CELEX: 62021CJ0292
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Direktīva 2006/123/EK
Pakalpojumi iekšējā tirgū
2. panta 2. punkta d) apakšpunkts
Materiālā piemērošanas joma
Pakalpojums pārvadājumu jomā
Autovadītāja apliecības punktu atgūšanai paredzētu ceļu satiksmes drošības izpratnes un veicināšanas kursu nodrošināšana
Sabiedriskā pakalpojuma koncesija
15. pants
Prasības
Attiecīgās teritorijas iedalīšana piecās zonās
Attiecīgās darbības veikšanas tiesību kvantitatīvs un teritoriāls ierobežojums
Sevišķi svarīgi iemesli saistībā ar sabiedrības interesēm
Attaisnojums
Ceļu satiksmes drošība
Samērīgums
Ar vispārējām tautsaimniecības interesēm saistīts pakalpojums

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2006/123/EK (2006. gada 12. decembris) par pakalpojumiem iekšējā tirgū (
OV 2006, L 376, 36. lpp.
).
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp
Administración General del Estado
(Vispārējā valsts pārvalde, Spānija; turpmāk tekstā – “Vispārējā pārvalde”),
Confederación Nacional de Autoescuelas
(
CNAE
) [Valsts Autoskolu konfederācija] un
CNAE‑ITT‑FORMASTER‑ECT
izveidoto uzņēmumu pagaidu apvienību (
UTE
) (turpmāk tekstā kopā –“
CNAE
”), no vienas puses, un
Ministerio fiscal
(Prokuratūra, Spānija) un
Asociación para la Defensa de los Intereses Comunes de las Autoescuelas
(
Audica
) [Autoskolu kopīgo interešu aizsardzības biedrība], no otras puses, par tiesisko regulējumu, kas piemērojams autovadītāja apliecības punktu atgūšanai paredzētu ceļu satiksmes drošības izpratnes un veicināšanas kursu nodrošināšanai.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2006/123
Direktīvas 2006/123 33., 40. un 70. apsvērumā ir teikts:
“(33)
Pakalpojumi, uz ko attiecas šī direktīva, ietver plašu darbību klāstu, kas pastāvīgi mainās [..]. Tie ir arī pakalpojumi, ko sniedz gan uzņēmumiem, gan patērētājiem, piemēram, [..] arhitektu pakalpojumi, izplatīšanas tirdzniecība, tirdzniecības gadatirgu organizēšana, auto noma un ceļojumu aģentūras. [..] Šīs darbības var ietvert pakalpojumus, kuru sniegšanai ir nepieciešams, lai pakalpojumu sniedzējs un pakalpojumu saņēmējs atrastos tuvu viens otram, pakalpojumus, kuru sniegšanai pakalpojumu saņēmējam vai to sniedzējam jāceļo, kā arī pakalpojumus, kurus var sniegt no attāluma, tostarp ar interneta starpniecību.
[..]
(40)
Jēdzienu “sevišķi svarīgi iemesli saistībā ar sabiedrības interesēm”, uz ko ir atsauces dažos šīs direktīvas noteikumos, [..] ir izstrādājusi Tiesa savā judikatūrā attiecībā uz [LESD] 43. un 49. pantu, un tas var turpināt attīstīties. Šis jēdziens, kā tas atzīts Tiesas judikatūrā, aptver vismaz šādas jomas: [..] drošība uz ceļiem [..]
[..]
(70)
Šīs direktīvas nolūkos un neskarot [EKL] 16. pantu, pakalpojumus var uzskatīt par [vispārējas] ekonomiskas nozīmes pakalpojumiem vienīgi tad, ja tos sniedz, izpildot īpašu uzdevumu sabiedrības interesēs, kuru pakalpojumu sniedzējam uzticējusi attiecīgā dalībvalsts. Šāda uzticēšana būtu jāveic ar vienu vai vairākiem aktiem, kuru veidu nosaka attiecīgā dalībvalsts, un tajā būtu jānorāda konkrētā uzdevuma precīzs apraksts.”
Šīs direktīvas 2. pantā ir paredzēts:
“1.   Šo direktīvu piemēro pakalpojumiem, ko sniedz pakalpojumu sniedzēji, kuri veic uzņēmējdarbību kādā dalībvalstī.
2.   Šo direktīvu nepiemēro šādām darbībām:
a)
vispārējas nozīmes pakalpojumiem, kas nav saimnieciski pakalpojumi;
[..]
d)
pakalpojumiem pārvadājumu jomā, tostarp ostu pakalpojumiem, kas ir [EKL] V sadaļas piemērošanas jomā;
[..].”
Saskaņā ar minētās direktīvas 4. pantu:
“Šīs direktīvas nolūkos piemēro šādas definīcijas:
1)
“pakalpojums” ir jebkāda pašnodarbināta saimnieciskā darbība, parasti par atlīdzību, kā minēts [EKL] 50. pantā;
[..]
5)
“uzņēmējdarbības veikšana” ir faktiska pašnodarbinātas darbības veikšana, kā minēts [EKL] 43. pantā, kuru pakalpojumu sniedzējs veic uz nenoteiktu laiku, izmantojot stabilu infrastruktūru, no kuras faktiski tiek īstenota pakalpojumu sniegšanas darbība;
[..]
8)
“sevišķi svarīgi iemesli saistībā ar sabiedrības interesēm” ir iemesli, kas par tādiem atzīti Tiesas judikatūrā, tostarp šādi iemesli: [..] sabiedrības drošums [..];
[..].”
Direktīvas 2006/123 III nodaļas nosaukums ir “Pakalpojumu sniedzēju brīvība veikt uzņēmējdarbību”. Šīs nodaļas 1. iedaļā “Atļaujas” ietilpst šīs direktīvas 9.–13. pants.
Minētās direktīvas 9. pantā “Atļauju sistēmas” ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis piekļuvei pakalpojumu darbībai vai tās veikšanai piemēro atļauju sistēmu vienīgi tad, ja ir izpildīti šādi nosacījumi:
a)
atļauju sistēma nav diskriminējoša pret attiecīgo pakalpojuma sniedzēju;
b)
vajadzība pēc atļauju sistēmas ir pamatota ar sevišķi svarīgu iemeslu saistībā ar sabiedrības interesēm;
c)
izvirzīto mērķi nevar sasniegt ar mazāk ierobežojošu pasākumu palīdzību, jo īpaši tāpēc, ka
a posteriori
pārbaude būtu pārāk vēla, lai būtu patiesi iedarbīga.
[..]
3.   Šo iedaļu nepiemēro tiem atļauju sistēmu aspektiem, ko tieši vai netieši reglamentē citi Kopienas tiesību akti.”
Šīs direktīvas 15. pants ir iekļauts tās III nodaļas 2. iedaļā “Neatļautas vai izvērtējamas prasības”. Šis pants attiecas uz prasībām, kuras dalībvalstīm ir jānovērtē, un tajā ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis pārbauda, vai saskaņā ar to tiesību sistēmu tiek piemērota kāda no 2. punktā minētajām prasībām, un nodrošina, ka visas šādas prasības atbilst 3. punktā paredzētajiem nosacījumiem. Dalībvalstis pielāgo savus normatīvos vai administratīvos aktus tā, lai tie atbilstu šiem nosacījumiem.
2.   Dalībvalstis pārbauda, vai to tiesību sistēmā kā nosacījums, lai atļautu piekļuvi pakalpojumu darbībai vai tās veikšanu, ir paredzēta atbilstība jebkurai no šādām nediskriminējošām prasībām:
a)
kvantitatīvi vai teritoriāli ierobežojumi, jo īpaši tādu ierobežojumu veidā, kas noteikti saistībā ar iedzīvotāju skaitu vai saistībā ar minimālo ģeogrāfisko attālumu starp pakalpojumu sniedzējiem;
[..].
3.   Dalībvalstis pārbauda, vai 2. punktā minētās prasības atbilst šādiem nosacījumiem:
a)
nediskriminēšana: prasības nedrīkst ne tieši, ne netieši būt diskriminējošas saistībā ar valstspiederību vai uzņēmumu gadījumā – saistībā ar juridiskās adreses atrašanās vietu;
b)
nepieciešamība: prasībām ir jābūt pamatotām ar sevišķi svarīgu iemeslu saistībā ar sabiedrības interesēm;
c)
samērīgums: prasībām ir jābūt piemērotām, lai sasniegtu noteikto mērķi; tās nedrīkst būt augstākas, nekā ir nepieciešams šā mērķa sasniegšanai, un nedrīkst pastāvēt iespēja šīs prasības aizstāt ar citiem mazāk ierobežojošiem pasākumiem, ar kuriem sasniedz to pašu rezultātu.
4.   Šā panta 1., 2. un 3. punkts attiecas uz tiesību aktiem vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumu jomā vienīgi tiktāl, ciktāl šo punktu piemērošana juridiski vai faktiski nekavē veikt tiem uzticēto uzdevumu.
[..]”
Direktīva 2014/23/ES
Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/23/ES (2014. gada 26. februāris) par koncesijas līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu (
OV 2014, L 94, 1. lpp.
) 1. panta 1. punktu tajā ir izklāstīti noteikumi par līgumslēdzēju iestāžu un līgumslēdzēju rīkoto iepirkumu procedūrām, ko tās veic [p]ar koncesijām, kuru paredzamā vērtība nav mazāka par robežvērtību, kas noteikta šīs direktīvas 8. pantā.
Saskaņā ar minētās direktīvas 5. pantu:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
1)
“koncesijas” ir būvdarbu koncesijas vai pakalpojumu koncesijas, kas definētas a) un b) apakšpunktā:
[..]
b)
“pakalpojumu koncesija” ir finansiālās interesēs rakstiski noslēgts līgums, ar kuru viena vai vairākas līgumslēdzējas iestādes vai līgumslēdzēji uzdod sniegt un pārvaldīt pakalpojumus, kas nav a) apakšpunktā minēto būvdarbu veikšana, vienam vai vairākiem ekonomikas dalībniekiem un kurā atlīdzība par to ir vai nu tikai tiesības izmantot pakalpojumus, uz ko attiecas līgums, vai arī minētās tiesības kopā ar samaksu.
[..]”
Šīs direktīvas 8. pantā ir noteiktas robežvērtības un koncesiju paredzamās vērtības aprēķināšanas metodes. Saskaņā ar tās 1. punktu šo direktīvu piemēro koncesijām, kuru vērtība ir5 186000 EUR vai lielāka.
Saskaņā ar Direktīvas 2014/23 51. panta 1. punktu dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības līdz 2016. gada 18. aprīlim.
No minētās direktīvas 54. panta otrās daļas izriet, ka to nepiemēro koncesiju piešķiršanai, par kurām iesniegti piedāvājumi vai kuras piešķirtas pirms 2014. gada 17. aprīļa.
Spānijas tiesības
Direktīva 2006/123 Spānijas tiesībās tika transponēta ar 2009. gada 23. novembra
Ley 17/2009 sobre el libre acceso a las actividades de servicios y su ejercicio
(Likums 17/2009 par iespējām brīvi sākt un veikt pakalpojumu sniegšanas darbību; 2009. gada 24. novembra
BOE
Nr. 283, 99570. lpp.). Šā likuma 3. pantā ir precizēts, ka par “pakalpojumu” ir uzskatāma “jebkura pašnodarbinātā saimnieciskā darbība, parasti par atlīdzību, kā norādīts [EKL] 50. pantā”. Turklāt no šā likuma 5. panta izriet, ka, ja vien ir izpildīti trīs nosacījumi – nediskriminēšana, nepieciešamība un samērīgums –, var paredzēt, ka, lai varētu sniegt konkrētu pakalpojumu, ir jāiegūst attiecīga atļauja.
Saskaņā ar 2005. gada 19. jūlija
Ley 17/2005 por la que se regula el permiso y la licencia de conducción por puntos y se modifica el texto articulado de la ley sobre tráfico, circulación de vehículos a motor y seguridad vial
(Likums 17/2005, ar ko ievieš autovadītāja pārkāpumu uzskaites punktus saistībā ar autovadītāja apliecību un atļauju izsniegšanu un groza Likumu par mehānisko transportlīdzekļu satiksmi un ceļu satiksmes drošību; 2005. gada 20. jūlija
BOE
Nr. 172, 25781. lpp.) tiesības noslēgt līgumu par autovadītāja apliecības punktu atgūšanas kursu nodrošināšanu piešķir, izmantojot sabiedrisko pakalpojumu koncesiju.
Šā sprieduma iepriekšējā punktā minētais likums tika īstenots ar 2005. gada 28. jūlija
Orden INT/2596/2005 por la que se regulan los cursos de sensibilización y reeducación vial para los titulares de un permiso o licencia de conducción
(Rīkojums INT/2596/2005 par satiksmes drošības izpratnes un veicināšanas kursu autovadītāja apliecību turētājiem; 2005. gada 10. augusta
BOE
Nr. 190, 28083. lpp.). Saskaņā ar tā 12. pantu kontroli un pārbaudes par šiem ceļu satiksmes drošības izpratnes un veicināšanas kursiem veic atbilstoši attiecīgajā sabiedriskā pakalpojuma koncesijas līgumā noteiktajām tehniskajām prasībām. Tomēr šajā 12. pantā ir precizēts, ka
Dirección General de Tráfico
(Ceļu satiksmes ģenerāldirekcija, Spānija), tieši vai ar kāda sava dienesta starpniecību var pārbaudīt autovadītāja apliecības punktu daļējai atgūšanai paredzētus kursus un autovadītāja apliecības atgūšanai paredzētus kursus, kā arī centrus, kuros šādi kursi tiek nodrošināti.
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
Ceļu satiksmes ģenerāldirekcija [
Dirección General de Tráfico
] publicēja uzaicinājumu iesniegt piedāvājumus projektā “Autovadītāja apliecības punktu atgūšanai paredzētu ceļu satiksmes drošības izpratnes un veicināšanas kursu nodrošināšanas koncesija: 5 daļas”. Šis uzaicinājums iesniegt piedāvājumus attiecās uz kursiem, kuri ir jāapmeklē transportlīdzekļu vadītājiem, lai atgūtu autovadītāja apliecības punktus, kurus viņi zaudējuši ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumu dēļ.
Līgums, par ko bija izsludināts konkurss, bija noformēts kā sabiedriskā pakalpojuma koncesijas līgums. Tā vajadzībām visa valsts teritorija, izņemot Kataloniju un Baskuzemi, tika iedalīta piecās zonās, un katrai no tām atbilda viena no piecām šā iepirkuma konkursa daļām. Konkursa rezultātā katrā daļā izraudzītais pretendents bija vienīgais subjekts, kam ir tiesības nodrošināt minētos ceļu satiksmes drošības izpratnes un veicināšanas kursus attiecīgajā ģeogrāfiskajā zonā.
Audica
attiecīgo uzaicinājumu iesniegt piedāvājumus apstrīdēja, vēršoties
Tribunal Administrativo Central de Recursos Contractuales
(Centrālā administratīvā (publiskā iepirkuma lietu) tiesa, Spānija), jo tiesību noslēgt līgumu par šiem ceļu satiksmes drošības izpratnes un veicināšanas kursiem piešķiršana, izmantojot sabiedriskā pakalpojuma koncesijas līgumu, bija pretrunā pakalpojumu sniegšanas brīvībai.
Ar 2015. gada 23. janvāra nolēmumu Centrālā administratīvā (publiskā iepirkuma lietu) tiesa [
Tribunal Administrativo Central de Recursos Contractuales
]
Audica
pieteikumu noraidīja. Pēc tam minētā biedrība šo nolēmumu pārsūdzēja
Sala de lo Contencioso‑Administrativo de la Audiencia Nacional
(Valsts mēroga lietu tiesas Administratīvo lietu palāta, Spānija).
Tiesvedībā kā atbildētājas piedalījās Vispārējā pārvalde un
CNAE
, turklāt jāprecizē, ka
CNAE
bija piedalījusies attiecīgajā iepirkuma konkursā un ka prokuratūra iestājās lietā, lai atbalstītu
Audica
.
Ar minētās tiesas 2018. gada 28. novembra spriedumu šis pieteikums tika apmierināts un tika atcelts Centrālās administratīvās (publiskā iepirkuma lietu) tiesas 2015. gada 23. janvāra nolēmums, kā arī pamatlietā aplūkojamais uzaicinājums iesniegt piedāvājumus. Minētā tiesa atzina, ka, lai gan autovadītāja apliecības punktu atgūšanai paredzētie ceļu satiksmes drošības izpratnes un veicināšanas kursi ir uzskatāmi par pakalpojumiem, kas saistīti ar vispārējām tautsaimniecības interesēm LESD 14. panta izpratnē, pienākums piešķirt sabiedriskā pakalpojuma koncesiju būtu nesamērīgs un nebūtu attaisnojams. Citastarp esot pieejami citi līdzekļi, ar kuriem esot iespējams panākt to pašu rezultātu, neapdraudot konkurenci starp pakalpojumu sniedzējiem, kuri var veikt attiecīgo darbību.
Vispārējā pārvalde un
CNAE
iesniedzējtiesā
Tribunal Supremo
(Augstākā tiesa, Spānija) iesniedza kasācijas sūdzību par šo spriedumu.
Iesniedzējtiesa ir vienisprātis ar šaubām, kuras prokuratūra tajā paudusi attiecībā uz to, vai – citastarp – ar Direktīvu 2006/123 saderīga ir autovadītāja apliecības punktu atgūšanai paredzēto ceļu satiksmes drošības izpratnes un veicināšanas kursu nodrošināšanas līguma noslēgšanas tiesību piešķiršana, izmantojot sabiedriskā pakalpojuma koncesiju. Tomēr minētā tiesa uzskata, ka Vispārējās pārvaldes argumentācija, saskaņā ar kuru neesot iespējams lietderīgi salīdzināt sākotnējo apmācību, ko ierosinājušas autoskolas, un šos ceļu satiksmes drošības izpratnes un veicināšanas kursus, nav nenozīmīga. Pastāvot kvalitatīva atšķirība starp šiem diviem kursu veidiem. Atšķirībā no minētajiem ceļu satiksmes drošības izpratnes un veicināšanas kursiem sākotnējā apmācība neesot adresēta personām, kuras pārkāpušas ceļu satiksmes noteikumus. Turklāt autovadītāja apliecības iegūšanai esot nepieciešams sekmīgi nokārtot eksāmenu, ko nerīko pašas autoskolas.
Minētā tiesa precizē, ka saskaņā ar spēkā esošajiem Spānijas tiesību aktiem autoskolām ir nepieciešama tikai administratīva atļauja. Tomēr šāda autoskolu pakļaušana valsts pārvaldes iestāžu kontrolei neierobežojot nedz iespējas darboties attiecīgajā jomā, nedz autoskolu skaitu. Tātad, ja tiktu atzīta analoģija starp sākotnējo apmācību un tiem pašiem ceļu satiksmes drošības izpratnes un veicināšanas kursiem, būtu iespējams noskaidrot, kāda iemesla dēļ Spānijas likumdevējs to piedāvāšanai nav piemērojis vienkāršas prasības par administratīvu atļauju, bet ir kvalificējis to kā sabiedrisko pakalpojumu, kas ir jāsniedz, izmantojot koncesiju.
Šādos apstākļos
Tribunal Supremo
(Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai valsts tiesību norma, ar kuru autovadītāja apliecības punktu atgūšanai paredzētu ceļu satiksmes drošības izpratnes un veicināšanas kursu nodrošināšanas līguma noslēgšanas tiesību piešķiršana ir īstenojama ar sabiedriskā pakalpojuma koncesiju, ir saderīga ar [Direktīvu 2006/123] – vai attiecīgā gadījumā ar citām Eiropas Savienības tiesību normām vai principiem?”
Par prejudiciālo jautājumu
Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Savienības tiesības, it īpaši Direktīvas 2006/123 15. pants, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru autovadītāja apliecības punktu atgūšanai paredzēto ceļu satiksmes drošības izpratnes un veicināšanas kursu nodrošināšanas līguma noslēgšanas tiesību piešķiršana ir jāveic, izmantojot sabiedriskā pakalpojuma koncesiju.
Lai lietderīgi atbildētu uz šo jautājumu, pirmām kārtām, ir jāpārliecinās, vai autovadītāja apliecības punktu atgūšanai paredzētu ceļu satiksmes drošības izpratnes un veicināšanas kursu nodrošināšana ietilpst Direktīvas 2006/123 materiālajā piemērošanas jomā.
Šajā ziņā jāatgādina, ka Direktīva 2006/123 ir piemērojama pakalpojumiem, ko sniedz pakalpojumu sniedzēji, kuri veic uzņēmējdarbību kādā dalībvalstī. Šīs direktīvas 4. panta 1. punktā ir precizēts, ka tās piemērošanas vajadzībām “pakalpojums” ir jebkāda pašnodarbināta saimnieciskā darbība, parasti par atlīdzību.
Šajā gadījumā ir uzskatāms – tāpat, kā to dara iesniedzējtiesa –, ka jēdziens “pakalpojums” aptver arī autovadītāja apliecības punktu atgūšanai paredzētu ceļu satiksmes drošības izpratnes un veicināšanas kursu pasniegšanu, izmantojot koncesiju, jo koncesijas līgums dod koncesionāram iespēju par atlīdzību nodrošināt attiecīgos kursus. Turklāt šī darbība ir saistīta ar stabilu izglītības iestādi, kura faktiski nodrošina pakalpojumu sniegšanu.
Šajā ziņā atbilstoši Direktīvas 2006/123 4. panta 5. punktā sniegtajai jēdziena “uzņēmējdarbības veikšana” definīcijai un tam, kas būtībā norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 23. punktā, minētā darbība ietilpst šīs direktīvas normu, kas attiecas uz uzņēmējdarbības brīvību, piemērošanas jomā.
Turpinot – saskaņā ar Direktīvas 2006/123 2. panta 2. punkta d) apakšpunktu no tās materiālās piemērošanas jomas ir izslēgti pakalpojumi pārvadājumu jomā, bet ir jākonkretizē, ka saskaņā ar LESD 58. panta 1. punktu pakalpojumu sniegšanas brīvību transporta jomā reglamentē LESD VI sadaļa.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jēdziens “pakalpojums transporta jomā” aptver ne tikai jebkuru personas vai preces fizisku pārvietošanu no vienas atrašanās vietas uz citu, izmantojot transportlīdzekli, lidmašīnu vai kuģi pa ūdensceļu, bet arī jebkuru pakalpojumu, kas cieši saistīts ar to (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 20. decembris, Asociación Profesional Elite Taxi,
C‑434/15
,
EU:C:2017:981
,
41.
punkts, un 2015. gada 15. oktobris, Grupo Itevelesa u.c.,
C‑168/14
,
EU:C:2015:685
,
46.
punkts).
Šajā kontekstā, kā norādīts arī ģenerāladvokāta secinājumu 31. punktā, tātad ir nepieciešams nošķirt pakalpojumus, kas dabiski ir saistīti ar personas vai preces fizisku pārvietošanu no vienas atrašanās vietas uz citu, izmantojot transportlīdzekli, no vienas puses, un pakalpojumus, kuri ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā, no otras puses, jo to primārā funkcija nav personu vai preču pārvietošana.
Lai varētu izdarīt šādu nošķiršanu, ir jāņem vērā, kāds ir attiecīgā pakalpojuma galvenais priekšmets (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 1. oktobris, Trijber un Harmsen,
C‑340/14 un C‑341/14
,
EU:C:2015:641
,
51.
punkts).
Saskaņā ar Direktīvas 2006/123 33. apsvērumu tās tvērumā citastarp ietilpst automobiļu nomas pakalpojumi, ceļojumu aģentūras un patēriņa pakalpojumi tūrisma jomā, tostarp gidu pakalpojumi.
Turklāt no Pakalpojumu direktīvas īstenošanas rokasgrāmatas 2.1.2. punkta izriet, ka Direktīvas 2006/123 2. panta 2. punkta d) apakšpunktā paredzētais izņēmums neesot attiecināms uz autoskolas pakalpojumiem.
Tomēr, kā norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 34. punktā, tāpat kā šā sprieduma iepriekšējā punktā minētajiem autoskolas pakalpojumiem, arī autovadītāja apliecības punktu atgūšanai paredzēto ceļu satiksmes drošības izpratnes un veicināšanas kursu galvenais nolūks ir apmācīt pakalpojumu saņēmēju, kā droši un atbildīgi vadīt transportlīdzekli, nevis viņa transportēšana.
Kā citastarp uzsvērusi Nīderlandes valdība, Tiesa gan ir nospriedusi, ka Direktīvas 2006/123 2. panta 2. punkta d) apakšpunktā minētais izņēmums attiecas uz tehniskās kontroles centru darbību (spriedums, 2015. gada 15. oktobris, Grupo Itevelesa u.c.,
C‑168/14
,
EU:C:2015:685
,
54.
punkts).
Tomēr šīs darbības ir uzskatāmas par obligātu priekšnosacījumu pamatdarbības – proti, pārvadājumu – veikšanai. Tomēr atšķirībā no šīm darbībām, kas tiek veiktas tieši ar automašīnu kā pārvietošanās līdzekli, juridiskie noteikumi, kuros reglamentēta autovadītāja apliecības iegūšana vai turpmākais turējums, nosaka apstākļus, kādos persona var vadīt konkrēta veida transportlīdzekli, un līdz ar to kā tādi drīzāk ir saistīti ar šo personu, nevis pašu automašīnu.
Tātad ir secināms, ka uz autovadītāja apliecības punktu atgūšanai paredzēto ceļu satiksmes drošības izpratnes un veicināšanas kursu nodrošināšanu nevar attiecināt Direktīvas 2006/123 2. panta 2. punkta d) apakšpunktā minēto izņēmumu.
Otrām kārtām, ir jāpārliecinās par to, vai kāds cits Savienības tiesību instruments, piemēram, Direktīva 2014/23, par kuras piemērojamību notika debates starp pamatlietas dalībniekiem tiesas sēdē mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai, ietekmē Direktīvas 2006/123 piemērojamību tādos apstākļos kā pamatlietā aplūkojamie.
Proti, saskaņā ar Direktīvas 2006/123 9. panta 3. punktu tās 9.–13. pantu “nepiemēro tiem atļauju sistēmu aspektiem, ko tieši vai netieši reglamentē citi [Savienības] tiesību akti”, piemēram, Direktīva 2014/23.
Tomēr nupat minētās direktīvas piemērojamībai ir nepieciešams, ka kumulatīvi ir izpildīti vairāki nosacījumi.
Vispirms – attiecībā uz Direktīvas 2014/23 materiālo piemērošanas jomu: saskaņā ar šīs direktīvas 1. panta 1. punktu attiecīgajam pakalpojumam ir jābūt koncesijas priekšmetam, un tās 5. panta 1. punkta b) apakšpunktā “pakalpojumu koncesija” ir definēta kā “finansiālās interesēs rakstiski noslēgts līgums, ar kuru viena vai vairākas līgumslēdzējas iestādes vai līgumslēdzēji uzdod sniegt un pārvaldīt pakalpojumus” [..] vienam vai vairākiem ekonomikas dalībniekiem un kurā atlīdzība par to ir vai nu tikai tiesības izmantot pakalpojumus, uz ko attiecas līgums, vai arī minētās tiesības kopā ar samaksu”.
Šajā gadījumā no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka autovadītāja apliecības punktu atgūšanai paredzētie ceļu satiksmes drošības izpratnes un veicināšanas kursi ir jāpasniedz uz sabiedriskā pakalpojuma koncesijas pamata, kura attiecas uz konkrētu ģeogrāfisku zonu un konkrēta pakalpojuma sniegšanu šajā zonā. Turklāt šādā koncesijā ir paredzēts, ka līgumslēdzējs katram koncesionāram nodod tiesības pasniegt attiecīgos kursus. Tātad ir uzskatāms, ka pamatlietā aplūkojamās sabiedriskā pakalpojuma koncesijas ietilpst Direktīvas 2014/23 materiālajā piemērošanas jomā.
Turpinot – attiecībā uz Direktīvas 2014/23 piemērojamību
ratione temporis
: no tās 54. panta otrās daļas izriet, ka attiecīgajai koncesijai ir jābūt koncesijai, kas piedāvāta vai piešķirta pēc 2014. gada 17. aprīļa.
Tomēr ir jānorāda, ka
CNAE
un Spānijas valdība apgalvo, ka pamatlietā aplūkojamās koncesijas bija iekļautas piedāvājumā, kas tika iesniegts pirms 2016. gada 18. aprīļa, bet saskaņā ar Direktīvas 2014/23 51. panta 1. punktu šajā datumā beidzās termiņš tās transponēšanai dalībvalsts tiesībās. Tātad šis piedāvājums esot iesniegts dienā, kad vēl bija spēkā iepriekš piemērojamais dalībvalsts tiesiskais regulējums un šī direktīva nebija integrēta šīs valsts tiesību sistēmā.
Šajā ziņā lietā, kurā pretendenta pieteikums tika izslēgts no publiskā iepirkuma procedūras pirms dienas, kad beidzās attiecīgās direktīvas transponēšanas termiņš un pirms tās integrēšanas dalībvalsts tiesībās, Tiesa ir nospriedusi, ka tiktu pārkāpts tiesiskās drošības princips, ja tiktu piemērota šī direktīva, ņemot vērā, ka lēmums, attiecībā uz kuru tiek apgalvots Savienības tiesību pārkāpums, tika pieņemts pirms šā datuma (spriedums, 2009. gada 15. oktobris, Hochtief un Linde‑Kca‑Dresden,
C‑138/08
,
EU:C:2009:627
,
28.
un
29.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šādos apstākļos, ņemot vērā, ka iesniedzējtiesai vēl būs jāveic pārbaude, šķiet, ka Direktīva 2014/23
ratione temporis
ziņā pamatlietā nav piemērojama, jo uzaicinājumi iesniegt piedāvājumus par pamatlietā aplūkojamajām koncesijām acīmredzot tika publicēti pirms šīs direktīvas transponēšanas termiņa beigām un minētā direktīva vēl nebija integrēta Spānijas tiesību sistēmā.
Visbeidzot, ir jāprecizē, ka, pat ja
ratione temporis
ziņā Direktīva 2014/23 būtu piemērojama arī pamatlietā, attiecīgā koncesijas līguma summai būtu jābūt vismaz 5186000 EUR, kā noteikts šīs direktīvas 8. panta 1. punktā.
Lai gan galu galā iesniedzējtiesa vēl pārliecināsies, vai šajā gadījumā šis priekšnosacījums ir izpildīts, ir jānorāda, ka, balstoties uz informāciju, ko tiesas sēdē sniedza
CNAE
, Spānijas valdība un Eiropas Komisija, šķiet, ka pamatlietā aplūkojamā līguma summa bija mazāka par minēto summu.
Tādēļ ir izdarāms pieņēmums, ka Direktīva 2014/23 pamatlietas faktiskajiem apstākļiem nav piemērojama. No tā izriet, ka Direktīvas 2006/123 III nodaļa ir piemērojama pat tad, ja, kā tas ir šajā gadījumā, runa ir par pilnīgi iekšēju situāciju, tas ir, tādu, kurā visi nozīmīgie elementi ir saistīti ar vienu vienīgu dalībvalsti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 22. septembris, Cali Apartments,
C‑724/18 un C‑727/18
,
EU:C:2020:743
,
55.
un
56.
punkts).
Tātad, trešām kārtām, ir jāpārbauda, vai dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru autovadītāja apliecības punktu atgūšanai paredzētu ceļu satiksmes drošības izpratnes un veicināšanas kursu nodrošināšanas līguma noslēgšanas tiesības piešķir, izmantojot sabiedriskā pakalpojuma koncesiju, ir saderīgs ar Direktīvas 2006/123 15. pantu.
Šā panta, kas iekļauts tās III nodaļā, priekšmets ir no dalībvalsts tiesību sistēmas izrietošas prasības, kas nodotas tās izvērtēšanai. Tādēļ vispirms ir jākonstatē, vai šāds regulējums ietilpst vienā no minētajā pantā paredzēto “prasību” kategorijām.
Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka saskaņā ar pamatlietā aplūkojamo regulējumu vienam vienīgam koncesionāram tiek piešķirtas tiesības pasniegt autovadītāja apliecības punktu atgūšanai paredzētus ceļu satiksmes drošības izpratnes un veicināšanas kursus katrā no piecām ģeogrāfiskajām zonām, kas iepriekš iezīmētas visā attiecīgās valsts teritorijā, izņemot Kataloniju un Baskuzemi. Tiklīdz tiktu piešķirtas tiesības attiecībā uz konkrēto tirgu, vienīgi koncesionāram būtu tiesības īstenot kontroli pār attiecīgo zonu, kurā viņam ir piešķirta sabiedriskā pakalpojuma koncesija, un neviens cits pakalpojumu sniedzējs nebūtu tiesīgs sniegt šādus pakalpojumus šajā zonā.
No Direktīvas 2006/123 15. panta 1. punkta un 2. punkta a) apakšpunkta izriet, ka kvantitatīvie vai teritoriālie ierobežojumi veikt kādu no pakalpojumu aktivitātēm ir uzskatāmi par prasībām šīs direktīvas izpratnē, ja tajos citstarp ir noteikti ierobežojumi attiecībā uz apstiprināto operatoru skaitu, kuri var sākt uzņēmējdarbību noteiktā dalībvalstī, vai ierobežojumi par to, ka ir jāizpēta, kā tiek ievērots ģeogrāfiskā attāluma minimums starp pakalpojuma sniedzējiem.
Ņemot vērā attiecīgā dalībvalsts regulējuma aprakstu, kas izklāstīts šā sprieduma 56. punktā, ir uzskatāms, ka tas vienlaikus ir kvantitatīvs ierobežojums un teritoriāls ierobežojums Direktīvas 2006/123 15. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
Šāds uzņēmējdarbības brīvības ierobežojums ir pieļaujams vienīgi tad, ja tas ir saderīgs ar šīs direktīvas 15. panta 3. punktā minētajiem nosacījumiem. Tam ir jābūt nediskriminējošam, nepieciešamam un samērīgam.
Pirmkārt, attiecībā uz Direktīvas 2006/123 15. panta 3. punkta a) apakšpunktā minētā nosacījuma “nediskriminēšana” ievērošanu pietiek norādīt, ka, tāpat kā visi lietas dalībnieki, kas snieguši apsvērumus, attiecīgās valsts tiesisko regulējumu bez diskriminēšanas piemēro visiem pakalpojumu sniedzējiem, kuri vēlas sniegt pamatlietā aplūkojamo pakalpojumu.
Otrkārt, attiecībā uz jautājumu, vai šis pasākums ir attaisnojams ar sevišķi svarīgiem iemesliem saistībā ar sabiedrības interesēm Direktīvas 2006/123 15. panta 3. punkta b) apakšpunkta izpratnē, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka ar šo pasākumu bija paredzēts panākt ceļu satiksmes drošības uzlabošanu, uzlabojot izglītības centru pieejamību autovadītājiem, kuri zaudējuši savas autovadītāja apliecības punktus. Saskaņā ar Direktīvas 2006/123 4. panta 8. punktu kopsakarā ar tās 40. apsvērumu un Tiesas pastāvīgo judikatūru runa ir par sevišķi svarīgu iemeslu saistībā ar sabiedrības interesēm, kas varētu attaisnot ierobežojumus uzņēmējdarbības brīvībai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 15. oktobris, Grupo Itevelesa u.c.,
C‑168/14
,
EU:C:2015:685
,
74.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Treškārt, attiecībā uz jautājumu, vai šāds pasākums ir samērīgs – Direktīvas 2006/123 15. panta 3. punkta c) apakšpunkta izpratnē – ar vispārējo interešu mērķi, ir jānorāda, ka tāds dalībvalsts pasākums, kas ierobežo uzņēmējdarbības brīvību un ar kuru ir paredzēts sasniegt vispārējo interešu mērķi, ir pieļaujams vienīgi ar nosacījumu, ka tas ir pienācīgs, lai nodrošinātu tā īstenošanu un ka tas nepārsniedz to, kas ir nepieciešams šā mērķa sasniegšanai (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 1. oktobris, Trijber un Harmsen,
C‑340/14 un C‑341/14
,
EU:C:2015:641
,
70.
punkts).
Visbeidzot valsts tiesai, kura vienīgā ir kompetenta novērtēt pamatlietas faktiskos apstākļus, ir jākonstatē, vai konkrētais pasākums atbilst šīm divām prasībām. Tomēr, lai sniegtu lietderīgas atbildes iesniedzējtiesai, Tiesa var tai dot norādes, balstoties uz pamatlietas dokumentiem, kā arī tai iesniegtajiem rakstveida un mutvārdu apsvērumiem, lai dotu iesniedzējtiesai iespēju pieņemt nolēmumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 1. oktobris, Trijber un Harmsen,
C‑340/14 un C‑341/14
,
EU:C:2015:641
,
71.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Attiecībā uz, pirmkārt, pasākuma lietderību mērķa sasniegšanai, proti, ceļu satiksmes drošības uzlabošanai, no Tiesai iesniegtajiem dokumentiem izriet, ka ar pamatlietā aplūkojamo pasākumu ir paredzēts nodrošināt, ka katrā no piecām zonām konkrētajā teritorijā vismaz viens subjekts ir tiesīgs veikt attiecīgo darbību.
Šķiet, ka ar šādu pasākumu ir iespējams sasniegt izvirzīto mērķi, jo ar to ir paredzēts nodrošināt autovadītājiem izglītības centru pieejamību visā konkrētajā teritorijā, tajā skaitā ģeogrāfiski izolētās vai mazāk pievilcīgās zonās (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2009. gada 10. marts, Hartlauer,
C‑169/07
,
EU:C:2009:141
,
51.
un
52.
punkts, kā arī 2010. gada 1. jūnijs, Blanco Pérez un Chao Gómez,
C‑570/07 un C‑571/07
,
EU:C:2010:300
,
70.
punkts).
Otrkārt, attiecībā uz jautājumu, vai pamatlietā aplūkojamais pasākums pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu izvirzīto mērķi, ir jānorāda, ka šis pasākums ir uzskatāms par ievērojamu uzņēmējdarbības brīvības ierobežojumu, jo tas paredz konkrētās teritorijas iedalīšanu piecās lielās zonās, un katrā no tām tikai viens subjekts ir tiesīgs sniegt konkrēto pakalpojumu.
Tomēr, kā atzīts ģenerāladvokāta secinājumu 84.–86. punktā, šķiet, ka pastāv pasākumi, kas ir mazāk ierobežojoši nekā minētais un kas var nodrošināt izvirzītā vispārējo interešu mērķa sasniegšanu. Turklāt, kā tika izklāstīts iesniedzējtiesā, nav arī izslēgts, ka šo mērķi var sasniegt ar administratīvo atļauju piešķiršanas sistēmu, nevis ar sabiedriskā pakalpojuma sniegšanu, proti, koncesijas formā.
Ceturtām kārtām, nevar izslēgt, ka iesniedzējtiesa pēc veiktās pārbaudes atzīs, ka šāda autovadītāja apliecības punktu atgūšanai paredzētu ceļu satiksmes drošības izpratnes un veicināšanas kursu nodrošināšana ir uzskatāma par pakalpojumu, kas saistīts ar vispārējām tautsaimniecības interesēm. Tā tas ir saskaņā ar Direktīvas 2006/123 70. apsvērumu, ja pamatlietā aplūkojamais pakalpojums tiek sniegts, veicot īpašus uzdevumus saistībā ar sabiedrisko pakalpojumu, kurus šim sniedzējam uzticējusi attiecīgā dalībvalsts.
Šādā gadījumā šis pakalpojums ietilptu šīs direktīvas 15. panta 4. punkta piemērošanas jomā. Līdz ar to pamatlietā aplūkojamā pasākuma saderība ar Savienības tiesību normām būtu jāizvērtē, ņemot vērā minētajā punktā ietverto speciālo normu.
Šajā speciālajā normā ir paredzēts, ka Direktīvas 2006/123 15. panta 1.–3. punktā ietvertie noteikumi attiecīgajiem dalībvalsts tiesību aktiem par pakalpojumu, kas saistīts ar vispārējām tautsaimniecības interesēm, ir piemērojami vienīgi tiktāl, ciktāl šo punktu piemērošana juridiski vai faktiski nekavē veikt tiem uzticēto uzdevumu.
Šajā ziņā Tiesa ir precizējusi, ka šīs direktīvas 15. panta 4. punkts pieļauj tādu valsts pasākumu, ar ko ir paredzēts teritoriāls ierobežojums, ciktāl šis ierobežojums ir nepieciešams, lai būtu iespējams saimnieciski adekvātos apstākļos veikt uzdevumus un sniegt ar vispārējām tautsaimniecības interesēm saistītus pakalpojumus, un samērīgs ar šo uzdevumu veikšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 23. decembris, Hiebler,
C‑293/14
,
EU:C:2015:843
,
73.
punkts).
Kā norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 100. punktā, nevar izslēgt, ka var izrādīties, ka konkrētās teritorijas iedalīšana lielākā (mazāku) zonu skaitā nekā piecas esošās ģeogrāfiskās zonas faktiski veicinātu konkrēto pakalpojumu sniegšanu mazāk pievilcīgās teritorijās. Šādos apstākļos teritoriālais iedalījums un kvantitatīvais ierobežojums, ko nosaka tāds pasākums kā pamatlietā aplūkojamais, nav nepieciešams, lai veiktu konkrēto uzdevumu saimnieciski darbībspējīgos apstākļos.
Tomēr iesniedzējtiesai vēl būtu jāpārbauda un jāapsver to sabiedriskā pakalpojuma pienākumu precīzais tvērums, kas attiecīgā gadījumā uzliekami koncesionāriem, kuri nodrošina autovadītāja apliecības punktu atgūšanai paredzētus ceļu satiksmes drošības izpratnes un veicināšanas kursus, un jānolemj, vai arī mazāk ierobežojošs regulējums varētu nodrošināt konkrētā sabiedriskā pakalpojuma sniegšanu saimnieciski darbībspējīgos apstākļos.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2006/123 15. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka šī tiesību norma nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru autovadītāja apliecības punktu atgūšanai paredzēto ceļu satiksmes drošības izpratnes un veicināšanas kursu nodrošināšanas līguma noslēgšanas tiesību piešķiršana ir jāveic, izmantojot sabiedriskā pakalpojuma koncesiju, ciktāl šis regulējums pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu vispārējo interešu mērķi, proti, lai uzlabotu ceļu satiksmes drošību.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/123/EK (2006. gada 12. decembris) par pakalpojumiem iekšējā tirgū 15. pants

ir jāinterpretē tādējādi, ka

šī tiesību norma nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru autovadītāja apliecības punktu atgūšanai paredzēto ceļu satiksmes drošības izpratnes un veicināšanas kursu nodrošināšanas līguma noslēgšanas tiesību piešķiršana ir jāveic, izmantojot sabiedriskā pakalpojuma koncesiju, ciktāl šis regulējums pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu vispārējo interešu mērķi, proti, lai uzlabotu ceļu satiksmes drošību.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – spāņu.