CELEX: 62021TJ0088
Funcție publică
Funcționar
Personal al SEAE repartizat într‑o țară terță
Șef de delegație
Perioadă de probă în funcția de conducere
Raport final de evaluare a perioadei de probă în funcția de conducere
Act care nu lezează
Inadmisibilitate
Schimbare a repartizării pe un post fără atribuții de conducere la sediul SEAE
Obligația de motivare
Dreptul de a fi ascultat
Condiții de aplicare în cazul șefilor de delegație a articolului 11 din Decizia C(2008) 5028/2 a Comisiei din 9 septembrie 2008 privind personalul cu funcții de conducere de nivel mediu
Nedepunerea unor înscrisuri la dosarul personal
Interesul serviciului
Abuz de putere
Cerere de asistență
Decizie privind respingerea cererii
Responsabilitate

)
Prin acțiunea întemeiată pe articolul 270 TFUE, reclamanta, doamna Sandra Paesen, solicită, pe de o parte, anularea, în primul rând, a raportului final de evaluare a perioadei de probă în funcția de conducere (denumit în continuare „raportul final de evaluare a perioadei de probă”) care o privește, în al doilea rând, a deciziei Serviciului European de Acțiune Externă (SEAE) din 10 aprilie 2020 de schimbare a repartizării pe un post fără atribuții de conducere (denumită în continuare „prima decizie atacată”) și, în al treilea rând, a deciziei SEAE din 12 mai 2020 de respingere a cererii de asistență a reclamantei (denumită în continuare „a doua decizie atacată”), precum și, pe de altă parte, repararea prejudiciilor financiare și morale pe care reclamanta le‑ar fi suferit.
Istoricul litigiului
Reclamanta este funcționară a Uniunii Europene. Ea a intrat în serviciul Consiliului Uniunii Europene în anul 2004 și a fost transferată la SEAE în anul 2011.
Prin decizia Înaltului Reprezentant al Uniunii pentru afaceri externe și politica de securitate (denumit în continuare „Înaltul Reprezentant”) din 17 iulie 2018, reclamanta a fost numită șefă a Delegației Uniunii în Republica Malawi (denumită în continuare „delegația în Malawi”) începând de la 1 septembrie 2018.
La aceeași dată, reclamanta a fost supusă unei perioade de probă în funcția de conducere, cu durata de nouă luni, în conformitate cu Decizia Comisiei C(2008) 5028/2 din 9 septembrie 2008 privind personalul cu funcții de conducere de nivel mediu (denumită în continuare „Decizia 5028/2”), care a devenit aplicabilă în SEAE prin Decizia PROC EEAS(2011) 002 a directorului general administrativ al SEAE din data de 29 noiembrie 2011.
La 18 martie 2019, având în vedere raportul intermediar de evaluare a perioadei de probă, potrivit căruia s‑a considerat că abilitățile în materie de autoritate și de conducere ale reclamantei erau insuficiente, perioada de probă în funcția de conducere a fost prelungită cu șase luni începând de la 1 iunie 2019.
De la 16 la 25 septembrie 2019, serviciul de inspecție al SEAE a efectuat o misiune de inspecție ad‑hoc în cadrul delegației.
La 14 octombrie 2019, proiectul de raport de inspecție întocmit de misiunea de inspecție ad‑hoc (denumit în continuare „proiectul de raport de inspecție”) a fost comunicat reclamantei pentru eventuale observații. Acest proiect conținea 12 recomandări privind conducerea delegației, dintre care șase erau adresate reclamantei în calitatea sa de șefă de delegație.
La 27 noiembrie 2019, secretara generală a SEAE a transmis reclamantei raportul final de evaluare a perioadei de probă, potrivit căruia competențele în materie de autoritate și de conducere ale acesteia din urmă erau considerate insuficiente.
Pe de altă parte, secretara generală a SEAE a informat‑o de asemenea pe reclamantă, pe de o parte, că Înaltul Reprezentant considera că ea nu avusese performanțe satisfăcătoare în această perioadă de probă și, pe de altă parte, că avea în vedere schimbarea repartizării ei pe un post fără atribuții de conducere, la sediul SEAE.
La 29 noiembrie 2019, reclamanta a adresat secretarei generale a SEAE observațiile sale cu privire la proiectul de raport de inspecție.
La 12 decembrie 2019, reclamanta a adresat secretarei generale a SEAE observațiile sale cu privire la raportul final de evaluare a perioadei de probă.
La 18 decembrie 2019, reclamanta a reiterat secretarei generale a SEAE observațiile sale cu privire la raportul de final de evaluare a perioadei de probă și la condițiile în care a efectuat perioada de probă în funcția de conducere și a solicitat accesul la documentele pe care se baza raportul menționat.
La 19 decembrie 2019, directorul general responsabil pentru Africa (denumit în continuare „directorul general pentru Africa”) a adresat observații serviciului de inspecție al SEAE cu privire la proiectul de raport de inspecție.
La 11 ianuarie 2020, reclamanta a solicitat Înaltului Reprezentant să o confirme în funcția sa de șefă a delegației în Malawi.
La 17 ianuarie 2020, reclamanta a adresat directoarei de resurse umane a SEAE o cerere de asistență (denumită în continuare „cererea de asistență”), întemeiată pe articolul 24 din Statutul funcționarilor Uniunii Europene (denumit în continuare „statutul”), pentru deschiderea unei anchete administrative pentru motivul că era victima unei hărțuiri morale din partea superiorilor săi ierarhici, în special a directorului general pentru Africa și a șefei diviziei responsabile pentru Africa australă și Oceanul Indian (denumită în continuare „șefa diviziei Africa 2”).
La 29 ianuarie 2020, reclamantei i‑a fost comunicată versiunea finală a raportului de inspecție al misiunii de inspecție ad‑hoc (denumit în continuare „raportul final de inspecție”).
La 22 martie 2020, reclamantei i s‑a permis să părăsească locul de repartizare și să se întoarcă în Belgia pentru motive medicale și familiale. Începând de la aceeași dată, ea a fost plasată succesiv în concediu medical și în concediu anual până la 1 septembrie 2020.
La 30 martie 2020, reclamanta a adresat Direcției resurse umane a SEAE informații suplimentare pentru a completa cererea de asistență.
Prin scrisoarea din 10 aprilie 2020, Înaltul Reprezentant a adoptat prima decizie atacată, prin care a schimbat repartizarea reclamantei pe un post fără atribuții de conducere, la sediul SEAE, începând de la 1 mai 2020.
Prin decizia din 30 aprilie 2020, reclamanta a fost repartizată la Direcția Afaceri economice și globale a SEAE începând de la 1 mai 2020.
La 12 mai 2020, directoarea de resurse umane a SEAE a adoptat a doua decizie atacată, prin care a respins cererea de asistență.
La 10 iulie 2020, reclamanta a formulat o reclamație în temeiul articolului 90 alineatul (2) din statut împotriva raportului final de evaluare a perioadei de probă și a deciziilor menționate mai sus din 10 aprilie, 30 aprilie și 12 mai 2020, pe de o parte, și a solicitat repararea, cu 60000 de euro, a prejudiciului moral pe care l‑ar fi suferit, precum și rambursarea cheltuielilor sale de judecată și a onorariilor de avocat, pe de altă parte.
La 4 noiembrie 2020, Autoritatea împuternicită să facă numiri (denumită în continuare „AIPN”) a respins reclamația (în continuare, „decizia de respingere a reclamației”).
Concluziile părților
Reclamanta solicită Tribunalului:
–
anularea deciziilor atacate, precum și, în subsidiar, a raportului final de evaluare a perioadei de probă și, în măsura în care este necesar, a deciziei de respingere a reclamației;
–
obligarea SEAE la repararea prejudiciilor financiare și morale pe care aceasta pretinde că le‑ar fi suferit;
–
„retragerea din procedură” a anexelor D.2, D.3 și D.4 la duplică;
–
obligarea SEAE la plata cheltuielilor de judecată.
SEAE solicită Tribunalului:
–
respingerea acțiunii ca fiind în parte inadmisibilă și în parte nefondată;
–
obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
[
omissis
]
Cu privire la concluziile prin care se solicită anularea raportului final de evaluare a perioadei de probă
Trebuie amintit că admisibilitatea acțiunii este un motiv de ordine publică ce trebuie invocat din oficiu de Tribunal (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 martie 2020, Credito Fondiario/SRB,
C‑69/19 P
,
EU:C:2020:178
, punctul
și jurisprudența citată).
În această privință trebuie amintit că existența unui act care lezează, în sensul articolului 90 alineatul (2) și al articolului 91 alineatul (1) din statut, este o condiție indispensabilă pentru admisibilitatea oricărei acțiuni formulate de funcționari împotriva actului instituției din care fac parte. Potrivit unei jurisprudențe constante, numai măsurile care produc efecte juridice obligatorii de natură a afecta în mod direct și imediat interesele reclamantului, modificând în mod distinct situația juridică a acestuia, pot face obiectul unei acțiuni în anulare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 decembrie 2017, Martinez De Prins și alții/SEAE,
T‑575/16
,
EU:T:2017:911
, punctul
și jurisprudența citată).
În particular, dintr‑o jurisprudență consacrată privind admisibilitatea acțiunilor în anulare reiese că trebuie examinată substanța însăși a actelor atacate, precum și intenția emitenților lor pentru a califica aceste acte. În această privință, constituie în principiu acte atacabile măsurile care stabilesc definitiv poziția unei instituții, a unui organ, a unui oficiu sau a unei agenții a Uniunii la sfârșitul unei proceduri administrative și care urmăresc să producă efecte juridice obligatorii de natură să afecteze interesele reclamantului, cu excluderea măsurilor intermediare al căror obiectiv este de a pregăti decizia finală, care nu au astfel de efecte, precum și a actelor pur confirmative ale unui act anterior care nu a fost atacat în termen (a se vedea Hotărârea din 25 iunie 2020, SATCEN/KF,
C‑14/19 P
,
EU:C:2020:492
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, în primul rând, raportul final de evaluare a perioadei de probă a cărui anulare este solicitată de reclamantă este reglementat de Decizia 5028/2 (a se vedea punctul 4 de mai sus).
În conformitate cu articolul 11 din Decizia 5028/2, persoanele numite pentru prima dată în funcții de conducere de nivel mediu sunt supuse unei perioade de probă în funcția de conducere cu durata de nouă luni, care prilejuiește, după cinci luni, un raport intermediar de evaluare a perioadei de probă și, cu o lună înainte de încheierea acesteia, un raport final de evaluare a perioadei de probă. Această perioadă de probă poate fi prelungită, în împrejurări excepționale, cu o durată maximă de șase luni, la sfârșitul căreia se întocmește un ultim raport de evaluare.
În plus, în conformitate cu articolul 11 alineatul (4) al treilea paragraf din Decizia 5028/2, în cazul în care, la sfârșitul perioadei de probă (cu alte cuvinte, după cel mult 15 luni), aceasta nu se încheie cu succes deoarece una dintre competențele care trebuie să fie evaluate este considerată insuficientă, AIPN trebuie să propună schimbarea repartizării agentului în cauză pe un post fără atribuții de conducere.
Astfel, din modul de redactare a articolului 11 alineatul (4) al treilea paragraf din Decizia 5028/2 rezultă că, așa cum admite SEAE în răspunsul său scris la măsurile de organizare a procedurii, un raport final de evaluare a perioadei de probă care indică cel puțin o competență de conducere insuficientă nu implică adoptarea de către AIPN, care întocmește un asemenea raport, a unei decizii de schimbare a repartizării funcționarului în cauză pe un post fără atribuții de conducere, ci doar a unei propuneri adresate Înaltului Reprezentant în calitate de AIPN competentă pentru schimbarea repartizării funcționarului menționat, inclusiv după o prelungire a perioadei de probă în funcția de conducere.
În al doilea rând, s‑a considerat că rațiunea de a exista a perioadei de probă în temeiul articolului 44 al doilea paragraf din statut, în versiunea în vigoare până la 31 decembrie 2013, era suficient de apropiată de cea care justifică stagiul impus agenților temporari în temeiul articolului 14 din Regimul aplicabil celorlalți agenți ai Uniunii, în versiunea în vigoare până la 31 decembrie 2013, astfel încât era posibilă inspirarea din jurisprudența aferentă acestuia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 mai 2016, FS/CESE,
F‑50/15
,
EU:F:2016:119
, punctul
).
O asemenea apropiere există și în ceea ce privește perioada de probă impusă noilor șefi de delegație ai SEAE în temeiul Deciziei 5028/2. Astfel, un raport precum raportul final de evaluare a perioadei de probă nu poate fi comparat cu rapoartele anuale de evaluare care sunt întocmite pe tot parcursul carierei unui funcționar și care constituie, la rândul lor, acte care lezează (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 iunie 2020, XH/Comisia,
T‑511/18
,
EU:T:2020:291
, punctul
și jurisprudența citată).
Astfel, rapoartele privind perioada de probă, al căror obiect constă în pregătirea deciziei administrației cu privire la titularizarea persoanei interesate la finalul perioadei sale de probă sau cu privire la concedierea acesteia, au ca unic obiect pregătirea unei decizii punctuale a administrației, de care sunt astfel strâns legate, și, în consecință, nu prezintă caracterul unor acte care lezează (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 iunie 2020, XH/Comisia,
T‑511/18
,
EU:T:2020:291
, punctul
).
Așadar, în mod similar, unicul obiect al raportului final de evaluare a perioadei de probă, atunci când acesta este negativ, este acela de a pregăti o decizie punctuală a administrației, și anume decizia de schimbare a repartizării pe un alt post fără atribuții de conducere, de care acest raport este astfel strâns legat.
În al treilea rând, este adevărat că, după cum subliniază SEAE, articolul 44 al doilea paragraf din statut condiționează avansarea în treaptă prevăzută de această dispoziție pentru funcționarii numiți, printre altele, în calitate de șefi de unitate de îndeplinirea satisfăcătoare de către acești funcționari a atribuțiilor lor în sensul articolului 43 din statut în primele nouă luni de la numirea lor.
Cu toate acestea, trebuie arătat că avansarea excepțională în treaptă prevăzută la articolul 44 al doilea paragraf din statut este aplicabilă funcționarilor numiți în calitate de șefi de unitate, de directori sau de directori generali, iar nu agenților SEAE care, precum reclamanta, sunt numiți pentru prima dată în funcții de șefi de delegație, care sunt definiți la articolul 5 din Decizia 2010/427/UE din 26 iulie 2010 privind organizarea și funcționarea SEAE (
JO 2010, L 201, p. 30
).
În consecință, faptul că articolul 44 al doilea paragraf din statut face trimitere la articolul 43 din statut nu afectează caracterul de act pregătitor al raportului final de evaluare a perioadei de probă a șefilor de delegație ai SEAE.
În al patrulea rând, este de asemenea adevărat că articolul 11 alineatul (4) al doilea paragraf din Decizia 5028/2 face trimitere la articolul 43 din statut, prevăzând că raportul final de evaluare a perioadei de probă trebuie anexat la raportul anual de evaluare reglementat de această din urmă dispoziție.
Cu toate acestea, un raport de evaluare a unei perioade de probă în funcția de conducere care figurează în dosarul individual al unui funcționar nu mai poate, în principiu, să producă niciun fel de efecte după decizia adoptată la finalul acestei perioade de probă, în vederea căreia a fost întocmit și pe care acesta nu făcea decât să o pregătească (a se vedea prin analogie Hotărârea din 25 iunie 2020, XH/Comisia,
T‑511/18
,
EU:T:2020:291
, punctul
și jurisprudența citată).
Prin urmare, un raport intermediar sau final de evaluare a perioadei de probă, chiar dacă cuprinde un anumit număr de observații cu privire la capacitățile de muncă ale funcționarului sau ale agentului, nu poate, în principiu, să fie luat în considerare nici de un comitet de promovare (a se vedea prin analogie Hotărârea din 25 iunie 2020, XH/Comisia,
T‑511/18
,
EU:T:2020:291
, punctul
), nici, după cum a admis SEAE în ședință, de comitetul consultativ privind numirile (denumit în continuare „CCN”) prevăzut de Decizia PROC HR(2011) 005 a Înaltului Reprezentant din 9 martie 2011, nici de AIPN, cu ocazia unei noi proceduri de selecție a șefilor de delegație.
În sfârșit, trebuie arătat că, cu ocazia unei acțiuni împotriva deciziei adoptate la finalul procedurii care constituie perioada de probă în funcția de conducere, reclamantul poate să invoce neregularitatea actelor anterioare care sunt strâns legate de aceasta și în special neregularitățile care, în opinia sa, ar afecta raportul final de evaluare a perioadei de probă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 decembrie 2015, Sesma Merino/OAPI,
T‑127/14 P
,
EU:T:2015:927
, punctul
și jurisprudența citată).
Având în vedere tot ceea precedă, deși prima decizie atacată, care privește schimbarea repartizării reclamantei pe un post fără atribuții de conducere, în măsura în care stabilește definitiv poziția administrației și, prin aceasta, afectează în mod direct și imediat interesele reclamantei, constituie un act care o lezează pe aceasta din urmă, situația este diferită în ceea ce privește raportul final de evaluare a perioadei de probă, care nu este decât un act pregătitor al deciziei respective.
În aceste condiții, concluziile prin care se solicită anularea raportului final de evaluare sunt inadmisibile și trebuie să fie respinse.
Cu privire la concluziile prin care se solicită anularea primei decizii atacate
În susținerea prezentelor concluzii, reclamanta invocă în esență șase motive, întemeiate, în primul rând, pe încălcarea obligației de motivare și a articolului 25 din statut, în al doilea rând, pe încălcarea dreptului la bună administrare și a dreptului de a fi ascultat, în al treilea rând, pe o încălcare a articolului 11 din Decizia 5028/2 și a Deciziei ADMIN(2019) 31 a SEAE din 15 noiembrie 2019 privind exercitarea și subdelegarea competențelor conferite AIPN și AAIC [denumită în continuare „Decizia ADMIN(2019) 31”], în al patrulea rând, pe o încălcare a articolului 26 din statut, în al cincilea rând, pe o eroare vădită de apreciere și pe o încălcare a articolului 7 alineatul (1) din statut și, în al șaselea rând, pe un abuz de putere.
[
omissis
]
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului la bună administrare și a dreptului de a fi ascultat
Reclamanta invocă în esență, în primul rând, o neregularitate cu ocazia consultării CCN, în al doilea rând, o încălcare a dreptului de a fi ascultat și, în al treilea rând, o încălcare a dreptului la bună administrare.
[
omissis
]
–
Cu privire la al doilea aspect al celui de al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului de a fi ascultat
În cadrul prezentului aspect, reclamanta invocă în esență următoarele patru critici.
În primul rând, reclamanta susține că, în răspuns la scrisoarea secretarei generale a SEAE din 27 noiembrie 2019 prin care i s‑a comunicat raportul final de evaluare a perioadei de probă, ea a prezentat observații care nu au fost urmate de efecte. Reclamanta afirmă că nu a fost în măsură să influențeze procesul decizional al AIPN, după cum ar dovedi împrejurările, pe de o parte, că prima decizie atacată nu s‑ar referi la observațiile pe care ea le‑a prezentat la 12 decembrie 2019 și la 30 ianuarie 2020 și, pe de altă parte, că decizia menționată nu arată în niciun fel că AIPN și‑ar fi exercitat efectiv puterea de apreciere având în vedere observațiile pe care ea le‑a prezentat cu privire la raportul menționat.
În al doilea rând, reclamanta consideră că raportul final de evaluare a perioadei de probă conține afirmații subiective care nu sunt susținute de documente justificative, astfel încât lipsa acestor documente ar fi împiedicat‑o, fără îndoială, să fie în măsură să ia poziție în mod exhaustiv cu privire la toate faptele și documentele pe care se întemeiază prima decizie atacată.
În al treilea rând, reclamanta precizează că, în conformitate cu Decizia ADMIN(2019) 31, ea ar fi trebuit să fie ascultată de Înaltul Reprezentant.
În al patrulea rând, reclamanta arată că nu a avut ocazia să discute cu superiorii săi despre conținutul raportului final de evaluare a perioadei de probă înainte ca acest raport să îi fie adresat de secretara generală a SEAE, la 27 noiembrie 2019, ceea ce ar fi contrar dispozițiilor statutului și reglementării interne aplicabile.
SEAE contestă afirmațiile reclamantei.
Trebuie amintit că, potrivit articolului 41 alineatul (2) din cartă, dreptul la bună administrare include în principal dreptul oricărei persoane de a fi ascultată înainte de luarea oricărei măsuri individuale în privința sa care ar putea să îi aducă atingere.
Astfel, dreptul de a fi ascultat garantează oricărei persoane posibilitatea de a‑și exprima în mod util și efectiv punctul de vedere în cursul procedurii administrative și înainte de adoptarea oricărei decizii susceptibile să îi afecteze în mod defavorabil interesele (a se vedea Hotărârea din 21 octombrie 2021, Parlamentul/UZ,
C‑894/19 P
,
EU:C:2021:863
, punctul
și jurisprudența citată).
Mai precis, o decizie de schimbare a repartizării unui funcționar care își desfășoară activitatea într‑o țară terță afectează situația administrativă a acestuia, deoarece modifică locul și condițiile de exercitare a atribuțiilor sale, precum și natura lor. De asemenea, poate avea impact asupra carierei funcționarului respectiv, în măsura în care poate să exercite o influență asupra perspectivelor profesionale ale acestuia, întrucât anumite funcții pot conduce mai bine decât altele, în cazul unei încadrări egale, la o promovare ca urmare a naturii funcțiilor îndeplinite. Pe de altă parte, ea poate conduce la o diminuare a remunerației sale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 decembrie 2007, Marcuccio/Comisia,
C‑59/06 P
,
EU:C:2007:756
, punctul
și jurisprudența citată).
Rezultă că o decizie de schimbare a repartizării împotriva voinței funcționarului, prevăzută într‑un context caracterizat prin incompetență în funcțiile de conducere, precum cel din speță, impune aplicarea principiului respectării dreptului la apărare, principiu fundamental al dreptului Uniunii, chiar și în absența oricărei reglementări privind procedura în cauză (a se vedea prin analogie Hotărârea din 6 decembrie 2007, Marcuccio/Comisia,
C‑59/06 P
,
EU:C:2007:756
, punctul
și jurisprudența citată).
În lumina acestor principii trebuie examinat motivul întemeiat pe încălcarea dreptului de a fi ascultat.
În speță, în primul rând, este cert că, prin scrisoarea din 27 noiembrie 2019, secretara generală a SEAE i‑a comunicat reclamantei raportul final de evaluare a perioadei de probă și a informat‑o că, pe baza acestui raport, Înaltul Reprezentant avea în vedere schimbarea repartizării sale pe posturi fără atribuții de conducere, la sediul SEAE, în conformitate cu articolul 11 alineatul (4) din Decizia 5028/2.
În plus, prin aceeași scrisoare, secretara generală a SEAE a invitat‑o pe reclamantă să își prezinte observațiile în scris, în termen de 14 zile, înainte de adoptarea unei decizii finale.
În al doilea rând, pe lângă observațiile scrise, datate 12 decembrie 2019 și 11 ianuarie 2020, pe care reclamanta le‑a adresat secretarei generale a SEAE și, respectiv, Înaltului Reprezentant, din procedură reiese că reclamanta a avut o conversație telefonică cu secretara generală la 17 decembrie 2019 și că în ziua următoare reclamanta i‑a adresat noi observații scrise.
În aceste condiții, trebuie să se constate că reclamanta a avut posibilitatea de a‑și exprima punctul de vedere, în mod util și efectiv, înainte de adoptarea primei decizii atacate și de a prezenta elementele care, în opinia sa, ar fi fost în favoarea neadoptării unei asemenea decizii. Prin urmare, aceasta susține în mod greșit că i‑a fost încălcat dreptul de a fi ascultată înainte de adoptarea primei decizii atacate.
Argumentele invocate de reclamantă în fața Tribunalului nu sunt de natură să repună în discuție această concluzie.
În primul rând, reclamanta nu poate susține în mod întemeiat că ar fi trebuit să fie ascultată de AIPN înainte de adoptarea raportului final de evaluare.
Astfel, pe de o parte, trebuie arătat că Decizia 5028/2 nu impune în niciun fel o asemenea obligație AIPN.
Pe de altă parte, este adevărat că la punctul 75 din Hotărârea din 16 septembrie 2013, Wurster/EIGE (
F‑20/12 și F‑43/12
,
EU:F:2013:129
), s‑a statuat, în legătură cu un raport de evaluare a capacităților de conducere reglementat de dispozițiile generale de punere în aplicare privind personalul cu funcții de conducere de nivel mediu al Institutului European pentru Egalitatea de Șanse între Femei și Bărbați (EIGE), că orice persoană care face obiectul unui raport de evaluare de natură să producă consecințe asupra carierei sale trebuie să aibă posibilitatea de a‑și prezenta observațiile înainte ca raportul menționat să rămână definitiv, chiar și în lipsa unei dispoziții explicite.
Această concluzie se întemeia însă pe jurisprudența referitoare la rapoartele anuale de evaluare. Întrucât constituie elemente susceptibile să exercite o influență pe tot parcursul carierei unui funcționar, aceste rapoarte constituie acte care lezează (a se vedea punctul 46 de mai sus), ceea ce nu este valabil în cazul raportului final de evaluare a perioadei de probă (a se vedea punctele 56 și 57 de mai sus).
Situația este aceeași în ceea ce privește Hotărârea din 9 octombrie 2013, Wahlström/Frontex (
F‑116/12
,
EU:F:2013:143
), invocată de asemenea de reclamantă în susținerea argumentației sale.
Pe de altă parte, din jurisprudența citată la punctele 86-88 de mai sus rezultă că, deși dreptul de a fi ascultat garantează oricărei persoane căreia i se adresează un act care o lezează că va fi ascultată înainte de adoptarea acestui act, dreptul respectiv nu îi este garantat în privința unui act pregătitor [a se vedea Hotărârea din 22 noiembrie 2018, Brahma/Curtea de Justiție a Uniunii Europene,
T‑603/16
,
EU:T:2018:820
, punctul
(nepublicat) și jurisprudența citată].
Astfel, în speță era suficient ca reclamanta să fi fost ascultată înainte de adoptarea primei decizii atacate, prin care s‑a decis schimbarea repartizării sale pe un post fără atribuții de conducere, fără a se putea reproșa AIPN că nu a ascultat‑o înainte de adoptarea raportului final de evaluare a perioadei de probă, care constituie un act pregătitor al acestei decizii (a se vedea punctul 56 de mai sus).
O asemenea concluzie este confirmată de împrejurarea, menționată la punctele 45 și 46 de mai sus, că rațiunea existenței unei perioade de probă similare celei impuse, precum în speță, noilor șefi de delegație este suficient de apropiată de cea care justifică perioada de probă impusă noilor funcționari pentru ca Tribunalul să se inspire din jurisprudența în materie.
Într‑adevăr, din această jurisprudență referitoare la rapoartele privind perioada de probă, aplicabilă prin analogie, rezultă că respectarea dreptului la apărare al funcționarului stagiar concediat presupune ca acesta din urmă să fi avut în cursul procedurii administrative care a condus la decizia de concediere posibilitatea să își prezinte în mod util punctul de vedere cu privire la realitatea și la pertinența faptelor și a împrejurărilor pe baza cărora AIPN a adoptat decizia sa. Astfel, întrucât motivele pe care se întemeiază această decizie se bazează pe aprecierile care figurează în raportul de evaluare a funcționarului respectiv, dreptul de a fi ascultat este garantat atunci când acesta s‑a pronunțat asupra aprecierilor menționate și a avut posibilitatea să își exprime poziția cu privire la orice document pe care instituția intenționează să îl utilizeze împotriva sa (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 iunie 2019, Bonnafous/EACEA,
T‑614/17
, nepublicată,
EU:T:2019:381
, punctele
,
și
și jurisprudența citată).
În speță, după cum s‑a arătat la punctul 63 de mai sus, motivele pe care se întemeiază prima decizie atacată se bazează pe aprecierile cuprinse în raportul final de evaluare a perioadei de probă a reclamantei și este cert că aceasta și‑a exprimat punctul de vedere cu privire la aprecierile menționate.
În aceste împrejurări, reclamanta a putut în cursul procedurii administrative care a condus la prima decizie atacată să își prezinte în mod util punctul de vedere cu privire la realitatea și la pertinența faptelor și a împrejurărilor pe baza cărora AIPN a adoptat decizia sa.
În al doilea rând, reclamanta nu poate susține în mod util că nu a fost în măsură să ia poziție cu privire la documentele care, din punctul său de vedere, ar fi necesare pentru a susține aprecierile subiective cuprinse în raportul final de evaluare a perioadei de probă, în condițiile în care existența unor astfel de documente nu este dovedită și nu reiese din înscrisurile din dosar.
În al treilea rând, reclamanta nu poate să susțină în mod întemeiat că ar fi trebuit să i se acorde o întrevedere cu Înaltul Reprezentant, întrucât, potrivit unei jurisprudențe constante, schimbul prin care funcționarul în cauză trebuie să aibă posibilitatea să își prezinte în mod util punctul de vedere în legătură cu proiectul de decizie care ar putea să îi afecteze în mod defavorabil interesele poate fi oral sau scris (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 decembrie 2007, Marcuccio/Comisia,
C‑59/06 P
,
EU:C:2007:756
, punctul
, și Hotărârea din 6 aprilie 2022, FC/EUAA,
T‑634/19
, nepublicată,
EU:T:2022:222
, punctul
și jurisprudența citată).
În plus, deși Decizia ADMIN(2019) 31, aplicabilă de la 16 noiembrie 2019, prevedea că Înaltul Reprezentant era autoritatea competentă pentru adoptarea deciziilor de schimbare a repartizării șefilor de delegație în interesul serviciului, nu reiese din termenii deciziei respective că aceasta ar prevedea obligația SEAE de a organiza o întrevedere între Înaltul Reprezentant și un șef de delegație în împrejurări precum cele din speță.
În al patrulea rând, reclamanta nu poate să susțină în mod întemeiat că observațiile sale scrise nu au fost urmate de efecte, că nu a fost în măsură să influențeze procesul decizional al AIPN și că din prima decizie atacată nu ar reieși nicidecum că AIPN și‑ar fi exercitat efectiv puterea de apreciere în lumina observațiilor scrise pe care le‑a prezentat.
Astfel, deși respectarea dreptului la apărare și a dreptului de a fi ascultat impune instituțiilor Uniunii să îi permită persoanei vizate de un act care lezează să își prezinte în mod util punctul de vedere, aceasta nu poate impune respectivelor instituții să adere la punctul de vedere amintit (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iulie 2017, Arbuzov/Consiliul,
T‑221/15
, nepublicată,
EU:T:2017:478
, punctul
, și Hotărârea din 27 septembrie 2018, Ezz și alții/Consiliul,
T‑288/15
,
EU:T:2018:619
, punctul
).
În plus, prima decizie atacată se referă în mod expres la observațiile formulate de reclamantă în scrisoarea sa din 12 decembrie 2019. Deși această decizie menționează și observații ale reclamantei din data de 1 ianuarie 2020, reiese din procedură, așa cum arată SEAE, că este vorba despre o eroare materială și că Înaltul Reprezentant a intenționat să se refere la observațiile reclamantei din 11 ianuarie 2020.
În sfârșit, reclamanta nu poate reproșa în mod util Înaltului Reprezentant că nu a făcut referire în prima decizie atacată la observațiile din 30 ianuarie 2020 pe care ea le‑a adresat șefului de cabinet al acestuia din urmă ca răspuns la scrisoarea din 19 decembrie 2019 a directorului general pentru Africa, menționată la punctul 13 de mai sus. Astfel, aceste observații nu aveau legătură, cel puțin nu directă, cu procedura inițiată de SEAE pentru a garanta dreptul reclamantei de a fi ascultată înainte de adoptarea primei decizii atacate.
În consecință, prezentul aspect este nefondat și trebuie respins.
[
omissis
]
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 11 din Decizia 5028/2 și a Deciziei ADMIN(2019) 31
În susținerea acestui motiv, reclamanta invocă în esență cinci motive, întemeiate, în primul rând, pe neregularitatea raportului intermediar de evaluare a perioadei de probă, în al doilea rând, pe caracterul anormal al condițiilor în care s‑a desfășurat perioada de probă în funcția de conducere, în al treilea rând, pe lipsa obiectivelor și a indicatorilor în perioada de probă în funcția de conducere, în al patrulea rând, pe neregularitatea raportului final de evaluare a perioadei de probă și, în al cincilea rând, pe împrejurarea că prima decizie atacată era de competența Înaltului Reprezentant.
SEAE contestă afirmațiile reclamantei.
[
omissis
]
–
Cu privire la a treia critică formulată în cadrul celui de al treilea motiv, întemeiată pe lipsa obiectivelor și a indicatorilor în perioada de probă în funcția de conducere
Reclamanta se plânge de lipsa unei supravegheri regulate din partea superiorilor săi ierarhici și a Direcției resurse umane, în special de lipsa stabilirii unor obiective și a unui program de acțiune, ceea ce ar fi privat‑o de orice indicator care să permită măsurarea performanțelor sale și remedierea eventualelor deficiențe, cu încălcarea articolului 11 alineatul (3) și alineatul (4) al doilea paragraf din Decizia 5028/2.
În această privință, din articolul 11 alineatul (3) primul paragraf din Decizia 5028/2 rezultă că evaluarea intermediară trebuie efectuată pe baza unui document convenit în prealabil care să conțină obiective și indicatori de performanță neechivoci, legați de sarcini sau de competențe manageriale standard.
Pe de altă parte, principiul continuității evaluării perioadei de probă în funcția de conducere, care este menționat la articolul 11 alineatul (2) din Decizia 5028/2, implică în mod necesar ca evaluarea finală să fie efectuată pe baza aceluiași document care conține obiective și indicatori de performanță neechivoci cu cel care este întocmit pentru evaluarea intermediară.
Trebuie arătat de la bun început că, în prezenta cauză, SEAE și reclamanta nu au convenit asupra unui document formal care să conțină obiective și indicatori de performanță neechivoci, legați de sarcini sau de competențe manageriale standard, înainte de perioada de probă a reclamantei. În această măsură, articolul 11 alineatul (3) primul paragraf din Decizia 5028/2 a fost încălcat.
În ceea ce privește, în primul rând, stabilirea obiectivelor, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței, în cazul în care există norme interne ale instituției care impun stabilirea de obiective pentru un funcționar la începutul unei perioade de evaluare, nerespectarea acestor norme are un caracter substanțial și justifică cenzurarea evaluării în litigiu pentru motivul că descrierea postului nu ar fi fost suficientă în ceea ce privește stabilirea obiectivelor (a se vedea Hotărârea din 12 mai 2016, FS/CESE,
F‑50/15
,
EU:F:2016:119
, punctul
și jurisprudența citată).
Cu toate acestea, jurisprudența amintită la punctul 161 de mai sus, care se referă la evaluarea unui funcționar, trebuie aplicată ținând seama de nivelul de responsabilitate asociat postului pe care acesta este repartizat, precum și de experiența anterioară a funcționarului numit pe acest post. În speță, reclamanta a fost numită șefă de delegație cu misiunea de a asigura reprezentarea Uniunii în țara în care este acreditată delegația, ceea ce implică în mod necesar, pe de o parte, un nivel înalt de responsabilitate și, pe de altă parte, o capacitate solidă de gestionare și un grad ridicat de autonomie, independent de stabilirea unor obiective concrete.
În această privință trebuie să se constate că atribuțiile încredințate unui șef de delegație, care sunt definite la articolul 5 alineatele (2)-(4) și (8) din Decizia 2010/427, nu sunt strict comparabile cu funcțiile de conducere de nivel mediu care sunt încredințate unui șef de unitate și care sunt descrise la articolul 4 din Decizia 5028/2.
Mai precis, spre deosebire de un șef de unitate, șeful de delegație asigură o misiune de reprezentare a Uniunii în țara în care este acreditată delegația, atât în fața autorităților din țara menționată, cât și în fața serviciilor diplomatice ale statelor membre și a organizațiilor internaționale.
În plus, separarea, în special de ordin geografic, dintre administrația centrală a SEAE și delegații impune în mod necesar o capacitate mai mare a unui șef de delegație de a‑și exercita funcțiile de conducere în mod autonom, în comparație cu un șef de unitate care beneficiază de supravegherea imediată a superiorilor săi ierarhici.
În speță, pentru a fi numită în funcția de șefă a delegației în Malawi, reclamanta și‑a depus candidatura pe baza, pe de o parte, a unei fișe a postului și, pe de altă parte, a unui anunț pentru ocuparea unui post vacant, care menționau obiective specifice în materie de funcții de conducere.
Fișa descriptivă a postului de șef al delegației în Malawi cuprindea în special, în cadrul rubricii referitoare la atribuțiile aferente acestui post, o subsecțiune referitoare la managementul resurselor umane, care enumera următoarele misiuni: evaluarea performanțelor individuale ale personalului delegației menționate, identificarea nevoilor de formare ale personalului, exercitarea unei responsabilități de conducere în materie de incompetență profesională, de hărțuire și de probleme de ordin disciplinar și respectarea procedurilor cu privire la aceste aspecte și exercitarea unei responsabilități sociale și etice în privința personalului.
Pe de altă parte, anunțul pentru ocuparea unui post vacant preciza că postul de șef al delegației în Malawi includea, printre altele, ca misiuni: asigurarea bunei gestionări a delegației, inclusiv a gestiunii financiare și a aplicării corecte a normelor existente cu privire la securitatea persoanelor, a bunurilor mobile și imobile și a informațiilor, gestionarea crizelor și asigurarea continuității operațiunilor delegației menționate, în special în contextul continuității serviciului.
Prin urmare, atât fișa postului, cât și anunțul pentru ocuparea postului vacant de șef al delegației în Malawi cuprindeau precizări cu privire la misiunile încredințate acestui post în materie de gestionare a resurselor umane și de conducere.
În această privință, deși este adevărat că o fișă descriptivă a postului și un anunț pentru ocuparea unui post vacant au, în principiu, obiective și caracteristici diferite de cele ale unui document care stabilește obiectivele unui funcționar, nu se poate exclude
a priori
că obiectivele manageriale care pot fi stabilite pentru evaluarea efectuării unei perioade de probă în funcția de conducere nu pot fi cuprinse în fișa descriptivă și în anunțul pentru ocuparea unui post vacant corespunzătoare postului ocupat de șeful de delegație care trebuie să efectueze o asemenea perioadă de probă.
Astfel, în prezenta cauză, trebuie să se constate că misiunile de conducere care figurau în fișa postului și în anunțul pentru ocuparea unui post vacant care priveau postul de șef al delegației în Malawi erau definite în acestea cu suficientă precizie pentru a constitui obiective specifice în cadrul perioadei de probă în funcția de conducere a reclamantei.
În plus, întrucât reclamanta și‑a depus candidatura pentru postul de șef al delegației în Malawi având în vedere fișa postului și anunțul pentru ocuparea unui post vacant corespunzătoare acestui post, ea a avut în mod necesar cunoștință de aceste obiective și, ținând seama de actul său de candidatură, trebuie să se considere că le‑a acceptat anterior preluării atribuțiilor.
În consecință, trebuie să se constate în prezenta cauză că precizările privind sarcinile de conducere care figurau în fișa postului și în anunțul pentru ocuparea unii post vacant privind postul de șef al delegației în Malawi puteau servi drept obiective manageriale în sensul și în scopul aplicării Deciziei 5028/2.
În ceea ce privește, în al doilea rând, stabilirea prealabilă a unor indicatori de performanță neechivoci, trebuie arătat mai întâi că din modul de redactare a articolului 1 alineatul (2) din Decizia PROC EEAS(2011) 002 din 29 noiembrie 2011 reiese că dispozițiile conținute, printre altele, în Decizia 5028/2 se aplică „
mutatis mutandis
” personalului SEAE.
În speță, pe de o parte, așa cum rezultă din criteriile de selecție prevăzute în anunțul pentru ocuparea unui post vacant privind postul de șef al delegației în Malawi, candidații pentru acest post trebuiau să demonstreze o experiență certă în conducerea și motivarea echipelor, în special într‑un mediu multidisciplinar și multicultural, precum și competențe solide în materie de conducere, de comunicare și de analiză, combinate cu o bună capacitate de judecată.
Pe de altă parte, din dosar rezultă că, la data numirii reclamantei în funcția de șefă a delegației în Malawi, Direcția resurse umane a SEAE publicase un document care stabilea competențele necesare pentru tot personalul de conducere al SEAE și care menționa exemple concrete de situații, pentru a permite acestui personal de conducere să aprecieze dacă deținea cele 14 competențe enumerate în documentul respectiv și dacă le exercita în mod efectiv.
În sfârșit, nu reiese din împrejurările cauzei supuse examinării Tribunalului că reclamanta a solicitat superiorilor săi ierarhici să definească indicatori de performanță în vederea evaluării competențelor sale de conducere la sfârșitul perioadei de probă, iar aceasta în condițiile în care Decizia 5028/2 prevede că asemenea indicatori trebuie să fie acceptați de funcționarul supus perioadei de probă în funcția de conducere.
În acest context, rezultă că reclamanta cunoștea suficient ce se aștepta de la ea în materie de evaluare a performanței sale în perioada de probă ca șefă a delegației în Malawi.
În consecință, prezenta critică trebuie respinsă.
[
omissis
]

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a șaptea extinsă)
declară și hotărăște:

1)
Respinge acțiunea.

2)
O obligă pe doamna Sandra Paesen la plata cheltuielilor de judecată.

da Silva Passos
Valančius
Reine
Truchot
Sampol Pucurull
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 12 octombrie 2022.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.
(
)	Sunt redate numai punctele din prezenta hotărâre a căror publicare este considerată utilă de către Tribunal.