CELEX: 62015CJ0275
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Direktīva 2001/29/EK
Dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošana informācijas sabiedrībā
9. pants
Piekļuve raidīšanas kabelim
Jēdziens “kabelis”
Komerctelevīzijas raidorganizāciju raidījumu retranslācija internetā, ko veic trešā persona
“Live streaming”

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvas 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (
OV 2001, L 167, 10. lpp.
), 9. pantu.
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp
ITV Broadcasting Limited
,
ITV 2 Limited
,
ITV Digital Channels Limited
,
Channel Four Television Corporation
,
4 Ventures Limited
,
Channel 5 Broadcasting Limited
un
ITV Studios Limited
, no vienas puses, un
TVCatchup Limited
, maksātnespējas procesā, (turpmāk tekstā – “
TVC
”),
TVCatchup (UK) Limited
(turpmāk tekstā – “
TVC UK
”) un
Media Resources Limited
, no otras puses, saistībā ar to, ka pēdējās minētās internetā raidīja televīzijas raidījumus, kurus veido prasītājas pamatlietā.
Atbilstošie tiesību akti
Savienības tiesības
Direktīvas 2001/29 preambulas 4., 20., 23., 32. un 60. apsvērumā ir noteikts:
“(4)
Nodrošinot lielāku juridisko noteiktību un intelektuālā īpašuma labāku aizsardzību, autortiesību un blakustiesību saskaņots tiesiskais regulējums veicinās būtisku ieguldījumu jaunradē un jauninājumos, tostarp tīklu infrastruktūrā, kas savukārt veicinās Eiropas rūpniecības izaugsmi un konkurētspējas palielināšanos [..]
[..]
(20)
Šīs direktīvas pamatā ir principi un noteikumi, kas jau ir paredzēti šajā jomā pašlaik spēkā esošajās direktīvas, un jo īpaši [Direktīvā 91/250/EEK, Direktīvā 92/100/EEK, Padomes 1993. gada 27. septembra Direktīvā 93/83/EEK par dažu noteikumu saskaņošanu attiecībā uz autortiesībām un blakustiesībām, kas piemērojamas satelītu apraidei un kabeļu retranslācijai (
OV 1993, L 248, 15. lpp.
), Direktīvā 93/98/EEK un Direktīvā 96/9/EK]. Šīs direktīvas noteikumiem nebūtu jāskar minēto direktīvu noteikumi, ja vien šajā direktīvā nav paredzēts citādi. Šīs direktīvas noteikumiem nebūtu jāskar minēto direktīvu noteikumi, ja vien šajā direktīvā nav paredzēts citādi.
[..]
(23)
Šai direktīvai būtu jāturpina saskaņot autora tiesības uz izziņošanu. Šīs tiesības būtu jāsaprot plašā nozīmē – kā tādas, kas attiecas uz visa veida izziņošanu sabiedrībai, kura nav klāt vietā, kur notikusi sākotnējā izziņošana. [..]
[..]
(32)
Šī direktīva paredz izsmeļošu izņēmumu un ierobežojumu uzskaitījumu attiecībā uz reproducēšanas tiesībām un tiesībām uz izziņošanu. [..]
[..]
(60)
Aizsardzībai, ko paredz saskaņā ar šo direktīvu, nebūtu jāskar attiecīgo valstu vai Kopienas tiesību normas citās jomās, piemēram, attiecībā uz rūpniecisko īpašumu, datu aizsardzību, ierobežotu piekļuvi, piekļuvi publiskiem dokumentiem un mediju izmantošanas hronoloģijas noteikumiem, kas var ietekmēt autortiesību vai blakustiesību aizsardzību.”
Direktīvas 2001/29 1. pantā “Darbības joma” ir noteikts:
“1.   Šī direktīva attiecas uz autortiesību un blakustiesību tiesisko aizsardzību iekšējā tirgū, liekot īpašu uzsvaru uz informācijas sabiedrību.
2.   Izņemot 11. pantā minētos gadījumus, šī direktīva neskar un nekādi neietekmē esošos Kopienas noteikumus, kas attiecas uz:
[..]
c)
autortiesībām un blakustiesībām, kas piemērojamas programmu raidīšanai ēterā ar satelīta palīdzību un retranslācijai pa kabeļiem;
[..].”
Atbilstoši šīs direktīvas 2. pantam “Reproducēšanas tiesības”:
“Dalībvalstis paredz ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt tiešu vai netiešu, īslaicīgu vai pastāvīgu reproducēšanu ar jebkādiem līdzekļiem un jebkādā formā, pilnībā vai daļēji:
a)
autoriem – attiecībā uz viņu darbiem;
[..]
e)
raidorganizācijām – attiecībā uz šo organizāciju raidījumu fiksēšanu neatkarīgi no tā, vai raidījumus translē pa vadiem vai bez tiem, to skaitā pa kabeļiem vai ar satelīta palīdzību.”
Minētās direktīvas 3. pantā “Tiesības uz darbu izziņošanu un tiesības uz cita tiesību objekta publiskošanu” ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis autoriem piešķir ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt savu darbu izziņošanu, izmantojot vadus vai neizmantojot tos, tajā skaitā savu darbu publiskošanu tā, lai sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā.
2.   Dalībvalstis paredz ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt publiskošanu, izmantojot vai neizmantojot vadus, tā, lai sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā:
[..]
d)
raidorganizācijām – attiecībā uz šo organizāciju raidījumu fiksēšanu neatkarīgi no tā, vai raidījumus translē pa vadiem vai bez tiem, to skaitā pa kabeļiem vai ar satelīta palīdzību.
[..]”
Saskaņā ar Direktīvas 2001/29 5. pantu “Izņēmumi un ierobežojumi”:
“3.   Dalībvalstis var paredzēt izņēmumus vai ierobežojumus 2. un 3. pantā paredzētajām tiesībām šādos gadījumos:
[..]
5.   Šī panta 1., 2., 3. un 4. punktā paredzētos izņēmumus un ierobežojumus piemēro tikai dažos īpašos gadījumos, kas nav pretrunā ar darba vai cita tiesību objekta parasto izmantošanu un nepamatoti neskar tiesību subjekta likumīgās intereses.”
Šīs direktīvas 9. pantā “Citu tiesību normu turpmāka piemērošana” ir paredzēts:
“Šī direktīva neskar noteikumus, kas īpaši attiecas uz patentiem, preču zīmēm, dizainparauga tiesībām, funkcionāliem modeļiem, pusvadītāju izstrādājumu topogrāfijām, šriftiem, ierobežotu piekļuvi, piekļuvi raidīšanas kabelim, nacionālo kultūras vērtību aizsardzību, prasībām attiecībā uz obligāto eksemplāru, tiesību aktiem attiecībā uz prakses ierobežošanu un negodīgu konkurenci, komercdarbības noslēpumiem, drošību, konfidencialitāti, datu aizsardzību un privātās dzīves aizsardzību, piekļuvi publiskiem dokumentiem, līgumtiesībām.”
Apvienotās Karalistes tiesības
Copyright, Designs and Patents Act 1988
(1988. gada Likums par autortiesībām, dizainparaugiem un patentiem), kurā grozījumi izdarīti ar
Copyright and Related Rights Regulations 2003
(2003. gadaAutortiesību un blakustiesību noteikumi) un ar kuriem ir transponēta Direktīva 2001/29 (turpmāk tekstā – “
CDPA
”), 73. pantā “Pārraidīta darba uztveršana un tā retranslācija pa kabeli” ir paredzēts:
“1)   Šis pants ir piemērojams, kad no Apvienotās Karalistes pārraidīts darbs tiek uztverts un tūlītēji retranslēts pa kabeli.
2)   Pārraidītā darba autora autortiesības netiek pārkāptas:
a)
ja retranslācija pa kabeli atbilst vērā ņemamai prasībai, vai
b)
ja un ciktāl darbs tiek pārraidīts uztveršanai zonā, kurā tas tiek retranslēts pa kabeli, un ja un ciktāl tas ir iekļauts attiecīgajā pakalpojumā.
3)   Autortiesības uz visiem pārraidītajā saturā iekļautajiem darbiem nav pārkāptas, ja un ciktāl šis saturs ir pārraidīts uztveršanai zonā, kur tas ir retranslēts pa kabeli. [..]”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Prasītājas pamatlietā ir komerctelevīzijas raidorganizācijas, kurām ir autortiesības saskaņā ar valsts tiesību aktiem attiecībā uz to televīzijas raidījumiem, kā arī uz to raidījumos ietvertām filmām un citiem elementiem. Finansējumu tās iegūst no savos raidījumos iekļautās reklāmas.
TVC
internetā piedāvāja televīzijas raidījumu pārraidi, ļaujot lietotājiem ar interneta palīdzību “tieši” uztvert brīvi pieejamus televīzijas raidījumus, tostarp televīzijas raidījumus, kuru pārraidi veic prasītājas pamatlietā. Pēc tam, kad attiecībā uz
TVC
tika uzsākts maksātnespējas process, tās komercdarbību un sniegtos pakalpojumus pārņēma
TVC UK
saskaņā ar
Media Resources Limited
piešķirtu atļauju.
Prasītājas pamatlietā sabiedrību
TVC
iesūdzēja
High Court of Justice (England & Wales)
,
Chancery Division
(Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Kancelejas palāta, Apvienotā Karaliste), apgalvojot, ka tā ir pārkāpusi tās autortiesības. Šī tiesa ir vērsusies Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punktā atrodamā jēdziena “izziņošana” interpretāciju.
Pēc 2013. gada 7. marta sprieduma lietā ITV Broadcasting u.c. (
C‑607/11
,
EU:C:2013:147
)
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division
(Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Kancelejas palāta) konstatēja, ka
TVC
, veikdama izziņošanu, ir pārkāpusi prasītāju pamatlietā autortiesības. Attiecībā uz trim televīzijas kanāliem, proti,
ITV
,
Channel 4
un
Channel 5
šī iesniedzējtiesa tomēr uzskatīja, ka
TVC
varēja balstīties uz aizstāvības pamatu, kas izriet no
CDPA
73. panta 2. punkta b) apakšpunkta un 3. punkta.
Prasītājas pamatlietā iesniedzējtiesā iesniedza apelācijas sūdzību.
TVC UK
un
Media Resources Limited
šajā tiesvedībā tiesā tika pievienotas kā atbildētājas.
Iesniedzējtiesa norāda, ka
CDPA
73. pantā ir paredzēts aizstāvības pamats pret prasību, kas celta par autortiesību uz pārraidītu darbu vai jebkuru citu pārraidītā darbā iekļautu darbu pārkāpumu un kurš ir piemērojams gadījumā, “kad no Apvienotās Karalistes pārraidīts darbs tiek uztverts un tūlītēji retranslēts pa kabeli”. Tā precizē, ka aizstāvības pamats, ko tā izskata, neattiecas uz
CDPA
73. panta 2. punkta a) apakšpunktu un 3. punktu, no kuriem it īpaši izriet, ka autortiesības uz pārraidīto darbu nav pārkāptas, “ja retranslācija pa kabeli atbilst vērā ņemamai prasībai”, bet gan vienīgi uz šī likuma 73. panta 2. punkta b) apakšpunktu un 3. punktu, kuros noteikts, ka šīs tiesības ir pārkāptas tikai tad, “ja un ciktāl darbs tiek pārraidīts uztveršanai zonā, kurā tas tiek retranslēts pa kabeli un ja un ciktāl tas ir iekļauts attiecīgajā pakalpojumā”.
Uzskatīdama, ka
CDPA
73. pants ir jāinterpretē Direktīvas 2001/29 9. panta gaismā,
Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)
(Apelācijas tiesa (Anglija un Velsa) (Civillietu palāta), Apvienotā Karaliste) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“Par to, kā interpretējams Direktīvas 2001/29 9. pants, konkrēti, formulējums “šī direktīva neskar [noteikumus, kas īpaši attiecas] uz [..] piekļuvi raidīšanas kabelim”:
1)
Vai citētā frāze ļauj joprojām piemērot valsts tiesību normu, kurā jēdziens “kabelis” ir lietots valsts tiesību aktos noteiktajā izpratnē, vai arī šīs 9. panta daļas piemērošanas joma ir nosakāma atbilstoši Savienības tiesībās definētajam “kabeļa” jēdzienam?
2)
Ja 9. pantā esošais jēdziens “kabelis” ir definēts Savienības tiesībās, kāda ir tā nozīme? Jo īpaši:
a)
Vai tam ir tehnoloģiski specifiska nozīme, kas aprobežojas ar tradicionālajiem kabeļtīkliem, ko ekspluatē tipiskie kabeļapraides pakalpojumu sniedzēji?
b)
Pretējā gadījumā – vai tam ir tehnoloģiski neitrāla nozīme, kas ietver ar interneta starpniecību pārraidītus funkcionāli līdzīgus pakalpojumus?
c)
Katrā ziņā – vai tas ietver mikroviļņu enerģijas pārraidīšanu starp fiksētiem virszemes punktiem?
3)
Vai citētā frāze attiecas uz tiesību normām, kurās prasīts, lai kabeļtīklos tiktu retranslēti noteikti raidījumi, vai uz tiesību normām, kurās atļauts raidījumus retranslēt pa kabeli, ja retranslācijas notiek vienlaicīgi un tikai raidījumu uztveršanai paredzētajās zonās un/vai ja retranslēti tiek tādu kanālu raidījumi, kuriem ir noteiktas sabiedriskā pakalpojuma saistības?
4)
Ja jēdziens “kabelis” 9. pantā ir lietots valsts tiesību aktos definētajā izpratnē, vai valsts tiesību normai ir saistoši Savienības tiesību principi par samērīgumu un taisnīgu līdzsvaru starp autortiesību īpašnieku un kabeļu īpašnieku tiesībām un sabiedrības interesēm?
5)
Vai 9. pants attiecas tikai uz valsts tiesību normām, kas bija spēkā laikā, kad Direktīva 2001/29 tika pieņemta, stājās spēkā, vai arī kad beidzās tās transponēšanai noteiktais termiņš, vai arī tas ir attiecināms arīdzan uz vēlākajām valsts tiesību normām par piekļuvi raidīšanas kabelim?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par trešo jautājumu
Uzdodama trešo jautājumu, kurš ir jāizskata vispirms, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2001/29 9. pants un it īpaši jēdziens “piekļuve raidīšanas kabelim” ir jāinterpretē tādējādi, ka šī tiesību norma attiecas un ar to ir atļauts valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts, ka autortiesību pārkāpums nav konstatējams, ja pārraidītie darbi televīzijas kanālos, uz kuriem attiecas sabiedrisko pakalpojumu pienākumi, tiek nekavējoties retranslēti, ieskaitot vajadzības gadījumā ar interneta starpniecību sākotnējās pārraides zonā.
Šai sakarā ir jākonstatē, ka, skaidri neatsaucoties uz dalībvalstu tiesībām, Direktīvas 2001/29 9. pantā atrodamais jēdziens “piekļuve raidīšanas kabelim” visā Savienībā ir jāinterpretē autonomi un vienveidīgi un tas ir jādara, ņemot vērā šīs tiesību normas formulējumu, kontekstu, kurā tas iederas, kā arī tiesiskā regulējuma, kurā tas ietilpst, mērķus (šajā ziņā skat. spriedumus, 2010. gada 21. oktobris, Padawan,
C‑467/08
,
EU:C:2010:620
,
32.
punkts, un 2016. gada 10. novembris, Private Equity Insurance Group,
C‑156/15
,
EU:C:2016:851
,
39.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Pirmkārt, no paša formulējuma “piekļuve kabelim” izriet, ka šis jēdziens atšķiras no jēdziena “retranslācija pa kabeļiem”, un tikai otrais minētais jēdziens Direktīvas 2001/29 ietvaros apzīmē audiovizuāla satura pārraidi.
Otrkārt, attiecībā uz Direktīvas 2001/29 9. panta kontekstu – kā to savu secinājumu 55. punktā norādījis ģenerāladvokāts –, direktīvas 1. panta 2. punkta c) apakšpunktā ir ietverta tiesību norma, kurā skaidri ir minēta “retranslācija pa kabeļiem”, lai no šīs direktīvas tvēruma izslēgtu Savienības tiesību normas, kurās šis jautājums ir regulēts, šajā gadījumā – Direktīvas 93/83 tiesību normas.
Vajadzības labad jānorāda, ka Direktīvas 93/83 normām pamatlietā nav nozīmes. Faktiski pēdējā minētā attiecas uz retranslēšanu vienas dalībvalsts ietvaros, kaut arī Direktīvā 93/83 ir paredzēta dažu autortiesību un blakustiesību aizsardzības aspektu saskaņošana gadījumā, ja pa satelītu sabiedrībai tiek izziņoti vai pa kabeli tiek pārraidīti citu dalībvalstu raidījumi (spriedums, 2006. gada 7. decembris, SGAE,
C‑306/05
,
EU:C:2006:764
,
30.
punkts).
Treškārt, par Direktīvas 2001/29 mērķi ir jānorāda, ka tās galvenais mērķis ir ieviest augstu autoru aizsardzības līmeni, kas tiem ļautu saņemt atbilstīgu atlīdzību par to darbu izmantošanu, tostarp izziņošanas sabiedrībai gadījumā (šajā ziņā skat. spriedumu, 2011. gada 4. oktobris, Football Association Premier League u.c.,
C‑403/08 un C‑429/08
,
EU:C:2011:631
,
186.
punkts).
Ņemot vērā šo augsto autoru aizsardzības līmeni, Tiesa prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā pamatlietas pirmajā instancē ietvaros ir jau nospriedusi, ka Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punktā atrodamais izziņošanas jēdziens ir jāsaprot plašā nozīmē, kā tas skaidri ir minēts šīs direktīvas preambulas 23. apsvērumā, un ka tāda retranslēšana ar interneta starpniecību kā pamatlietā minētā ir uzskatāma par šādu izziņošanu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 7. marts, ITV Broadcasting u.c.,
C‑607/11
,
EU:C:2013:147
,
20.
un
40.
punkts).
No tā izriet, ka, ja attiecīgais autors nepiekrīt, šāda retranslēšana principā nav atļauta, izņemot, ja tā izriet no šīs direktīvas 5. panta, kurā, kā tas apstiprināts tās preambulas 32. apsvērumā, ir paredzēts izsmeļošs izņēmumu un ierobežojumu no minētās direktīvas 3. pantā ietvertajām izziņošanas tiesībām uzskaitījums.
Šajā gadījumā ir skaidrs, ka uz pamatlietā aplūkoto retranslēšanu neattiecas neviens no Direktīvas 2001/29 5. pantā izsmeļoši uzskaitītajiem izņēmumiem un ierobežojumiem.
Attiecībā uz Direktīvas 2001/29 9. pantu – kā to savu secinājumu 37. un 38. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts – no šīs tiesību normas, to lasot šīs direktīvas preambulas 60. apsvēruma gaismā, izriet, ka tās mērķis ir saglabāt spēkā noteikumus, kas ir piemērojami jomās, kuras nav ar minēto direktīvu saskaņotas.
Direktīvas 2001/29 9. panta interpretācija, saskaņā ar kuru ar to bez autoru piekrišanas tāda retranslēšana kā pamatlietā aplūkotā ir pieļauta gadījumos, kas nav paredzēti šīs direktīvas 5. pantā, būtu pretrunā ne tikai minētā 9. panta mērķim, bet arī minētā 5. panta izsmeļošajam raksturam un tādējādi traucētu sasniegt minētās direktīvas galveno mērķi ieviest augstu autoru aizsardzības līmeni.
Šai sakarā nav nozīmes tam, vai sākotnējā darbu pārraide ir vai nav notikusi televīzijas kanālos, uz kuriem attiecas sabiedrisko pakalpojumu pienākumi. Faktiski Direktīvā 2001/29 nav pamata, kas attaisnotu kaut vismazākajā mērā aizsargāt šo kanālu saturu.
Ņemot vērā šos apsvērumus, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2001/29 9. pants un it īpaši jēdziens “piekļuve raidīšanas kabelim” ir jāinterpretē tādējādi, ka šī tiesību norma neattiecas un ar to netiek atļauts tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts, ka autortiesību pārkāpums nav konstatējams, ja pārraidītie darbi televīzijas kanālos, uz kuriem attiecas sabiedrisko pakalpojumu pienākumi, tiek nekavējoties retranslēti, ieskaitot vajadzības gadījumā ar interneta starpniecību sākotnējās pārraides zonā.
Par pirmo, otro, ceturto un piekto jautājumu
Ņemot vērā uz trešo jautājumu sniegto atbildi, atbilde uz pirmo, otro, ceturto un piekto jautājumu nav jāsniedz.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvas 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 9. pants un it īpaši jēdziens “piekļuve raidīšanas kabelim” ir jāinterpretē tādējādi, ka šī tiesību norma neattiecas un ar to netiek atļauts tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts, ka autortiesību pārkāpums nav konstatējams, ja pārraidītie darbi televīzijas kanālos, uz kuriem attiecas sabiedrisko pakalpojumu pienākumi, tiek nekavējoties retranslēti, ieskaitot vajadzības gadījumā ar interneta starpniecību sākotnējās pārraides zonā.

[Paraksti]
(
)	Tiesvedības valoda – angļu.