CELEX: 62018CJ0601
Pritožba
Konkurenca
Omejevalni sporazumi
Evropski trg podzemnih in podmorskih električnih kablov
Razdelitev trga v okviru projektov
Enotna in trajajoča kršitev
Nasledstvo pravnih subjektov
Pripisljivost kršitve
Načelo enakega obravnavanja
Izkrivljanje dokazov
Uredba (ES) št. 1/2003
Člen 20
Pooblastila Evropske komisije za pregled na področju omejevalnih sporazumov
Pooblastilo za kopiranje podatkov brez predhodne preučitve in za njihovo naknadno preučitev v prostorih Komisije
Globe

Družbi Prysmian SpA in Prysmian Cavi e Sistemi Srl s pritožbo predlagata razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 12. julija 2018, Prysmian in Prysmian Cavi e Sistemi/Komisija (
T‑475/14
,
EU:T:2018:448
; v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to zavrnilo njuno tožbo za, prvič, razglasitev ničnosti Sklepa Komisije C(2014) 2139 final z dne 2. aprila 2014 v zvezi s postopkom na podlagi člena [101 PDEU] in člena 53 Sporazuma [EGP] (zadeva AT.39610 – Električni kabli) (v nadaljevanju: sporni sklep) v delu, ki se nanaša nanju, in drugič, znižanje zneska glob, ki sta jima bili v spornem sklepu naloženi.
Pravni okvir
Člen 20 Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov [101 in 102 PDEU] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205), naslovljen „Pooblastilo Komisije za pregled“, določa:
„1.   Za izpolnjevanje dolžnosti, ki jih nalaga ta uredba, lahko Komisija izvaja vse potrebne preglede podjetij in podjetniških združenj.
2.   Uradniki in druge spremljevalne osebe, ki jih je Komisija pooblastila za izvajanje pregleda, so pooblaščeni, da:
(a)
vstopijo v vse prostore, zemljišča in prevozna sredstva podjetij in podjetniških združenj;
(b)
pregledajo poslovne knjige in drugo poslovno dokumentacijo ne glede na obliko, v kateri je predložena;
(c)
odvzamejo in pridobijo, ne glede na obliko, kopije ali izvlečke iz poslovnih knjig ali dokumentacije;
(d)
zapečatijo vse poslovne prostore ter poslovne knjige in dokumentacijo za trajanje in v obsegu, potrebnem za izvedbo pregleda;
(e)
zaprosijo katerega koli predstavnika ali člana osebja podjetja ali podjetniškega združenja za pojasnilo dejstev ali dokumentov, ki se nanašajo na predmet in namen pregleda, in njegove odgovore zapišejo v zapisnik.
[…]
4.   Podjetja in podjetniška združenja se morajo podrediti pregledom, ki jih z odločbo odredi Komisija. Odločba določi predmet in namen pregleda, določi datum začetka preiskave in sankcije, ki jih predvidevata člena 23 in 24, ter pravico Sodišča do pritožbe zoper odločbo [pravico do pritožbe zoper odločbo pred Sodiščem]. Komisija sprejme take odločbe po posvetovanju z organom, pristojnim za konkurenco v državi članici, na ozemlju katere se bo izvajal pregled.
[…]“
Člen 21 te uredbe, naslovljen „Pregled drugih prostorov“, določa:
„1.   Če obstaja utemeljen sum, da se poslovne knjige in druga poslovna dokumentacija, ki so povezani s poslovanjem in predmetom pregleda ter so lahko pomembni za dokazovanje resne kršitve določb člena [101] ali [102 PDEU], hranijo v drugih prostorih, prevoznih sredstvih ali na drugem zemljišču, vključno z domovi vodstva podjetij, članov nadzornega ali upravnega organa, pa tudi drugih sodelavcev zadevnih podjetij in podjetniških združenj, lahko Komisija z določbo [odločbo] odredi, da se opravi pregled v teh prostorih, prevoznih sredstvih ali na tem zemljišču.
[…]
4.   Uradniki in druge spremljevalne osebe, ki jih je Komisija pooblastila za izvajanje pregleda, odrejenega v skladu z odstavkom 1 tega člena, imajo pooblastila, ki so navedena v členu 20(2)(a), (b) in (c). […]“
Člen 23(2) in (3) navedene uredbe določa:
„2.   Komisija lahko podjetjem in podjetniškim združenjem z odločbo [s sklepom] naloži globe, kadar naklepno ali iz malomarnosti:
(a)
kršijo člen [101] ali člen [102 PDEU]
[…]
3.   Pri določanju višine globe se upošteva teža, pa tudi trajanje kršitve.“
Dejansko stanje in sporni sklep
Dejansko stanje, ki je navedeno v točkah od 1 do 20, od 39 do 44 in 131 izpodbijane sodbe, je mogoče za potrebe tega postopka povzeti takole.
Pritožnici, Prysmian SpA in Prysmian Cavi e Sistemi Srl (v nadaljevanju: družba PrysmianCS), sta italijanski družbi, ki skupaj sestavljata skupino Prysmian. Drugo navedena družba, ki je v popolni lasti prvo navedene, je svetovni akter v sektorju podmorskih in podzemnih električnih kablov.
Od 18. februarja 1999 do 28. julija 2005 je bila italijanska družba Pirelli & C. SpA (v nadaljevanju: Pirelli), nekdanja Pirelli SpA, matična družba družbe Pirelli Cavi e Sistemi SpA (v nadaljevanju: PirelliCS), nato pa družbe Pirelli Cavi e Sistemi Energia SpA (v nadaljevanju: PirelliCSE), ki sta bili dejavni v sektorju podmorskih in podzemnih električnih kablov. Družba Pirelli je 28. julija 2005 zadnjenavedeno družbo prenesla na hčerinsko družbo ameriške družbe The Goldman Sachs Group, Inc. (v nadaljevanju: Goldman Sachs). Po tem prenosu je družba PirelliCSE postala Prysmian Cavi e Sistemi Energia Srl (v nadaljevanju: PrysmianCSE) in nato PrysmianCS.
Družba ABB AB s sedežem na Švedskem je z dopisom z dne 17. oktobra 2008 Evropski komisiji v okviru prošnje za imuniteto v smislu Obvestila Komisije o imuniteti pred globami in znižanju glob v kartelnih zadevah (
UL 2006, C 298, str. 17
) predložila vrsto izjav in dokumentov v zvezi z omejevalnimi poslovnimi praksami v tem sektorju.
Nato je Komisija sprožila preiskavo.
Inšpektorji Komisije (v nadaljevanju: inšpektorji) so v sredo 28. januarja 2009 skupaj s predstavnikom italijanskega organa, pristojnega za konkurenco, prišli v prostore pritožnic v Milanu (Italija), da bi opravili pregled na podlagi člena 20(4) Uredbe št. 1/2003 (v nadaljevanju: zadevni pregled) na podlagi odločbe z dne 9. januarja 2009, s katero je bilo družbi Prysmian in podjetjem, ki jih ta neposredno ali posredno nadzoruje, odrejeno, naj se podredijo takemu pregledu (v nadaljevanju: odločba o pregledu). V skladu s členom 1, drugi odstavek, te odločbe „[zadevni] pregled lahko poteka v katerem koli prostoru podjetja ali podjetij pod njegovim nadzorom, zlasti v pisarnah na naslovu Viale Scarca 222, 20126 Milano, Italija.“ Inšpektorji so po tem, ko so pritožnicama vročili to odločbo in jima predložili pojasnilo v zvezi s pregledi, pregledali računalnike petih zaposlenih v navzočnosti predstavnikov in odvetnikov pritožnic.
Drugi dan zadevnega pregleda, to je v četrtek 29. januarja 2009, so inšpektorji pritožnici obvestili, da bo pregled trajal dlje od prvotno predvidenih treh dni. Pritožnici sta izrazili pripravljenost, bodisi da dovolita vstop v svoje prostore med koncem tedna, bodisi da se ti prostori zapečatijo, da bi se pregled nadaljeval naslednji teden. Vendar so se inšpektorji tretji dan pregleda, to je v petek 30. januarja 2009, odločili, da izdelajo sliko trdih diskov računalnikov treh od petih zaposlenih, na katere se je prvotno nanašal pregled (v nadaljevanju: zadevni računalniki), da bi informacije, vsebovane na njih, preučili v prostorih Komisije v Bruslju (Belgija).
Pritožnici sta pripomnili, da metoda nadzora, ki so jo predvideli inšpektorji, ni bila zakonita. Potem ko so ju inšpektorji obvestili, da se bo vsako nasprotovanje predvidenem postopku nadzora štelo za „nesodelovanje“, sta se pritožnici podredili temu postopku, pri čemer sta si pridržali pravico do sodnega izpodbijanja njegove zakonitosti.
Inšpektorji so nato izdelali slike trdih diskov zadevnih računalnikov. Slike trdih diskov dveh računalnikov so bile shranjene na nosilec podatkov. Slika trdega diska tretjega računalnika je bila shranjena na računalnik Komisije. Ta računalnik in nosilec za snemanje zadevnih podatkov sta bila shranjena v zapečateni ovojnici, ki so ju inšpektorji odnesli v Bruselj.
Zapečateni ovojnici iz prejšnje točke sta bili 26. februarja 2009 odprti v prostorih Komisije v navzočnosti odvetnikov pritožnic. Inšpektorji so preučili slike, ki so bile v teh ovojnicah, in na papir natisnili dokumente, za katere so menili, da so upoštevni za preiskavo. Druga kopija v papirni obliki in seznam zadevnih dokumentov sta bila izročena odvetnikom pritožnic. Ti postopki so se je nadaljevali 27. februarja 2009 in se končali 2. marca 2009. Pisarna, v kateri so potekali, je bila ob koncu vsakega delovnega dne zapečatena v navzočnosti odvetnikov pritožnic in ponovno odprta naslednji dan, prav tako v njihovi navzočnosti. Komisija je na koncu teh postopkov v navzočnosti predstavnikov pritožnic izbrisala slike trdih diskov, ki jih je izdelala.
Pritožnici sta 7. aprila 2009 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložili tožbo, vpisano pod številko T‑140/09, s katero sta med drugim predlagali, naj Splošno sodišče razglasi ničnost odločbe o pregledu in razglasi za nezakonito odločitev Komisije o izdelavi slike trdih diskov zadevnih računalnikov, da jih pozneje pregleda v svojih prostorih v Bruslju.
Splošno sodišče je s sodbo z dne 14. novembra 2012, Prysmian in Prysmian Cavi e Sistemi Energia/Komisija (
T‑140/09
, neobjavljena,
EU:T:2012:597
), odločbo o pregledu razglasilo za delno nično, in sicer v delu, v katerem se je nanašala na druge električne kable, kot so podmorski in podzemni električni kabli za visoke napetosti, ter material, povezan s temi drugimi kabli, v preostalem pa je tožbo zavrnilo.
V tem okviru je Komisija v členu 1 spornega sklepa ugotovila, da sta pritožnici in 24 drugih družb, vključno s francoskima družbama Nexans France SAS in Silec Cable SAS, sodelovale v kartelu (v nadaljevanju: kartel), ki pomeni enotno in trajajočo kršitev člena 101 PDEU in člena 53 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992 (Uradni list RS, št. 59/05, v nadaljevanju: Sporazum EGP) v sektorju podmorskih in/ali podzemnih električnih kablov za (zelo) visoke napetosti (v nadaljevanju: zadevna kršitev).
Komisija je v tem sklepu ugotovila, da je imel kartel dve glavni konfiguraciji, ki sta tvorili enoto, in sicer:
–
konfiguracijo, ki je združevala evropska podjetja, običajno poimenovana „člani R“, japonska podjetja, poimenovana „člani A“, ter južnokorejska podjetja, poimenovana „člani K“, in ki je omogočala uresničevanje cilja dodeljevanja ozemelj in strank med evropskimi, japonskimi in južnokorejskimi proizvajalci (v nadaljevanju: konfiguracija A/R). To dodeljevanje se je izvajalo na podlagi sporazuma o „nacionalnem ozemlju“, v skladu s katerim so se japonski in južnokorejski proizvajalci zavezali, da evropskim proizvajalcem ne bodo konkurirali za projekte, ki potekajo na njihovem „nacionalnem ozemlju“, zadnjenavedeni pa so se zavezali, da ne bodo vstopili na trga Japonske in Južne Koreje. Prav tako so si dodeljevali projekte na „izvoznih ozemljih“, to je drugod po svetu, z izjemo, med drugim, Združenih držav;
–
in konfiguracijo, ki je vključevala to, da so si evropski proizvajalci dodeljevali ozemlja in stranke za projekte, ki so se izvajali znotraj evropskega „nacionalnega ozemlja“, ali projekte, dodeljene evropskim proizvajalcem (v nadaljevanju: evropska konfiguracija).
V skladu s spornim sklepom je družba PrysmianCS sodelovala pri kartelu od 18. februarja 1999 do 28. januarja 2009. Odgovornost družbe Pirelli je bila v bistvu ugotovljena, ker je kot matična družba izvajala odločilni vpliv na družbo PirelliCSE do 28. julija 2005. Družbi Prysmian je bila pripisana odgovornost za zadevno kršitev kot matični družbi družbe PrysmianCS za obdobje od 29. julija 2005 do 28. januarja 2009. Poleg tega je Komisija ugotovila odgovornost družbe Goldman Sachs za zadevno kršitev za isto obdobje, glede na njene povezave z družbo Prysmian in posredno z družbo PrysmianCSE.
Komisija je za izračun zneska glob uporabila člen 23(2)(a) Uredbe št. 1/2003 in metodologijo iz Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 23(2)(a) Uredbe št. 1/2003 (
UL 2006, C 210, str. 2
).
Na prvem mestu, Komisija je v zvezi z osnovnim zneskom navedenih glob določila vrednost prodaj, ki jo je treba upoštevati. Nato je določila delež te vrednosti prodaj, ki odraža težo zadevne kršitve. V zvezi s tem je Komisija menila, da ta kršitev po svoji naravi pomeni eno od najtežjih omejitev konkurence, kar upravičuje uporabo koeficienta teže kršitve v višini 15 %. Ta institucija je poleg tega navedeni koeficient povečala za 2 % za vse naslovnike spornega sklepa zaradi skupnega tržnega deleža in skoraj svetovnega geografskega obsega kartela, ki je med drugim zajemal celotno ozemlje Evropskega gospodarskega prostora (EGP).
Poleg tega je Komisija menila, da je bilo ravnanje evropskih podjetij bolj škodljivo za konkurenco kakor ravnanje drugih podjetij, saj so si evropska podjetja poleg udeležbe v konfiguraciji A/R med seboj razdelila projekte v zvezi s kabli v okviru evropske konfiguracije. Zato je delež vrednosti prodaj, ki ga je treba upoštevati iz naslova teže kršitve, za evropska podjetja določila v višini 19 %, za druga podjetja pa v višini 17 %. Tako določen osnovni znesek je za družbo PrysmianCS znašal 104.613.000 EUR.
Na drugem mestu, glede prilagoditev osnovnega zneska glob Komisija v zvezi s pritožnicama ni ugotovila niti obteževalnih niti olajševalnih okoliščin.
Komisija je v skladu s členom 2(f) in (g) spornega sklepa družbi PrysmianCS, solidarno z družbo Pirelli, naložila globo 67.310.000 EUR za obdobje od 18. februarja 1999 do 28. julija 2005, družbi PrysmianCS pa solidarno z družbama Prysmian in Goldman Sachs globo v višini 37.303.000 EUR za obdobje od 29. julija 2005 do 28. januarja 2009.
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
Pritožnici sta 17. junija 2014 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložili tožbo za razglasitev ničnosti spornega sklepa v delu, v katerem se je nanašal nanju, in za znižanje zneska glob, ki sta jima bili naloženi.
Splošno sodišče je s sklepoma z dne 25. junija 2015 dovolilo intervencijo družb Pirelli in Goldman Sachs v tej zadevi, prvi v podporo predlogom Komisije in drugi v podporo predlogom pritožnic.
Pritožnici sta v podporo predlogom za razglasitev ničnosti spornega sklepa pred Splošnim sodiščem navedli devet tožbenih razlogov, med njimi se je prvi nanašal na nezakonitost zadevnega pregleda, četrti na napačen pripis odgovornosti družbi PrysmianCS za obdobje pred 27. novembrom 2001, šesti na nezadostnost dokazov o obstoju kršitve člena 101 PDEU, sedmi na napačno ugotovitev trajanja zadevne kršitve in osmi, ki se je v drugem delu nanašal na kršitev načela enakega obravnavanja glede izračuna naloženih glob. Pritožnici sta se v utemeljitev predlogov za znižanje zneska glob, ki sta jima bili naloženi, poleg napak Komisije, na katere se nanaša predlog za razglasitev ničnosti spornega sklepa, sklicevali tudi na predolgo trajanje upravnega postopka.
Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo tožbo v celoti zavrnilo.
V zvezi s prvim tožbenim razlogom pritožnic je Splošno sodišče menilo, prvič, da v nasprotju s tem, kar sta trdili pritožnici, iz člena 20(2)(b) in (c) Uredbe št. 1/2003 ne izhaja, da je pooblastilo Komisije, da odvzame in pridobi kopije ali izvlečke iz poslovnih knjig ali dokumentacije podjetja, ki je predmet pregleda, omejeno na poslovne knjige in dokumente, ki jih je že pregledala. Taka razlaga bi poleg tega lahko škodila polnemu učinku člena 20(2)(b) navedene uredbe, ker je lahko v nekaterih okoliščinah za pregled poslovnih knjig in dokumentov podjetja, ki je predmet pregleda, potrebna predhodna izdelava kopij navedenih poslovnih knjig ali dokumentov ali pa je lahko s to izdelavo, kot v obravnavanem primeru, poenostavljena. Splošno sodišče je menilo, da izdelava slik trdih diskov zadevnih računalnikov spada v okvir uporabe preiskovalne programske opreme, ki jo je Komisija uporabila za to, da je lahko s ključnimi besedami iskala po podatkih, ki so na teh računalnikih, namen tega iskanja pa je bil iskanje informacij, ki so upoštevne za preiskavo, zato izdelava teh slik spada v okvir pooblastil iz člena 20(2)(b) in (c) Uredbe št. 1/2003.
Drugič, Splošno sodišče je ugotovilo, da v nasprotju s trditvami pritožnic inšpektorji dokumentov s slik trdih diskov zadevnih računalnikov niso neposredno vložili v preiskovalni spis, ne da bi predhodno preverili njihovo upoštevnost glede na predmet preiskave.
Tretjič, Splošno sodišče je razsodilo, da člen 20(2)(b) Uredbe št. 1/2003 ne določa, da se poslovne knjige in dokumenti podjetij, ki so predmet pregleda, pregledujejo izključno v njihovih prostorih, če obravnavanega pregleda, kot v obravnavanem primeru, ni bilo mogoče dokončati v prvotno predvidenem času. Komisijo naj bi zgolj zavezoval, da pri pregledovanju dokumentov v svojih prostorih podjetjem, ki so predmet pregleda, zagotovi enaka jamstva, kot jih mora ta institucija zagotoviti pri pregledu na kraju samem, kar naj bi bilo v obravnavanem primeru podano.
Četrtič, Komisija naj tudi ne bi kršila obsega odločbe o pregledu, ker ta ne izključuje možnosti, da Komisija nadaljuje pregled v svojih prostorih v Bruslju, in ker pritožnici nista trdili, da je zadevni pregled trajal dlje od razumnega roka.
Splošno sodišče je v zvezi s četrtim tožbenim razlogom pritožnic razsodilo, da je Komisija pravilno menila, da je bila odgovornost, ki izhaja iz kršitvenega ravnanja družbe PirelliCS do 27. novembra 2001, na družbo PirelliCSE prenesena na podlagi načela gospodarske kontinuitete in da je to odgovornost torej nosila družba PrysmianCS. Glede trditve pritožnic, ki temelji na kršitvi načela enakega obravnavanja, je Splošno sodišče menilo, da mora biti to načelo usklajeno z načelom zakonitosti, na podlagi katerega se nihče ne more v svojo korist sklicevati na nezakonitost, storjeno v korist drugega. Po mnenju Splošnega sodišča iz tega izhaja, da tudi če bi Komisija storila morebitno nezakonitost s tem, da na podlagi načela gospodarske kontinuitete ni ugotovila odgovornosti družb Nexans France in Silec Cable, taka morebitna nezakonitost, ki naj pred njim ne bi bila uveljavljana v okviru tožbe, ki sta jo vložili pritožnici, nikakor ne more pripeljati do ugotovitve diskriminacije teh družb in s tem nezakonitosti.
V zvezi s šestim tožbenim razlogom pritožnic je Splošno sodišče razsodilo, da ti nista dokazali, da Komisija ni prepričljivo dokazala obstoja kršitve člena 101 PDEU.
V zvezi s sedmim tožbenim razlogom pritožnic je Splošno sodišče odločilo, da Komisija ni storila napake, ko je menila, da je začetek zadevne kršitve pomenil sestanek 18. februarja 1999.
V zvezi z drugim delom osmega tožbenega razloga pritožnic je Splošno sodišče presodilo, da dejstvo, ki sta ga zatrjevali, in sicer, da je bilo sodelovanje japonskih podjetij pri zadevni kršitvi podobno sodelovanju evropskih podjetij v zvezi s sodelovanjem v evropski konfiguraciji kartela, tudi če bi bilo dokazano, ne more omajati ugotovitve Komisije, da je bila razdelitev projektov v EGP dodaten element, ki ga je bilo treba sankcionirati s povečanjem koeficienta teže kršitve. Poleg tega naj trditev pritožnic, da je Komisija v zvezi s tem storila napako pri presoji, ne bi vplivala na obstoj kršitve načela enakega obravnavanja glede pritožnic. Čeprav bi namreč taka trditev, če bi bila utemeljena, lahko upravičila povečanje globe, naložene japonskim podjetjem, pa načelo enakega obravnavanja ne more utemeljiti nobene pravice do nediskriminatorne uporabe nezakonitega obravnavanja.
Nazadnje je Splošno sodišče zavrnilo predlog pritožnic za znižanje glob, ki sta jima bili naloženi.
Predlogi strank pred Sodiščem
Pritožnici Sodišču predlagata, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi;
–
ugodi njunim predlogom na prvi stopnji in
–
Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Sodišču predlaga, naj:
–
pritožbo zavrne in
–
pritožnicama naloži plačilo stroškov postopka.
Družba Pirelli Sodišču predlaga, naj:
–
zavrne drugi pritožbeni razlog pritožnic;
–
izpodbijano sodbo potrdi v delu, v katerem je bil zavrnjen četrti tožbeni razlog pritožnic, in
–
pritožnicama naloži plačilo njenih stroškov.
Pritožba
Pritožnici v podporo svoji pritožbi navajata pet pritožbenih razlogov. Prvi pritožbeni razlog se nanaša na kršitev člena 20(2) Uredbe št. 1/2003. Drugi pritožbeni razlog se nanaša na kršitev načel osebne odgovornosti, pravne varnosti in enakega obravnavanja ter obveznosti obrazložitve. Tretji pritožbeni razlog se nanaša na očitno napako Splošnega sodišča, ker je zadevno kršitev opredelilo kot enotno in trajajočo kršitev. Četrti pritožbeni razlog se nanaša na napačno uporabo prava pri presoji določitve trajanja kršitve. Peti pritožbeni razlog se nanaša na kršitev načela enakega obravnavanja v zvezi z določitvijo koeficienta teže kršitve.
Prvi pritožbeni razlog
Trditve strank
Pritožnici s prvim pritožbenim razlogom, ki se nanaša na točke od 50 do 53, 58, 60 in od 62 do 68 izpodbijane sodbe, trdita, da je bilo v tej sodbi napačno uporabljeno pravo v zvezi z razlago člena 20(2)(b) in (c) Uredbe št. 1/2003, ker je Splošno sodišče potrdilo, da je imela Komisija pravico, prvič, da izdela slike trdih diskov zadevnih računalnikov, ne da bi predhodno preučila naravo dokumentov, ki so bili na teh trdih diskih in njihovo upoštevnost za zadevni pregled, in drugič, da ta pregled nadaljuje v svojih prostorih v Bruslju.
Glede izdelave slik trdih diskov naj bi iz besedila člena 20(2)(c) Uredbe št. 1/2003 izhajalo, da mora Komisija, ko vstopi v prostore podjetja, najprej pregledati poslovne dokumente, da bi presodila njihovo upoštevnost za preiskavo, in šele po tem, ko opravi tak pregled, bi lahko izdelala kopije „teh knjig ali dokumentacije“, to je dokumentov, ki jih je pregledala.
Poleg tega naj bi bilo v Uredbi št. 1/2003 natančneje določeno, da lahko Komisija pregleduje in kopira le poslovne knjige in dokumente podjetja. Čeprav je računalnike poslovodij podjetja mogoče opredeliti kot „poslovne“, pa naj to nujno ne bi veljalo za vse datoteke, podatke in programsko opremo, ki so na njih. Zato naj bi Komisija z izdelavo slike trdih diskov zadevnih računalnikov neizogibno kopirala tudi osebne datoteke in osebne podatke ter naj bi torej očitno kršila člen 20(2)(b) in (c) Uredbe št. 1/2003.
Pojasnjevalna opomba o pregledih, navedena v točki 10 te sodbe, naj ne bi bila zadostna pravna podlaga za utemeljitev take prakse. V skladu z načelom zakonitosti bi moral biti vsak postopek, ki vključuje kopiranje vseh podatkov, urejen z aktom zakonodajalca Unije ali vsaj aktom, ki ga Komisija sprejme na podlagi pooblastil, ki jih je ta zakonodajalec izrecno delegiral.
Enako naj bi veljalo za kraj, kjer je Komisija pooblaščena za izvedbo pregleda. Geografski obseg preiskovalnih pooblastil, ki so ji podeljena s členom 20 Uredbe št. 1/2003, naj bi bil jasno omejen na prostore zadevnih podjetij, kot naj bi bilo razvidno iz besedila člena 20(1) te uredbe. Poleg tega naj bi iz člena 21 navedene uredbe izhajalo, da lahko Komisija svoja pooblastila za pregled le izjemoma izvaja v drugih prostorih, če je to izrecno dovoljeno z aktom prava Unije. V obravnavanem primeru naj bi torej člen 20(1) iste uredbe in odločba o pregledu, v kateri naj bi bila povzeta njegova vsebina, Komisiji prepovedala nadaljevanje zadevnega pregleda v svojih prostorih v Bruslju. Zato naj bi bila razlaga člena 20 Uredbe št. 1/2003, ki jo je podalo Splošno sodišče, v nasprotju z obsegom te uredbe ter načeloma zakonitosti in pravne varnosti.
Dejstvo, da so bila pri pregledu dokumentov v prostorih Komisije v Bruslju zagotovljena enaka jamstva, kot jih mora ta institucija zagotoviti pri pregledu na kraju samem, naj ne bi omajalo obstoja kršitve Uredbe št. 1/2003, ki jo je ta institucija storila s tem, da je zadevni pregled nadaljevala v svojih prostorih v Bruslju.
Komisija trdi, da prvi pritožbeni razlog ni dopusten, ker gre le za ponovitev trditev, ki so bile navedene že v postopku na prvi stopnji, in je njegov namen, da bi Sodišče ponovno obravnavalo trditve, ki sta jih pritožnici navajali pred Splošnim sodiščem. Komisija podredno trdi, da je ta pritožbeni razlog brezpredmeten ali vsaj neutemeljen, saj temelji na delni seznanitvi z besedilom izpodbijane sodbe, v kateri niso upoštevane glavne ugotovitve Splošnega sodišča iz točk 50 in 56 te sodbe.
Presoja Sodišča
V zvezi z dopustnostjo prvega pritožbenega razloga je treba poudariti, da pritožnici s tem pritožbenim razlogom izpodbijata razlago člena 20(2)(b) in (c) Uredbe št. 1/2003, ki jo je podalo Splošno sodišče. Iz ustaljene sodne prakse Sodišča pa izhaja, da se lahko, če pritožnik izpodbija razlago ali uporabo prava Unije, ki jo je podalo Splošno sodišče, pravna vprašanja, obravnavana na prvi stopnji, ponovno obravnavajo v pritožbenem postopku. Če namreč pritožnik pritožbe v tem smislu ne bi mogel utemeljiti z razlogi in trditvami, ki jih je že navedel pred Splošnim sodiščem, bi pritožbeni postopek deloma izgubil smisel (sodba z dne 16. januarja 2019, Komisija/United Parcel Service,
C‑265/17 P
,
EU:C:2019:23
, točka
in navedena sodna praksa). Iz tega izhaja, da je prvi pritožbeni razlog dopusten.
Glede njegove utemeljenosti je treba najprej navesti, da pritožnici res ne izpodbijata ugotovitev Splošnega sodišča iz točk 50 in 56 izpodbijane sodbe. V skladu s temi ugotovitvami je bila po eni strani izdelava slike trdih diskov zadevnih računalnikov v okviru uporabe preiskovalne programske opreme Komisije v bistvu vmesna faza, katere namen je bil inšpektorjem omogočiti iskanje dokumentov, upoštevnih za zadevni pregled. Po drugi strani je iz navedenih ugotovitev razvidno, da Komisija v obravnavani zadevi dokumentov s teh slik ni neposredno vložila v preiskovalni spis, ne da bi predhodno preverila njihovo upoštevnost glede na predmet tega pregleda. Vendar dejstvo, da pritožnici nista izpodbijali teh ugotovitev Splošnega sodišča, v nasprotju s tem, kar trdi Komisija, ne pomeni, da je prvi pritožbeni razlog brezpredmeten v delu, v katerem se nanaša na trditve pritožnic zoper razloge izpodbijane sodbe, v skladu s katerimi je imela Komisija pravico izdelati slike trdih diskov zadevnih računalnikov. Navedene ugotovitve kot take namreč ne zadostujejo za ugotovitev, da je bila Komisija pristojna za izdelavo takih kopij.
Preučiti je torej treba, ali je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je ugotovilo, da člen 20(2)(b) ali (c) Uredbe št. 1/2003 Komisiji daje pooblastilo za izdelavo takih slik in za nadaljevanje pregleda v svojih prostorih v Bruslju.
Na prvem mestu, v zvezi s pripravo slik trdih diskov zadevnih računalnikov je treba poudariti, da je tako iz besedila člena 20(2)(c) Uredbe št. 1/2003 kot iz njegovega konteksta razvidno, da je zakonodajalec Unije s tem, da je Komisiji s to določbo dovolil, da „odvzame in pridobi“, ne glede na obliko, kopije ali izvlečke iz poslovnih knjig ali druge poslovne dokumentacije, navedene v členu 20(2)(b) te uredbe, navedel dokaze, ki jih ima Komisija pravico pridobiti, zato da jih vloži v spis, in da jih, glede na okoliščine primera, uporabi v okviru postopka, katerega predmet je sankcioniranje kršitev konkurenčnega prava Unije. Iti mora torej za dokumente, ki so zajeti s predmetom pregleda, kar predpostavlja, da je Komisija predhodno preverila, ali je bilo tako (sodba z dne 16. julija 2020, Nexans France in Nexans/Komisija,
C‑606/18 P
,
EU:C:2020:571
, točka
).
Iz tega sledi, da se Splošno sodišče pri razsodbi, da je bila Komisija upravičena izdelati slike trdih diskov zadevnih računalnikov, ni smelo opreti na člen 20(2)(c) Uredbe št. 1/2003.
Vendar člen 20(2)(b) Uredbe št. 1/2003, na katerega se ravno tako sklicuje Splošno sodišče in ki Komisiji dovoljuje, da pregleda poslovne knjige in drugo poslovno dokumentacijo – ne glede na obliko, v kateri je predložena – podjetja ali podjetniškega združenja, na katero se nanaša pregled, zagotavlja pravno podlago za izdelavo takih kopij (sodba z dne 16. julija 2020, Nexans France in Nexans/Komisija,
C‑606/18 P
,
EU:C:2020:571
, točka
).
Poudariti je namreč treba, prvič, da je zakonodajalec Unije s tem, da se je v zvezi s tem omejil na to, da je Komisiji dovolil izvedbo take preučitve, ne da bi natančneje opredelil pooblastilo, ki je bilo tako podeljeno Komisiji, tej instituciji dal določeno polje proste presoje v zvezi s konkretnimi modalitetami preučitve, ki jo lahko izvede.
Komisija se torej lahko glede na okoliščine odloči, da preuči podatke na nosilcu digitalnih podatkov podjetja, ki je predmet pregleda, ne na podlagi izvirnika, ampak na podlagi kopije teh podatkov. Tako v primeru, v katerem preučuje izvirne podatke, kot v primeru, v katerem analizira kopijo teh podatkov, gre namreč za iste podatke, ki so predmet pregleda, ki ga opravi Komisija.
Tako pravica Komisije, da izdela slike trdega diska računalnika kot vmesne faze v okviru preučitve podatkov na tem nosilcu, ni dodatna pravica, podeljena Komisiji, ampak je, kot je Splošno sodišče pravilno ugotovilo v točki 53 izpodbijane sodbe, del pooblastila za nadzor, ki je s členom 20(2)(b) Uredbe št. 1/2003 dan tej instituciji.
Drugič, čeprav je v skladu z ustaljeno sodno prakso res, da so pooblastila Komisije za preverjanje na področju konkurence natančno omejena (glej v tem smislu sodbo z dne 18. junija 2015, Deutsche Bahn in drugi/Komisija,
C‑583/13 P
,
EU:C:2015:404
, točka
in navedena sodna praksa), to ne pomeni, da je treba določbe, ki navedeni instituciji dajejo pooblastila za preverjanje, razlagati ozko, čeprav je treba s tega vidika zagotoviti, da navedena pooblastila ne kršijo pravic zadevnih podjetij. Te pravice pa so zagotovljene, kadar Komisija, kot v obravnavanem primeru, sicer brez predhodne preučitve, vendar nato ob strogem spoštovanju pravice zadevnega podjetja do obrambe preveri, ali so ti podatki upoštevni za predmet pregleda, preden v spis vloži dokumente, za katere meni, da so v zvezi s tem upoštevni, in izbriše druge kopirane podatke.
Zato pravica Komisije, da izdela take kopije, ne vpliva niti na procesna jamstva, določena z Uredbo št. 1/2003, niti na druge pravice podjetja, ki je predmet pregleda, če Komisija po koncu preučitve v spis vloži le dokumente, ki so upoštevni glede na predmet pregleda. Kot je Splošno sodišče ugotovilo v točki 56 izpodbijane sodbe, je bilo tako v obravnavanem primeru.
Tretjič, kot je razvidno iz dejanskih ugotovitev Splošnega sodišča v točki 49 izpodbijane sodbe, Komisija uporablja preiskovalno programsko opremo, za katero je potrebna predhodna faza, imenovana „indeksacija“, ki običajno traja precej časa. Enako velja za naslednjo fazo tega postopka obdelave informacij, v kateri Komisija preuči te podatke, kot poleg tega izkazujejo dejstva v obravnavani zadevi. Torej ni le v interesu Komisije, temveč tudi zadevnega podjetja, da se ta institucija pri izvajanju nadzora opre na kopijo teh podatkov, s čimer se temu podjetju omogoči, da še naprej uporablja izvirne podatke in nosilce, na katerih so ti podatki, takoj ko je bila ta kopija izdelana, in zato zmanjša poseg v delovanje tega podjetja, ki ga je povzročil pregled, ki ga je opravila Komisija.
V teh okoliščinah je treba zavrniti trditve pritožnic, ki se nanašajo na pripravo slik trdih diskov zadevnih računalnikov in temeljijo na besedilu člena 20(2)(c) Uredbe št. 1/2003 ter na splošni sistematiki člena 20(2) te uredbe.
Na drugem mestu, v zvezi z odločitvijo Komisije, da bo v svojih prostorih v Bruslju nadaljevala preučitev slik trdih diskov zadevnih računalnikov, je treba poudariti, da iz besedila in sistematike člena 20 Uredbe št. 1/2003 sicer res izhaja, da se mora pregled začeti in načeloma nadaljevati, kot določa člen 20(1) te uredbe, „pri podjetjih in podjetniških združenjih“ in da zato po eni strani člen 20(2)(a) te uredbe Komisiji dovoljuje „vstop v vse prostore, zemljišča in prevozna sredstva“ podjetij in po drugi strani člen 20(3) iste uredbe Komisiji nalaga obveznost, da pred pregledom pravočasno obvesti o tem organ, pristojen za konkurenco v državi članici, „na ozemlju katere se bo izvajal pregled.“ Tudi zato je bilo z odločbo o pregledu v tem primeru družbi Prysmian naloženo, naj se podvrže pregledu „v vseh [svojih] prostorih“ in prostorih njenih hčerinskih družb.
Vendar, kot je Splošno sodišče pravilno ugotovilo v točki 58 izpodbijane sodbe, člen 20(2)(b) Uredbe št. 1/2003 ne določa, kot trdita pritožnici, da se pregledovanje poslovnih knjig in dokumentov podjetij, ki so predmet pregleda, v vseh okoliščinah izvaja izključno v njihovih prostorih (sodba z dne 16. julija 2020 v zadevi Nexans France in Nexans/Komisija, C‑606/18 P, EU:C: 2020:571, točka 78).
Enako velja za odločbo o pregledu, ki je določala le, da se lahko zadevni pregled opravi v vseh prostorih pritožnic.
Tako nadaljevanje takega pregleda v prostorih Komisije v primerjavi s pregledom, opravljenim v prostorih podjetij, ki so predmet pregleda, ne pomeni dodatnega posega v pravice teh podjetij, ki bi zahteval, da je taka možnost Komisije izrecno določena, ne da bi ga bilo mogoče implicitno izpeljati iz pooblastil, ki jih tej instituciji podeljuje člen 20(1) in (2) Uredbe št. 1/2003. Dejstvo, da v nekaterih primerih možnost nadaljevanja pregleda v prostorih Komisije ni nujna za to, da Komisiji omogoči njegovo izvedbo, ne pomeni, da je taka možnost izključena v vseh okoliščinah (sodba z dne 16. julija 2020, Nexans France in Nexans/Komisija, C‑606/18 P, EU:C: 2020:571, točka 80).
Zaradi legitimnih razlogov se lahko namreč Komisija tudi v interesu zadevnih podjetij odloči, da bo v svojih prostorih v Bruslju nadaljevala s pregledom podatkov, ki jih je zbrala v zadevnem podjetju. V zvezi s tem je treba spomniti, kot je razvidno iz točke 60 te sodbe, da se lahko izkaže, da je za obdelavo elektronskih podatkov potrebno precej časa. Če bi bila Komisija zavezana, da take podatke obdeluje izključno v prostorih podjetja, ki je predmet pregleda, pa bi to lahko, kadar gre za zelo obsežne podatke, povzročilo znatno podaljšanje trajanja navzočnosti inšpektorjev v prostorih tega podjetja, kar bi lahko škodilo učinkovitosti pregleda in po nepotrebnem okrepilo poseganje v delovanje navedenega podjetja zaradi pregleda (sodba z dne 16. julija 2020, Nexans France in Nexans/Komisija,
C‑606/18 P
,
EU:C:2020:571
, točka
).
Poleg tega je treba opozoriti, da pritožnici, kot je razvidno iz točke 60 izpodbijane sodbe, Komisiji ne očitata, da je med pregledom slik trdih diskov zadevnih računalnikov v svojih prostorih v Bruslju ravnala drugače, kot če bi ta pregled potekal v prostorih pritožnic. Pritožnici namreč ne izpodbijata, da je pregled, ki ga je Komisija opravila v svojih prostorih v Bruslju, potekal ob strogem spoštovanju njune pravice do obrambe, saj je Komisija ves čas trajanja zadevnega pregleda zagotavljala varstvo zadevnih podatkov in je v spis vložila le dokumente, za katere se je prej prepričala, da so upoštevni za ta pregled.
Razlage člena 20(2)(b) Uredbe št. 1/2003, v skladu s katero lahko Komisija glede na okoliščine primera v svojih prostorih v Bruslju nadaljuje pregled, ki ga je upravičeno začela v prostorih podjetja ali podjetniškega združenja, ki so predmet pregleda, ne omaja trditev pritožnic, da člen 21 te uredbe Komisiji le izjemoma dovoljuje, da svoja pooblastila za pregled izvaja v „v drugih prostorih.“ Ta člen 21 se namreč nanaša na položaj, ki je popolnoma drugačen od položaja iz člena 20 te uredbe, in sicer na možnost Komisije, da opravi preglede v prostorih, ki niso poslovni prostori zadevnega podjetja, kot so stalno prebivališče ali prevozna sredstva zaposlenih v tem podjetju, če obstaja utemeljen sum, da se tam hranijo poslovne knjige ali drugi poslovni dokumenti, povezani s področjem, na katero se nanaša pregled, ki bi lahko bili upoštevni pri dokazovanju resne kršitve člena 101 ali 102 PDEU (glej v tem smislu sodbo z dne 16. julija 2020, Nexans France in Nexans/Komisija,
C‑606/18 P
,
EU:C:2020:571
, točka
).
Razlage člena 20(2)(b) Uredbe št. 1/2003, navedene v prejšnji točki, prav tako ne omaja trditev pritožnic, da bi taka razlaga Komisiji dala možnost, da opravi preglede na daljavo ali da zadevnim podjetjem odredi, naj ji posredujejo kopije celih trdih diskov, če zagotovi ustrezna jamstva. Možnost Komisije, da v svojih prostorih v Bruslju nadaljuje pregled, ki ga je začela v prostorih podjetja, ki je predmet pregleda, namreč nikakor ne vpliva na vprašanje, ali ima ta institucija na podlagi člena 20(2)(b) in (c) Uredbe št. 1/2003 pravico izvesti preiskovalne ukrepe, kot sta jih opisali pritožnici. V zvezi s tem je treba poudariti, da dejstvo, da Komisija nadaljuje s pregledom v svojih prostorih, pomeni, da gre za nadaljevanje istega pregleda, ki se je začel v prostorih takega podjetja, in ne za nov pregled pri tretji osebi (glej v tem smislu sodbo z dne 16. julija 2020, Nexans France in Nexans/Komisija,
C‑606/18 P
,
EU:C:2020:571
, točka
).
Vendar je treba pojasniti, da ima Komisija možnost, da na podlagi člena 20(2)(b) Uredbe št. 1/2003 v svojih prostorih v Bruslju nadaljuje pregled poslovnih knjig in druge poslovne dokumentacije podjetja, ki je predmet pregleda, le če lahko upravičeno meni, da je to utemeljeno zaradi interesa učinkovitosti pregleda ali zato, da se prepreči pretiran poseg v delovanje zadevnega podjetja. (sodba z dne 16. julija 2020, Nexans France in Nexans/Komisija,
C‑606/18 P
,
EU:C:2020:571
, točka
):
V obravnavani zadevi so bili inšpektorji, kot je razvidno iz opisa dejanskega stanja, ki ga je ugotovilo Splošno sodišče in ki je v bistvenem povzeto v točkah od 10 do 14 te sodbe, v prostorih pritožnic skupaj tri dni, to je od 28. do 30. januarja 2009. Izdelali so slike trdih diskov zadevnih računalnikov in jih shranili na računalniški nosilec za zapis podatkov in na računalnik Komisije. Ta nosilec in računalnik sta bila shranjena v zapečatenih ovojnicah in odnesena v prostore Komisije v Bruslju. Nato je preučitev podatkov, odnesenih v Bruselj, v navzočnosti predstavnikov pritožnic, trajala tri delovne dni, to je od 26. februarja do 2. marca 2009, kar pomeni, da je, ko se je Komisija odločila nadaljevati zadevni pregled v svojih prostorih v Bruslju, ostala še posebej velika količina digitalnih podatkov, ki jih je bilo treba obdelati.
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da Komisija s tem, da se je odločila nadaljevati zadevni pregled v svojih prostorih v Bruslju, ni ravnala nezakonito. Glede na dejstva, ki jih je ugotovilo Splošno sodišče, je namreč Komisija lahko upravičeno menila, da je utemeljeno nadaljevati ta pregled v njenih prostorih v Bruslju in se tako izogniti podaljšanju trajanja navzočnosti inšpektorjev v prostorih pritožnic, kar je v interesu učinkovitosti pregleda, in pretiranemu posegu v delovanje teh podjetij (glej po analogiji sodbo z dne 16. julija 2020, Nexans France in Nexans/Komisija,
C‑606/18 P
,
EU:C:2020:571
, točka
).
Nazadnje, kot je razvidno iz točke 65 te sodbe, je možnost Komisije, da pregled poslovnih knjig in drugih poslovnih dokumentov podjetja na podlagi člena 20(2)(b) Uredbe št. 1/2003 nadaljuje v svojih prostorih v Bruslju, pogojena z ugotovitvijo, da tako nadaljevanje ne povzroči nobene kršitve pravice do obrambe in ne pomeni dodatnega poseganja v pravice zadevnih podjetij glede na poseganje, ki je neločljivo povezano z izvedbo pregleda v prostorih teh podjetij. Tako poseganje pa bi bilo treba ugotoviti, če bi nadaljevanje tega pregleda v prostorih Komisije v Bruslju podjetju, ki je predmet pregleda, povzročilo dodatne stroške, nastale zgolj zaradi tega nadaljevanja. Iz tega sledi, da lahko Komisija, če bi to nadaljevanje lahko povzročilo take dodatne stroške, to stori, le če privoli v povračilo teh stroškov in če ji zadevno podjetje v zvezi s tem predloži ustrezno obrazloženo zahtevo (sodba z dne 16. julija 2020, Nexans France in Nexans/Komisija,
C‑606/18 P
,
EU:C:2020:571
, točka
).
Na podlagi navedenega je treba prvi pritožbeni razlogi zavrniti kot neutemeljen.
Drugi pritožbeni razlog
Pritožnici z drugim pritožbenim razlogom, ki se nanaša na točke od 130 do 140 in od 144 do 148 izpodbijane sodbe ter je razdeljen na tri dele, Splošnemu sodišču očitata, da je napačno uporabilo pravo s tem, da je potrdilo utemeljenost spornega sklepa, na podlagi katerega je bila ugotovljena odgovornost družbe PrysmianCS za zadevno kršitev v celotnem obdobju njenega trajanja, to je od 18. februarja 1999 do 27. januarja 2009, čeprav naj bi bila družba ustanovljena šele 27. novembra 2001.
Prvi del
–
Trditve strank
Pritožnici s prvim delom drugega pritožbenega razloga trdita, da je Splošno sodišče kršilo načeli osebne odgovornosti in pravne varnosti.
Iz sodne prakse Sodišča naj bi izhajalo, da mora fizična ali pravna oseba, ki je vodila podjetje, ki je sodelovalo pri kršitvi konkurenčnega prava Unije, ko je bila ta storjena, zanjo načeloma odgovarjati, čeprav je bila ob sprejetju sklepa o ugotovitvi kršitve za upravljanje tega podjetja odgovorna druga fizična ali pravna oseba. Samo izjemne okoliščine bi lahko upravičile odstopanja od tega splošnega načela, in sicer zaradi polnega učinka in odvračilnega učinka pravil Unije o konkurenci. V teh primerih bi bilo mogoče odgovornost v skladu z načelom gospodarske kontinuitete pripisati tej drugi fizični ali pravni osebi. Iz sodne prakse Sodišča naj bi prav tako izhajalo, da so te okoliščine podane, če je fizična ali pravna oseba, ki je storila kršitev, pravno ali gospodarsko prenehala obstajati in če obstaja strukturna povezava med prvotnim in novim upravljavcem, ki zato uporablja iste poslovne usmeritve.
V obravnavani zadevi bi torej moralo Splošno sodišče najprej z vidika upoštevnega nacionalnega prava družb opredeliti prvotnega upravljavca družbe PrysmianCS, to je družbo Pirelli, ki naj bi prevzela družbo PirelliCS. Splošno sodišče pa naj ne bi opravilo take preučitve in naj bi uporabilo načelo gospodarske kontinuitete kot čisto alternativo načelu osebne odgovornosti pravnih subjektov, kar naj bi dokazovalo dejstvo, da je kot nepomembno zavrnilo možnost, da je Komisija napačno uporabila pravo s tem, da je družbo PirelliCSE štela za pravno naslednico družbe PirelliCS. Šlo naj bi za očitno napačno uporabo prava, zaradi katere naj bi se Komisiji v nasprotju z načelom pravne varnosti priznala absolutna diskrecijska pravica, ki ji omogoča določitev pravnega subjekta, ki mu je mogoče naložiti globo v okviru prenosa sredstev znotraj skupine.
Komisija trdi, da drugi pritožbeni razlog ni dopusten, ker pritožnici pred Sodiščem zgolj ponavljata trditve, ki sta jih že navedli pred Splošnim sodiščem. Pritožnici naj bi namreč Sodišču predlagali, naj ponovno preuči dokaze, ki naj bi jih je Splošno sodišče že preučilo.
Podredno navaja, da drugi pritožbeni razlog ni utemeljen.
Družba Pirelli trdi, da se načelo gospodarske kontinuitete uporablja ne le takrat, kadar prvotni upravljavec, ki je storil kršitev, preneha obstajati, ampak tudi takrat, kadar ta na upoštevnem trgu ne opravlja več gospodarske dejavnosti. V obravnavanem primeru in po delitvi, do katere je prišlo leta 2001, naj bi družba PirelliCS postala slamnata družba, družba PirelliCSE pa naj bi postala njena edina gospodarska in pravna naslednica. Dejstvo, da je prvotna matična družba, družba Pirelli, ob sprejetju spornega sklepa še vedno obstajala, naj ne bi spremenilo te analize. Družba Pirelli dodaja, da se nikakor ni izognila odgovornosti za zadevno kršitev, ampak naj bi se skupaj z družbo PrysmianCS štela za solidarno odgovorno za kršitev za obdobje od 18. februarja 1999 do 28. julija 2005.
Po mnenju družbe Pirelli je torej prvi del drugega pritožbenega razloga brezpredmeten in vsekakor ni utemeljen.
–
Presoja Sodišča
Prvi del drugega pritožbenega razloga, ker se z njim podaja graja v zvezi s pravnim vprašanjem, ki ga je obravnavalo Splošno sodišče, je treba v skladu s sodno prakso Sodišča, navedeno v točki 49 te sodbe, in v nasprotju z navedbami Komisije šteti za dopusten, saj je tako pravno vprašanje lahko predmet nove razprave v fazi pritožbe.
Vendar je treba poudariti, da trditve pritožnic v utemeljitev prvega dela drugega pritožbenega razloga temeljijo na napačni razlagi sodne prakse Sodišča na tem področju.
Res je, da je imelo to sodišče v zvezi z vprašanjem, v katerih okoliščinah je mogoče subjekt, ki ni storil kršitve konkurenčnega prava Unije, vseeno kaznovati zanjo, pojasniti, da je tak primer podan v položaju, v katerem je subjekt, ki je storil kršitev, pravno ali gospodarsko prenehal obstajati, saj sankcija, naložena podjetju, ki ne opravlja več gospodarskih dejavnosti, morda nima odvračilnega učinka. Če pa subjekt, ki je storil kršitev, še naprej pravno obstaja in opravlja gospodarske dejavnosti, mora Komisiji načeloma zadevno globo naložiti temu subjektu (glej v tem smislu sodbo z dne 29. marca 2011, ThyssenKrupp Nirosta/Komisija,
C‑352/09 P
,
EU:C:2011:191
, točki
in
).
Iz sodne prakse Sodišča pa tudi izhaja, da kadar je subjekt, ki je kršil konkurenčno pravo Unije, pravno ali organizacijsko spremenjen, ta sprememba ne povzroči nujno vzpostavitve novega subjekta, ki ni odgovoren za kršitvena ravnanja, pripisana subjektu, ki je bil njegov pravni predhodnik, če vsaj z gospodarskega vidika med subjektoma obstaja istovetnost. Če bi se lahko podjetja izognila sankcijam že zgolj na podlagi tega, da se je spremenila njihova istovetnost zaradi prestrukturiranj, prenosov ali drugih pravnih ali organizacijskih sprememb, bi bil cilj kaznovanja ravnanj, ki so v nasprotju s konkurenčnim pravom Unije, in preprečevanja njihovih ponovitev z odvračilnimi sankcijami ogrožen (glej v tem smislu sodbo z dne 18. decembra 2014, Komisija/Parker Hannifin Manufacturing in Parker‑Hannifin,
C‑434/13 P
,
EU:C:2014:2456
, točka
in navedena sodna praksa).
Sodišče je tako razsodilo, da kadar dva subjekta sestavljata enoten gospodarski subjekt, dejstvo, da subjekt, ki je storil kršitev, še obstaja, samo po sebi ne preprečuje, da bi bil sankcioniran subjekt, na katerega so bile prenesene njegove gospodarske dejavnosti, zlasti kadar sta bila ta subjekta pod nadzorom iste osebe in sta glede na tesne vezi, ki ju povezujejo na gospodarski in organizacijski ravni, uporabljala pretežno iste poslovne usmeritve (glej v tem smislu sodbo z dne 18. decembra 2014, Komisija/Parker Hannifin Manufacturing in Parker‑Hannifin,
C‑434/13 P
,
EU:C:2014:2456
, točka
in navedena sodna praksa).
Na podlagi te sodne prakse in dejstev, ki so mu bila predložena v suvereno presojo, je Splošno sodišče v točkah od 130 do 133 izpodbijane sodbe potrdilo, da je treba družbo PirelliCSE šteti za subjekt, ki je 27. novembra 2001 gospodarsko nasledil družbo PirelliCS, in da je Komisija na podlagi načela gospodarske kontinuitete upravičeno menila, da je bila odgovornost za sodelovanje družbe PirelliCS pri zadevni kršitvi prenesena na družbo PirelliCSE.
Pritožnici pa ne izpodbijata tega, da so bili pogoji iz točke 87 te sodbe v obravnavani zadevi izpolnjeni.
V teh okoliščinah Splošno sodišče ni storilo napake s tem, da je presodilo, da je Komisija družbo PirelliCSE upravičeno štela za gospodarsko naslednico družbe PirelliCS.
Poleg tega je Splošno sodišče v točki 140 izpodbijane sodbe pravilno presodilo, da tudi če bi se štelo, da je Komisija storila napako, ko je družbo PirelliCSE štela za pravno naslednico družbe PirelliCS, ta ugotovitev ne bi vplivala na to, da bi se prvi od teh družb pripisala odgovornost za neposredno sodelovanje pri zadevni kršitvi pred 27. novembrom 2001, saj je Komisija vsekakor pravilno ugotovila, da je bila družba PirelliCSE gospodarska naslednica družbe PirelliCS.
Poleg tega je treba v zvezi s trditvijo pritožnic, ki se nanaša na polni učinek in odvračalni učinek pravil Unije o konkurenci, opozoriti, da je Komisija v spornem sklepu ugotovila tudi, da je družba Pirelli, kot matična družba družb Pirelli CS in PirelliCSE, odgovorna za zadevno kršitev v obdobju od 18. februarja 1999 do 28. julija 2005.
Glede na zgoraj navedeno je treba prvi del drugega pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.
Drugi del
–
Trditve strank
Pritožnici z drugim delom drugega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očitata, da je v okviru uporabe načela enakega obravnavanja v tem primeru napačno uporabilo pravo. Družbi Nexans France in Silec Cable naj bi bili v položaju, ki je primerljiv s položajem družbe PrysmianCS, saj sta bili ustanovljeni po notranjih prestrukturiranjih, da bi prevzeli obstoječo dejavnost, v katero so vključeni zaposleni in sredstva, na katera naj bi se nanašale tajne prakse, povezane s kartelom, zato da bi bili preneseni na tretje osebe. Načelo gospodarske kontinuitete pa naj bi bilo uporabljeno le za družbo PrysmianCS.
Iz sodne prakse Sodišča naj bi izhajalo, da mora Komisija, kadar za omejevalni sporazum sprejme posebno metodo za določitev odgovornosti matičnih družb za kršitve, ki so jih storile njihove hčerinske družbe, razen v posebnih okoliščinah, za vse te matične družbe uporabiti enaka metodološka merila. Ta sodna praksa naj bi se uporabljala tudi takrat, kadar se Komisija odloči, da bo enega od naslovnikov svojega sklepa štela za odgovornega na podlagi načela gospodarske kontinuitete, ne da bi druge naslovnike obravnavala enako. Čeprav ima Komisija določeno diskrecijsko pravico v zvezi z uporabo tega načela za pripis odgovornosti matičnim družbam, pa naj ga namreč vseeno ne bi bila dolžna uporabiti.
Če pa se ta institucija odloči uporabiti navedeno načelo, bi morala to storiti v zvezi z drugimi podjetji, vpletenimi v omejevalni sporazum, ki so bila v primerljivih položajih. Splošno sodišče naj bi torej v obravnavanem primeru storilo napako s tem, da je menilo, da odločitev Komisije, da za druge naslovnike spornega sklepa, kot je družba PrysmianCS, ne uporabi načela gospodarske kontinuitete, ni bila nezakonita.
Zato naj ne bi bilo upoštevno sklicevanje Splošnega sodišča v točkah 145 in 146 izpodbijane sodbe na sodno prakso Sodišča, v skladu s katero mora biti spoštovanje načela enakega obravnavanja usklajeno s spoštovanjem načela zakonitosti, kar pomeni, da se nihče ne more v svojo korist sklicevati na nezakonitost, storjeno v korist drugega.
Komisija trdi, da drugi pritožbeni razlog ni dopusten iz razlogov, ki so bili že navedeni v točki 79 te sodbe, podredno pa navaja, da ni utemeljen.
Družba Pirelli trdi, da drugi del tega pritožbenega razloga ni utemeljen.
–
Presoja Sodišča
Ker se drugi del drugega pritožbenega razloga nanaša na pravno vprašanje, ki ga je obravnavalo Splošno sodišče, je treba v skladu s sodno prakso Sodišča, navedeno v točki 49 te sodbe, ta del tega pritožbenega razloga, v nasprotju z navedbami Komisije, šteti za dopusten, saj je tako pravno vprašanje lahko predmet nove razprave v fazi pritožbe.
Opozoriti je treba, da je načelo enakega obravnavanja splošno načelo prava Unije, določeno v členih 20 in 21 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah. Iz ustaljene sodne prakse Sodišče je razvidno, da to načelo zahteva, da se primerljivi položaji ne obravnavajo različno in da se različni položaji ne obravnavajo enako, razen če je taka obravnava objektivno utemeljena (glej med drugim sodbo z dne 12. novembra 2014, Guardian Industries in Guardian Europe/Komisija,
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
, točka
).
Pritožnici v obravnavani zadevi trdita, da je Splošno sodišče kršilo to načelo s tem, da je potrdilo sklep Komisije, da družbo PrysmianCS šteje za odgovorno za zadevno kršitev za obdobje pred njeno ustanovitvijo, pri čemer se je oprla na načelo gospodarske kontinuitete, čeprav Komisija tega načela ni uporabila za družbi Nexans France in Silec Cable, podjetji, ki sta bili po mnenju pritožnic v položaju, primerljivem s položajem družbe PrysmianCS.
Pritožnici v utemeljitev tega dela v bistvu navajata dve trditvi.
Prvič, pritožnici se sklicujeta na sodno prakso Sodišča, ki izhaja zlasti iz sodbe z dne 18. julija 2013, Dow Chemical in drugi/Komisija (
C‑499/11 P
,
EU:C:2013:482
), v okviru katere je v točki 50 te sodbe presodilo, da se mora Komisija, kadar glede omejevalnega sporazuma sprejme posebno metodo za določitev odgovornosti zadevnih matičnih družb za kršitve njihovih hčerinskih družb, razen v posebnih okoliščinah, opreti na enaka merila v primeru vseh teh matičnih družb.
Glede te trditve je treba opozoriti, da se je zadeva, v kateri je bila izrečena ta sodba, nanašala na položaj, v katerem je iz odločbe Komisije izhajalo, da se je ta glede pripisa odgovornosti za kršitev, ki jo je storila hčerinska družba, matični družbi, odločila za posebno metodo določitve odgovornosti zadevnih matičnih družb, ki jo je morala zato uporabiti za vsa podjetja, vpletena v to kršitev (glej v tem smislu sodbo z dne 19. julija 2012, Alliance One International in Standard Commercial Tobacco/Komisija,
C‑628/10 P in C‑14/11 P
,
EU:C:2012:479
, točke 50, 53 in 59). Tudi če bi bilo to sodno prakso mogoče prenesti na pripis odgovornosti za kršitev na podlagi načela gospodarske kontinuitete, pa je treba ugotoviti, da pritožnici nista dokazali, da se je Komisija odločila uporabiti metodo v zvezi z uporabo tega načela, ki bi odstopala od splošnih pravil. Zato iz spornega sklepa ne izhaja, da bi bilo treba za vsa podjetja, vpletena v zadevno kršitev, uporabiti posebno metodo.
Iz tega sledi, da se pritožnici ne moreta tehtno opirati na sodno prakso, navedeno v točki 104 te sodbe, da bi izkazali, da je bilo v obravnavanem primeru kršeno načelo enakosti.
Drugič, pritožnici trdita, da bi morala Komisija, ker se je za določitev odgovornosti družbe PrysmianCS, za obdobje pred njeno ustanovitvijo, oprla na načelo gospodarske kontinuitete, enako metodo uporabiti za družbi Nexans France in Silec Cable. Tako pritožnici dejansko trdita, kot pravilno navaja družba Pirelli, da je sporni sklep glede teh dveh družb ni zakonit.
Kot pa je Splošno sodišče pravilno navedlo v točki 146 izpodbijane sodbe, iz sodne prakse Sodišča izhaja, da mora biti spoštovanje načela enakega obravnavanja usklajeno s spoštovanjem zakonitosti, v skladu s katerim se nihče ne more v svojo korist sklicevati na nezakonitost, storjeno v korist drugega (sodba z dne 16. junija 2016, Evonik Degussa in AlzChem/Komisija,
C‑155/14 P
,
EU:C:2016:446
, točka
in navedena sodna praksa).
Pritožnici se torej ne moreta sklicevati na morebitno nezakonitost, ki naj bi jo Komisija storila v zvezi z družbama Nexans France in Silec Cable, da bi glede tega izpodbijali izpodbijano sodbo.
Glede na zgoraj navedeno je treba drugi del drugega pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.
Tretji del
–
Trditve strank
Pritožnici s tretjim delom drugega pritožbenega razloga trdita, da je Splošno sodišče kršilo obveznost obrazložitve, ki jo ima na podlagi člena 296 PDEU, ker ni odločilo o njunem očitku, ki se nanaša na izjemnost načela gospodarske kontinuitete, in ker je na podlagi protislovnih razlogov zavrnilo prvi in drugi del četrtega tožbenega razloga, ki sta ju pritožnici navajali na prvi stopnji.
Komisija trdi, da drugi pritožbeni razlog ni dopusten iz razlogov, ki so bili že navedeni v točki 79 te sodbe, podredno pa navaja, da ni utemeljen. Tretji del naj bi bil poleg tega brezpredmeten, ker naj ne bi bil samostojna podlaga za razveljavitev izpodbijane sodbe.
–
Presoja Sodišča
Ker se ta del tega pritožbenega razloga nanaša na pomanjkljivo obrazložitev izpodbijane sodbe in torej kršitev pravne obveznosti sodišča Unije, ga je treba v nasprotju s trditvami Komisije šteti za dopustnega.
Glede utemeljenosti je treba poudariti, prvič, da Splošno sodišče, potem ko je dokazalo, da je pristop Komisije v spornem sklepu glede uporabe načela gospodarske kontinuitete v skladu s sodno prakso Sodišča, ni bilo dolžno posebej odgovoriti na trditev pritožnic, ki se nanaša na domnevno izjemnost take uporabe. Drugič, pritožnici nista pojasnili, zakaj naj bi bila obrazložitev Splošnega sodišča v zvezi s tem sama po sebi protislovna ali nelogična.
Glede na navedeno je treba tretji del drugega pritožbenega razloga in zato ta pritožbeni razlog v celoti zavrniti kot neutemeljen.
Tretji pritožbeni razlog
Trditve strank
Pritožnici s tretjim pritožbenim razlogom, ki se nanaša na točke od 169 do 186 izpodbijane sodbe, trdita, da je Splošno sodišče storilo očitno napako glede opredelitve zadevne kršitve kot enotne in trajajoče kršitve. Splošno sodišče naj bi namreč potrdilo, da je Komisija predložila dovolj natančnih elementov, s katerimi bi bilo mogoče dokazati obstoj treh sestavnih elementov kartela, ne da bi se izreklo o glavni trditvi pritožnic na prvi stopnji, da Komisija ni dokazala, da gre v obravnavani zadevi za enotno in trajajočo kršitev člena 101 PDEU in člena 53 Sporazuma EGP.
Iz sodne prakse Sodišča naj bi izhajalo, da morajo biti za to, da se podjetju pripiše odgovornost za njegovo sodelovanje pri enotni in trajajoči kršitvi, izpolnjeni trije pogoji, in sicer obstoj splošnega načrta s skupnim protikonkurenčnim ciljem, prispevek podjetja k temu načrtu in njegova seznanjenost s protikonkurenčnim prispevkom drugih udeležencev. Splošno sodišče pa naj bi napačno potrdilo sporni sklep, ne da bi presodilo, ali obstoj sporazuma o „nacionalnem ozemlju“, ob predpostavki, da bi bil dokazan, zadostuje za vzpostavitev povezave med zbranimi dokazi, ki so se nanašali na zelo različno položaje in sporazume, da bi se pravno zadostno dokazal obstoj enotne in trajajoče kršitve. V zvezi s tem naj seznam dokazov, ki je povzet v točkah 172 in 173 izpodbijane sodbe, nikakor ne bi dokazoval obstoja povezave med konfiguracijama kartela in zatrjevanim sporazumom o „nacionalnem ozemlju“.
Splošno sodišče naj bi med drugim izkrivilo dokaze v zvezi s sporazumom o „nacionalnem ozemlju“ in trditev pritožnic, da je ta pojem brezpredmeten in nesmiseln, ker azijski proizvajalci električnih kablov niso izkazali nobenega interesa za vstop na trge evropskih proizvajalcev in obratno.
Splošno sodišče naj bi v točki 180 izpodbijane sodbe menilo, da bi sporazum, katerega namen je evropske proizvajalce na njihovem ozemlju Unije zavarovati pred dejansko ali potencialno konkurenco drugih tujih proizvajalcev, lahko omejeval konkurenco, razen če obstajajo nepremostljive ovire za vstop na evropski trg, ki bi izključevale vsakršno potencialno konkurenco teh tujih proizvajalcev. Splošno sodišče pa naj s temi preudarki ne bi odgovorilo na trditev, ki sta jo pritožnici navedli v tožbi, da je Komisija razširila področje uporabe izvoznega sodelovanja na celotno ozemlje Unije z opiranjem na sporazum o „nacionalnem ozemlju“, čeprav uporaba takega sporazuma ni bila nikoli predmet razprav na sestankih, ki so potekali v okviru konfiguracije A/R kartela, in to zlasti zato, ker s strateškega vidika za azijske proizvajalce sodelovanje na razpisih za projekte, ki se izvedejo na ozemlju Unije, ni bilo zanimivo.
V nasprotju s tem, kar naj bi Splošno sodišče navedlo v točki 183 izpodbijane sodbe, naj pritožnici ne bi trdili, da sodelovanje japonskih in južnokorejskih proizvajalcev na trgu EGP „tehnično ni bilo mogoče“, temveč da na splošno nobeden od ekonomskih razlogov ne bi upravičeval tako velike naložbe. Zato naj bi Splošno sodišče izkrivilo pojasnila pritožnic v zvezi s tem.
Komisija trdi, da tretji pritožbeni razlog ni dopusten. Pritožnici naj bi namreč s tem pritožbenim razlogom ponovili trditve, ki sta jih že navedli v postopku na prvi stopnji, in skušali doseči, da bi Sodišče ponovno obravnavalo te trditve. Poleg tega naj pritožnici ne bi spoštovali obveznosti, ki jima je naložena s členom 169(2) Poslovnika Sodišča, ker naj ne bi navedli specifičnih odlomkov izpodbijane sodbe, ki naj bi pravno zadostno dokazovali, da je Splošno sodišče izkrivilo dokaze.
Komisija podredno trdi, da ta pritožbeni razlog ni utemeljen, ker naj se Splošno sodišče ne bi zadovoljilo s tem, da je potrdilo opredelitev zadevne kršitve, ki jo je sprejela Komisija, ampak naj bi preučilo številne dokaze iz spisa in zlasti izmenjave informacij o dodelitvi evropskih projektov, ki dokazujejo, da so ti del enotne in trajajoče kršitve, ki je zajemala obe konfiguraciji kartela.
Presoja Sodišča
V zvezi z dopustnostjo tretjega pritožbenega razloga je treba ugotoviti, prvič, da so v nasprotju s tem, kar trdi Komisija, specifični odlomki izpodbijane sodbe, na katere se nanaša tretji pritožbeni razlog pritožnic, dovolj jasno razvidni iz pritožbe.
Drugič, poudariti je treba, da pritožnici v utemeljitev tega pritožbenega razloga navajata dve ločeni trditvi. S prvo navajata, da Splošno sodišče ni odločilo o vprašanju, ali je Komisija dokazala, da zadevna kršitev pomeni enotno in trajajočo kršitev člena 101 PDEU in člena 53 Sporazuma EGP. Druga trditev pa se nanaša na to, da naj bi Splošno sodišče izkrivilo dokaze v zvezi s sporazumom o „nacionalnem ozemlju“.
Medtem ko se v skladu s sodno prakso Sodišče, navedeno v točki 49 te sodbe, prva od teh trditev nanaša na pravno vprašanje, ki ga je obravnavalo Splošno sodišče in o katerem je mogoče v okviru pritožbe ponovno razpravljati, drugače velja za drugo trditev.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v skladu s členom 256(1), drugi pododstavek, PDEU in členom 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije pritožba omejena na pravna vprašanja. Splošno sodišče je edino pristojno za ugotavljanje in presojo upoštevnih dejstev ter za presojo dokazov. Presoja teh dejstev in dokazov, razen v primeru njihovega izkrivljanja, torej ni pravno vprašanje, ki ga nadzira Sodišče v okviru pritožbe (sodba z dne 26. septembra 2018, Philips in Philips France/Komisija,
C‑98/17 P
, neobjavljena,
EU:C:2018:774
, točka
in navedena sodna praksa).
Pritožnici Splošnemu sodišču sicer res očitata, da je izkrivilo dokaze v zvezi s sporazumom o „nacionalnem ozemlju“. Vendar je treba poudariti, da pritožnici nista opredelili dokazov, ki naj bi bili tako izkrivljeni, niti
a fortiori
nista dokazali, da je tako izkrivljanje mogoče očitati Splošnemu sodišču. Glede edinega specifičnega dokaza, ki je omenjen v tem okviru, pritožnici namreč trdita le, da potrjuje njuno stališče.
Iz tega sledi, da je treba trditve tožečih strank, ki se nanašajo na presojo dokazov v zvezi s sporazumom o „nacionalnem ozemlju“, šteti za nedopustne.
Trditev v zvezi z domnevnim izkrivljanjem ene od njunih trditev, ki naj bi ga bilo treba izpeljati iz točke 183 izpodbijane sodbe, temelji na nepopolni seznanitvi z besedilom te sodbe. Splošno sodišče je namreč v tej točki navedene sodbe menilo, da v nasprotju z navedbami pritožnic sodelovanje azijskih proizvajalcev pri projektih v EGP „ni bilo niti tehnično nemogoče niti ekonomsko nevzdržno“. Tudi ob predpostavki, da je Splošno sodišče storilo napako s tem, da je menilo, da sta se pritožnici oprli na tehnično nezmožnost azijskih proizvajalcev, da vstopijo na ta trg, pa se je to sodišče sklicevalo tudi na trditev pritožnic, da je bila neprisotnost teh proizvajalcev v EGP posledica ekonomskih razlogov. V teh okoliščinah pritožnici nista dokazali, da bi lahko domnevna napaka Splošnega sodišča omajala ugotovitev, do katere je to prišlo.
Glede utemeljenosti je treba opozoriti, da je treba v skladu s sodno prakso Sodišča, da bi se dokazalo, da je bilo podjetje udeleženo pri enotni kršitvi konkurenčnega prava Unije, dokazati, da je to podjetje nameravalo s svojim ravnanjem prispevati k skupnim ciljem, za katere so si prizadevali vsi udeleženci, in da je bilo seznanjeno s kršitvenimi ravnanji, ki so jih predvidela ali izvajala druga podjetja, da bi dosegla iste cilje, ali da je lahko to ravnanje razumno predvidelo in je bilo pripravljeno sprejeti s tem povezano tveganje (glej v tem smislu sodbo z dne 26. septembra 2018, Infineon Technologies/Komisija,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
, točka
in navedena sodna praksa).
Pritožnici sta v odgovor na vprašanje Sodišča na obravnavi, naj pojasnita, na katerem mestu njune tožbe sta navedli, da Komisija ni dokazala, da zadevna kršitev izpolnjuje pogoje, ki so v skladu s sodno prakso, navedeno v prejšnji točki, potrebni za njeno opredelitev kot enotno in trajajočo kršitev, navedli točko 110 te tožbe. Vendar se ta točka ne sklicuje niti na zgoraj navedene pogoje niti na navedeno sodno prakso. Iz tega izhaja, da pritožnici pred Splošnim sodiščem nista dovolj jasno navedli trditve, da Komisija ni dokazala, da zadevna kršitev izpolnjuje vse pogoje, ki so potrebni za to, da se opredeli kot enotna in trajajoča kršitev.
Poleg tega je treba navesti, da sta pritožnici v okviru šestega tožbenega razloga trdili, da Komisija ni pravno zadostno dokazala obstoja sporazuma o „nacionalnem ozemlju“, ki je bil po mnenju te institucije ključni element kartela, in da zato ta ni dokazala, da sta pritožnici sodelovali pri enotni in trajajoči kršitvi člena 101 PDEU, ki je zajemala celotno ozemlje EGP.
Splošno sodišče pa je v točki 174 izpodbijane sodbe na podlagi presoje dejstev iz točk od 170 do 173 te sodbe presodilo, da je Komisija pravno zadostno dokazala obstoj navedenega sporazuma. V zvezi s tem je treba opozoriti, da je treba, kot je razvidno iz sodne prakse Sodišča, navedene v točki 126 te sodbe, trditve pritožnic v delu, v katerem se z njimi izpodbija ta presoja, zavreči kot nedopustne.
Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev je treba tretji pritožbeni razlog zavreči kot delno nedopusten in zavrniti kot delno neutemeljen.
Četrti pritožbeni razlog
Pritožnici s četrtim pritožbenim razlogom, ki se nanaša na točke od 199 do 217 izpodbijane sodbe in ima štiri dele, trdita, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo pri ugotovitvi, da Komisija ni storila napake s tem, da je štela, da pomeni začetek zadevne kršitve sestanek z dne 18. februarja 1999.
Prvi del
–
Trditve strank
Pritožnici s prvim delom tega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očitata, da je odločilo
ultra petita
in kršilo njuno pravico do obrambe s tem, da je svojo ugotovitev oprlo na obrazložitev, ki zajema Super Tension Cables Export Agreement (sporazum o izvozu kablov za zelo visoke napetosti, v nadaljevanju: sporazum STEA), ki se je nanašal na podzemne električne kable, Sub‑marine Cable Export Association (združenje za izvoz podmorskih kablov; v nadaljevanju: združenje SMEA) in domnevni nenapisan dogovor med evropskimi, japonskimi in južnokorejskimi proizvajalci, s katerim so se te tri skupine proizvajalcev zavezale, da si ne bodo konkurirale na svojih „nacionalnih ozemljih“, ki naj bi spremljal te dogovore (v nadaljevanju: nenapisan dogovor).
Tožba, ki sta jo pritožnici vložili pri Splošnem sodišču, naj bi se nanašala le na domnevno kršitev konkurenčnega prava Unije, storjeno med letoma 1999 in 2009, ki je bila ugotovljena v spornem sklepu. Splošno sodišče naj bi se torej s tem, da je sporazum STEA, združenje SMEA in nenapisan dogovor, ki naj bi se iztekli leta 1997, opredelilo kot protikonkurenčne sporazume, izreklo o vprašanjih, ki niso bila del predmeta spora, kot je bil opisan v tožbi. Poleg tega naj se v okviru upravnega postopka, v katerem je bil sprejet sporni sklep, niti za sporazum STEA niti za združenje SMEA niti za nenapisan dogovor ne bi nikoli štelo, da so v nasprotju s členom 101 PDEU. Pritožnici naj torej nikoli ne bi imeli možnosti formalno izpodbijati take ugotovitve nezakonitosti v zvezi z njima.
A fortiori
naj pritožnici v zvezi s tem ne bi mogli učinkovito izvrševati svoje pravice do obrambe v postopku pred Splošnim sodiščem.
Komisija trdi, da četrti pritožbeni razlog ni dopusten, ker naj bi pritožnici s tem pritožbenim razlogom ponavljali trditve, o katerih se je že razpravljalo v postopku na prvi stopnji, in poskušali doseči, da bi Sodišče te trditve ponovno obravnavalo.
Podredno naj bi bil ta pritožbeni razlog brezpredmeten, ker naj bi temeljil na domnevno napačni razlagi sporazuma STEA in združenja SMEA, čeprav sta bila v spornem sklepu omenjena le za opis okoliščin, v katerih se je začel kartel. Iz tega naj bi sledilo, da tudi če bi bilo treba četrtemu pritožbenemu razlogu ugoditi, to ne bi bil zadosten razlog za razsodbo, da je Splošno sodišče storilo napako s tem, da je potrdilo datum začetka zadevne kršitve, ki ga je določila Komisija. Po mnenju Komisije četrti pritožbeni razlog v nobenem primeru ni utemeljen.
–
Presoja Sodišča
Pritožnici s prvim delom četrtega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očitata, da je odločilo
ultra petita
in kršilo njuno pravico do obrambe. V nasprotju s trditvami Komisije se torej ta del nanaša na pravno vprašanje v zvezi z ugotovitvami Splošnega sodišča, o katerem je mogoče razpravljati v okviru pritožbe, in ga je torej zato treba razglasiti za dopustnega.
V zvezi z utemeljenostjo je treba na prvem mestu ugotoviti, da je iz izpodbijane sodbe razvidno, da je Splošno sodišče v okviru preučitve vprašanja, ali je Komisija za začetek zadevne kršitve upravičeno določila 18. februar 1999, v točki 201 izpodbijane sodbe upoštevalo ugotovitve Komisije iz točke 64 obrazložitve spornega sklepa, ki se nanašajo na sporazum STEA, združenje SMEA in nenapisan dogovor, ter da je v točki 202 te sodbe navedlo, da je bila s kartelom povzeta shema, ki jo je ta institucija opisala v zvezi z dogovori pred kartelom. Splošno sodišče je v okviru iste preučitve v točki 203 izpodbijane sodbe dodalo, da je Komisija predložila dokaze, ki jih pritožnici nista uspešno izpodbili s konkretnimi elementi in iz katerih bi bilo razvidno, prvič, da so se proizvajalci električnih kablov, ki so sklenili te sporazume, zavedali njihove nezakonitosti, in drugič, da so v prihodnosti načrtovali reorganizacijo teh sporazumov.
Po tej preučitvi pa Splošno sodišče nikakor ni odločalo
ultra petita
. Odločitev, ki jo je Splošno sodišče sprejelo na tej podlagi, in sicer, da se zavrne izpodbijanje, ki sta ga pritožnici podali glede določitve začetka zadevne kršitve 18. februarja 1999, je bila namreč v skladu s predlogom, ki mu ga je v tem smislu predložila Komisija.
Na drugem mestu, ugotoviti je treba, da Splošno sodišče v zvezi s tem tudi ni kršilo pravice pritožnic do obrambe. Po eni strani, kot je Komisija pravilno navedla, so bili elementi iz točke 64 obrazložitve spornega sklepa že v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki sta ga pritožnici imeli možnost izpodbijati v okviru upravnega postopka pred Komisijo. Po drugi strani je iz točke 506 obrazložitve spornega sklepa, na katero se je Splošno sodišče sklicevalo v točki 199 izpodbijane sodbe, razvidno, da je Komisija pri presoji dokazov v zvezi s sestankom 18. februarja 1999 upoštevala ravnanje zadevnih strank pred tem datumom, ki je po mnenju te institucije dokazovalo, da so zadevna podjetja nameravala ponovno uvesti prejšnje dogovore. To pripombo pa je mogoče razumeti le kot sklicevanje na dogovore, opisane v točki 64 obrazložitve spornega sklepa. V teh okoliščinah sta pritožnici morali pričakovati, da bo tudi Splošno sodišče upoštevalo ta okvir.
Glede na prej navedeno je treba prvi del četrtega pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.
Drugi in tretji del
–
Trditve strank
Pritožnici z drugim delom četrtega pritožbenega razloga trdita, da je Splošno sodišče izkrivilo dokaze, ki so mu bili predloženi, in v okviru svoje analize uporabilo napačno pravno merilo, zaradi česar je napačno opredelilo sporazum STEA, združenje SMEA in nenapisan dogovor kot „protikonkurenčne sporazume“, ki vplivajo na trgovino med državami članicami. Splošno sodišče naj bi se namreč v zvezi s tem napačno oprlo na ugotovitve iz točke 64 obrazložitve spornega sklepa, ne da bi preverilo, ali so bile podprte z dokazi. Poleg tega naj bi bilo očitno napačno trditi, da pritožnici nista nikoli prerekali niti izpodbijali ugotovitev Komisije v točki 64 obrazložitve spornega sklepa.
Pritožnici s tretjim delom četrtega pritožbenega razloga trdita, da je napačna opredelitev sporazuma STEA in združenja SMEA ter nenapisanega dogovora za „protikonkurenčne sporazume“, na katero se nanaša drugi del tega pritožbenega razloga, popolnoma izkrivila analizo Splošnega sodišča glede okoliščin, v katerih se je zadevna kršitev začela, in je nepopravljivo vplivala na njegovo potrditev ugotovitve Komisije v spornem sklepu, da se je domnevni kartel začel 18. februarja 1999.
Ker naj bi se namreč večina dokazov, na katere naj bi Komisija oprla to ugotovitev in ki naj bi jih Splošno sodišče upoštevalo v točkah od 200 do 206 izpodbijane sodbe, nanašala na dogovore v zvezi z „izvoznimi ozemlji“, naj se ti dokazi ne bi smeli upoštevati za ugotovitev datuma začetka kršitve, ki vključuje sporazum o „nacionalnem ozemlju“, ki ima učinke v EGP.
Poleg tega naj bi Splošno sodišče na podlagi te napačne razlage dejanskega okvira opravilo izkrivljeno analizo zabeležk s sestanka z dne 18. februarja 1999, to je prvega dokumenta, ki vsebuje minimalna in vprašljiva sklicevanja na pravilo „nacionalnega ozemlja“. Iz teh zabeležk pa naj bi bilo jasno razvidno, da se udeleženci tega sestanka niso dogovorili o glavnih značilnostih prihodnjih sporazumov.
Iz točke 210 izpodbijane sodbe naj bi bilo razvidno, da je Splošno sodišče te zabeležke razlagalo zgolj kot potrditev prejšnjih razprav. Ta točka izpodbijane sodbe pa naj bi zato vsebovala dve napačni trditvi. Prvič, nobeden od dokazov naj ne bi povezoval domnevnega sporazuma o „nacionalnem ozemlju“ s sporazumom STEA in združenjem SMEA. Drugič, razprava, opisana v točki 204 izpodbijane sodbe, ki naj bi po mnenju Splošnega sodišča potrjevala obstoj takega sporazuma, naj bi se dejansko nanašala na razdelitev projektov na „izvoznih ozemljih“.
Splošno sodišče naj bi poleg tega storilo temeljno metodološko napako s tem, da je v točki 213 izpodbijane sodbe v nasprotju s tem, kar je samo navedlo v isti točki te sodbe, zavrnilo nujnost, da se individualno presojajo razprave, ki so potekale na sestankih po 18. februarju 1999.
Poleg tega naj bi Splošno sodišče izkrivilo trditve pritožnic s tem, da je v točki 213 izpodbijane sodbe menilo, da v nasprotju s tem, kar trdita, dokazna vrednost zabeležk s sestanka z dne 18. februarja 1999 ni bila oslabljena z dejstvom, da jih je več let pozneje razlagal „njihov avtor, na podlagi, po njunem mnenju, ‚oddaljenih spominov‘“. Pritožnici naj bi v resnici trdili, da teh zabeležk Komisiji ni pojasnil njihov avtor, temveč drugi zaposleni v zadevnem podjetju brez kakršne koli pomoči tega avtorja.
Splošno sodišče naj bi torej sistematično izkrivilo dokaze, ki so mu bili predloženi v presojo, s tem, da se je brez razlikovanja sklicevalo na dejstva in dogodke, ki med sabo niso povezani in katerih učinki na trgovino med državami članicami naj ne bi bili dokazani.
–
Presoja Sodišča
Pritožnici s tema deloma četrtega pritožbenega razloga, ki ju je treba obravnavati skupaj, grajata presojo Splošnega sodišča glede dokazov, ki jih je Komisija navedla v podporo svoji ugotovitvi, da je sestanek 18. februarja 1999 pomenil začetek zadevne kršitve.
V zvezi s tem je treba poudariti, da je Splošno sodišče te dokaze preučilo v točkah od 199 do 214 izpodbijane sodbe. V tem okviru je Splošno sodišče v točkah od 199 do 206 navedene sodbe najprej obravnavalo okvir sestanka 18. februarja 1999. Splošno sodišče je nato v točkah od 207 do 214 preučilo dokaze, ki so se natančneje nanašali na ta sestanek.
V zvezi s tem je treba opozoriti – kot je razvidno iz točke 126 te sodbe – da presoja dokazov, ki jo opravi Splošno sodišče, razen v primeru njihovega izkrivljanja, ni pravno vprašanje, ki je kot tako predmet nadzora Sodišča v okviru pritožbe.
Čeprav pritožnici navajata, da je Splošno sodišče v zvezi s tem sistematično izkrivilo dokaze, se v zvezi z preudarki Splošnega sodišča iz točk od 207 do 214 izpodbijane sodbe sklicujeta le na eno od teh točk, in sicer na točko 210 te sodbe, v kateri je Splošno sodišče presodilo, da zabeležke s sestanka z dne 18. februarja 1999„potrjujejo“, da so se podjetja, ki so bila prisotna na tem sestanku, ob sprejetju navedenih zabeležk dogovorila o samem načelu razdelitve zadevnih trgov.
Pritožnici trdita, prvič, da besedilo te točke dokazuje, da je Splošno sodišče zabeležke s sestanka z dne 18. februarja 1999 razlagalo zgolj kot potrditev prejšnjih razprav. Vendar pa, poleg tega, da ta trditev nima nobene podlage v obrazložitvi iz točke 210 izpodbijane sodbe, z njo nikakor ni mogoče izkazati, da je Splošno sodišče izkrivilo dokaze.
Drugič, glede trditve pritožnic, da te zabeležke jasno nakazujejo, da se podjetja, ki so sodelovala na sestanku 18. februarja 1999, niso dogovorila o glavnih značilnostih prihodnjih sporazumov, je dovolj opozoriti, da je Splošno sodišče, ob tem, da je v točki 208 izpodbijane sodbe priznalo, da nekateri vidiki, o katerih se je razpravljalo na tem sestanku, niso privedli do sporazuma, ocenilo, da je iz zabeležk tega sestanka razvidno, da so se podjetja, ki so sodelovala na njem, dogovorila o samem načelu razdelitve zadevnih trgov. Ker pritožnici te presoje nista izpodbijali, je navedena trditev torej brezpredmetna.
Glede točke 213 izpodbijane sodbe, tudi ob predpostavki, da Komisiji zabeležk s sestanka z dne 18. februarja 1999 ni pojasnil „njihov avtor“, ta okoliščina nikakor ni podlaga za ugotovitev, do katere je v zvezi s tem prišlo Splošno sodišče, tako da je treba tako trditev, tudi če bi bila utemeljena, razglasiti za brezpredmetno.
Nazadnje, glede metodološke napake, ki naj bi jo storilo Splošno sodišče, in sicer, da v nasprotju s tem, kar naj bi samo navedlo v točki 213 izpodbijane sodbe, to ni upoštevalo razprav, ki so potekale na sestankih po 18. februarju 1999, zadošča navesti, da je Splošno sodišče v isti točki navedlo, da je Komisija za ugotovitev, da se je zadevna kršitev začela na dan sestanka 18. februarja 1999, upoštevala tudi ravnanje zadevnih podjetij po tem sestanku.
Ker je obrazložitev iz točk od 207 do 214 izpodbijane sodbe sama po sebi tehtna in zadostna podlaga za odločitev Splošnega sodišča, da je Komisija upravičeno štela, da se je zadevna kršitev začela s sestankom 18. februarja 1999, morebitne napake, ki bi jih Splošno sodišče storilo v okviru svoje presoje okvira kartela v točkah od 199 do 206 izpodbijane sodbe, tudi če bi bile utemeljene, ne morejo omajati te odločitve, tako da je treba trditve, ki jih je v zvezi s tem navajata pritožnici, zavrniti kot brezpredmetne.
Glede na navedeno je treba drugi in tretji del četrtega pritožbenega razloga zavreči kot delno nedopustna in zavrniti kot delno neutemeljena.
Četrti del
–
Trditve strank
Pritožnici s četrtim delom četrtega pritožbenega razloga v bistvu trdita, da napake, na katere se nanašajo drugi deli tega pritožbenega razloga, in zlasti sklicevanje Splošnega sodišča na dejstva in dokaze, ki ne vplivajo na njegovo odločitev, da za datum začetka zadevne kršitve določi datum sestanka z dne 18. februarja 1999, pripeljejo do nedosledne obrazložitve, kar pomeni kršitev obveznosti Splošnega sodišča na podlagi člena 296 PDEU, da svojo odločitev obrazloži.
–
Presoja Sodišča
V zvezi s tem delom zadošča navesti, da pritožnici nikakor nista pojasnili domnevnih nedoslednosti, na katere se v tem okviru sklicujeta, tako da je treba ta pritožbeni razlog v tem delu razglasiti za nedopusten. Vsekakor je treba poudariti, da je Splošno sodišče svojo odločitev pravno zadostno obrazložilo.
Iz zgornjih preudarkov izhaja, da je treba četrti pritožbeni razlog zavreči kot delno nedopusten in zavrniti kot delno neutemeljen.
Peti pritožbeni razlog
Trditve strank
Pritožnici s petim pritožbenim razlogom, ki se nanaša na točke od 251 do 254 izpodbijane sodbe, Splošnemu sodišču očitata, da je pri določitvi koeficienta teže kršitve kršilo načelo enakega obravnavanja.
Pritožnici navajata, da sta pred Splošnim sodiščem trdili, da so bili azijski proizvajalci v evropsko konfiguracijo kartela vpleteni enako kot evropski proizvajalci. Odgovor Splošnega sodišča v točkah 251 in 253 izpodbijane sodbe, v skladu s katerim trditev pritožnic, tudi če bi bila dokazana, ne bi mogla omajati ugotovitve Komisije, da je bila razdelitev projektov v EGP dodaten element, ki bi ga bilo treba sankcionirati z dodatnim odstotkom na podlagi teže kršitve, in da je evropska konfiguracija kartela okrepila škodovanje konkurenci, ki ga je v EGP povzročila konfiguracija A/R tega kartela, naj bi bil očitno protisloven.
Poleg tega, kot naj bi Komisija priznala v spornem sklepu, naj bi bila konfiguracija A/R kartela podrejena skupnemu načrtu kartela, pristop k sporazumu o „nacionalnem ozemlju“ pa naj bi za azijske proizvajalce pomenil, da ne dajejo ponudb za evropske projekte. Zato, tudi če azijski proizvajalci ne bi aktivno sodelovali pri razdelitvi projektov v EGP, naj bi k tej prispevali v obsegu, ki je primerljiv s tistim evropskih proizvajalcev.
V teh okoliščinah naj bi bilo nelogično in diskriminatorno, da se pritožnicama in drugim evropskim proizvajalcem za 2 % poveča koeficient teže kršitve zaradi njihove domnevne izključne udeležbe v evropski konfiguraciji. Utemeljenost te trditve naj bi bila potrjena s sodbo z dne 6. julija 2017, Toshiba/Komisija (
C‑180/16 P
,
EU:C:2017:520
), ki se nanaša na kartel, ki naj bi imel strukturo, ki je zalo podobna strukturi, ki je obravnavna v tej zadevi.
Komisija trdi, da peti pritožbeni razlog ni dopusten, ker naj bi se z njim želela doseči nova presoja dokazov, predloženih Splošnemu sodišču. Podredno navaja, da je treba ta pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Presoja Sodišča
Ker se peti pritožbeni razlog nanaša na pravno vprašanje, ga je treba šteti za dopustnega.
Glede njegove utemeljenosti je treba poudariti, da se pritožnici v zvezi s tem omejujeta na grajanje razlogovanja Splošnega sodišča iz točk od 251 do 253 izpodbijane sodbe. Splošno sodišče pa je v točkah 256 in 257 te sodbe v bistvu pojasnilo, da tudi če bi Komisija storila napako v zvezi s sodelovanjem azijskih proizvajalcev v evropski konfiguraciji kartela, bi taka napaka lahko upravičila višji koeficient teže kršitve za azijske proizvajalce, vendar ne bi mogla utemeljiti pravice do „nediskriminatorne uporabe nezakonitega obravnavanja“.
V zvezi s to ugotovitvijo pravo nikakor ni bilo napačno uporabljeno. Iz sodne prakse Sodišča, navedene v točki 108 te sodbe, namreč izhaja, da mora biti spoštovanje načela enakega obravnavanja usklajeno s spoštovanjem zakonitosti, v skladu s katerim se nihče ne more v svojo korist sklicevati na nezakonitost, storjeno v korist drugega.
Iz tega sledi, da je treba peti pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Ker ni mogoče sprejeti nobenega od pritožbenih razlogov, ki sta jih pritožnici navedli v utemeljitev pritožbi, je treba pritožbo zato v celoti zavrniti.
Stroški
V skladu s členom 138(1) Poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi člena 184 tega poslovnika, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
Ker družbi Prysmian in PrysmianCS s pritožbenimi razlogi nista uspeli in je Komisija predlagala, naj se jima naloži plačilo stroškov, jima je treba naložiti, da poleg svojih stroškov nosita tudi stroške Komisije.
V skladu s členom 184(4) Poslovnika se lahko intervenientu na prvi stopnji, če ni vložil pritožbe, plačilo stroškov pritožbenega postopka naloži le, če je sodeloval pri pisnem ali ustnem delu postopka pred Sodiščem. Če taka stranka sodeluje v postopku, lahko Sodišče odloči, da nosi svoje stroške.
Ker je družbe Pirelli sodelovala v postopku pred Sodiščem, je treba v okoliščinah obravnavanega primera odločiti, da nosi svoje stroške.

Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

1.
Pritožba se zavrne.

2.
Družbi Prysmian SpA in Prysmian Cavi e Sistemi Srl poleg svojih stroškov nosita stroške Evropske komisije.

3.
Družba Pirelli & C. SpA nosi svoje stroške.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.