiss ja CIB Bank,
C‑621/17
,
EU:C:2019:820
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et direktiivi 93/13 artikli 3 lõikes 1 nimetatud kahe teguri näol on nõutud, et liikmesriigi kohus hindaks kõiki konkreetse juhtumi asjaolusid vastavale riigile omaseid kriteeriume arvestades, et teha seejärel kindlaks, kas kõnealune tingimus on ebaõiglane, kusjuures täpsustada tuleb, et nende tegurite hindamine nimetatud kriteeriumide alusel ei välista nendevahelise seose olemasolu.
Lisaks on lepingutingimuse läbipaistvus, nagu on nõutud direktiivi 93/13 artiklis 5, samuti üks teguritest, mida liikmesriigi kohus peab selle tingimuse ebaõiglase laadi hindamisel võtma nimetatud direktiivi artikli 3 lõike 1 alusel arvesse (vt selle kohta 10. juuni 2021. aasta kohtuotsus BNP Paribas Personal Finance,
C‑609/19
,
EU:C:2021:469
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas ta võib Sloveenia õigusnormide alusel põhikohtuasja lahendada, analüüsimata küsimust, kas müüja või teenuste osutaja tegutses heauskselt. Seega tekib küsimus, kas lepingupoolte lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse olemasolu tarbija kahjuks võib liidu õigust järgides olla piisav, et tuvastada lepingutingimuse ebaõiglus.
Sellega seoses tuleb märkida kõigepealt, et direktiivi 93/13 kaheteistkümnenda põhjenduse kohaselt ühtlustatakse selle direktiiviga ebaõiglaste tingimuste riigisisest regulatsiooni üksnes osaliselt ja minimaalselt, mistõttu liikmesriikidele jääb võimalus EL toimimise lepingu sätteid arvesse võttes kindlustada tarbijatele kõrgem kaitstuse tase riigisiseste õigusnormide abil, mis on selle direktiiviga ette nähtud õigusnormidest rangemad. Lisaks võivad nimetatud direktiivi artikli 8 kohaselt liikmesriigid selle direktiivi reguleerimisalas vastu võtta või säilitada sellele lepingule vastavad rangemad sätted, et tagada tarbijate kaitstuse kõrgem tase (21. detsembri 2021. aasta kohtuotsus Trapeza Peiraios,
C‑243/20
,
EU:C:2021:1045
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Seejärel tuleb meelde tuletada, et direktiiv 93/13 võeti Sloveenia õiguskorda üle ZVPotiga. Nii on ZVPoti artikli 24 lõikes 1 ette nähtud neli juhtu, mis on ühendatud sidesõnaga „või“, mille korral loetakse lepingutingimus ebaõiglaseks. Nende juhtude hulka kuulub olukord, kus lepingutingimus kutsub esile lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat (esimene taane), ning olukord, kus lepingutingimusega rikutakse hea usu ja lojaalsuse põhimõtet (neljas taane).
Selles kontekstis tuleb rõhutada, võttes arvesse Sloveenia valitsuse kirjalikke seisukohti mõiste „hea usu ja lojaalsuse põhimõte“ kohta, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab Euroopa Kohus tema ja liikmesriigi kohtute pädevuste jaotuse raames võtma arvesse eelotsuse küsimuste faktilist ja õiguslikku konteksti, nagu see on määratletud eelotsusetaotluses, mistõttu eelotsusetaotlust ei tohi analüüsida liikmesriigi valitsuse või põhikohtuasja poole esitatud riigisisese õiguse tõlgendusest lähtudes (vt selle kohta 15. aprilli 2021. aasta kohtuotsus État belge (üleandmisotsusest hilisemad asjaolud) (
C‑194/19
,
EU:C:2021:270
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Peale selle, nagu on meelde tuletatud käesoleva kohtuotsuse punktides 23 ja 24, tuleb „hea usu“ nõuet direktiivi 93/13 artikli 3 lõike 1 tähenduses tõlgendada selle direktiivi kuueteistkümnendast põhjendusest lähtudes.
Lõpetuseks olgu märgitud, et liikmesriikidel on direktiivi 93/13 artikli 8 kohaselt põhimõtteliselt võimalus laiendada selle direktiivi artikli 3 lõikes 1 ette nähtud kaitset (vt selle kohta 19. septembri 2019. aasta kohtuotsus Lovasné Tóth,
C‑34/18
,
EU:C:2019:764
, punkt
) tingimusel, et asjaomased riigisisesed õigusnormid tagavad tarbijate kaitstuse kõrgema taseme ega kahjusta aluslepingute sätteid (vt selle kohta 2. aprilli 2020. aasta kohtuotsus Condominio di Milano, via Meda,
C‑329/19
,
EU:C:2020:263
, punkt
).
Selline riigisisene õigusnorm, nagu on kõne all põhikohtuasjas, järgib aga direktiiviga 93/13 tagatud tarbijakaitse eesmärki. Lisaks võib see vastavalt kõnealuse direktiivi artiklile 8 tagada tarbijatele kõrgema tõhusa kaitsetaseme, kui see, mis on direktiiviga kehtestatud, mida peab siiski kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus, pidades silmas ka asjaomast riigisisest kohtupraktikat.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusi arvesse võttes tuleb lisaks märkida, et komisjon märkis Euroopa Kohtule esitatud seisukohtades, et Sloveenia ametiasutused olid teda teavitanud asjakohastest eeskirjadest, mis käsitlevad lepingutingimuste ebaõigluse hindamise kriteeriume ja korda, mis on sätestatud direktiivi 93/13 artiklis 8a, ning seetõttu ei saa nimetatud säte käesoleval juhul taotletud tõlgendust mõjutada.
Eeltoodut arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 93/13 artikli 3 lõiget 1 ja artiklit 8 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis võimaldavad tuvastada lepingutingimuse ebaõigluse juhul, kui see kutsub esile lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat, ilma et sellisel juhul oleks „hea usu“ nõuet selle artikli 3 lõike 1 tähenduses siiski vaja analüüsida.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kümnes koda) otsustab:

Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 3 lõiget 1 ja artiklit 8

tuleb tõlgendada nii, et

nendega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis võimaldavad tuvastada lepingutingimuse ebaõigluse juhul, kui see kutsub esile lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat, ilma et sellisel juhul oleks „hea usu“ nõuet selle artikli 3 lõike 1 tähenduses siiski vaja analüüsida.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: sloveeni.