CELEX: 62021CJ0116
Apelācija
Civildienests
Pensija
Eiropas Savienības Civildienesta noteikumi
VIII pielikuma 20. pants
Apgādnieka zaudējuma pensijas piešķiršana
Bijušā ierēdņa, kas saņem izdienas pensiju, pārdzīvojušais laulātais
Laulība, kas noslēgta pēc šī ierēdņa dienesta attiecību izbeigšanas
Nosacījums par minimālo laulības ilgumu, kas ierēdņa nāves dienā ir pieci gadi
VIII pielikuma 18. pants
Laulība, kas noslēgta pirms ierēdņa dienesta attiecību izbeigšanas
Nosacījums par minimālo laulības ilgumu, kas ir tikai viens gads
Iebilde par VIII pielikuma 20. panta prettiesiskumu
Eiropas Savienības Pamattiesību harta
20. pants
Vienlīdzīgas attieksmes princips
21. panta 1. punkts
Diskriminācijas vecuma dēļ aizlieguma princips
52. panta 1. punkts
Patvaļīgas vai acīmredzami neatbilstošas diferenciācijas, ņemot vērā Savienības likumdevēja izvirzīto mērķi, neesamība

Ar apelācijas sūdzībām Eiropas Komisija un Eiropas Savienības Padome lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2020. gada 16. decembra spriedumu VW/Komisija (
T‑243/18
, nav publicēts,
EU:T:2020:619
; turpmāk tekstā – “pirmais pārsūdzētais spriedums”) un 2020. gada 16. decembra spriedumu BT/Komisija (
T‑315/19
, nav publicēts,
EU:T:2020:622
; turpmāk tekstā – “otrais pārsūdzētais spriedums”), Komisija turklāt lūdz atcelt Vispārējās tiesas 2020. gada 16. decembra spriedumu RN/Komisija (
T‑442/17 RENV
,
EU:T:2020:618
; turpmāk tekstā – “trešais pārsūdzētais spriedums”) (turpmāk tekstā kopā – “pārsūdzētie spriedumi”). Ar šiem spriedumiem Vispārējā tiesa ir apmierinājusi VW, BT un RN celtās prasības un atcēlusi attiecīgi 2017. gada 26. jūnija, 2018. gada 20. jūlija un 2014. gada 24. septembra lēmumus (turpmāk tekstā kopā – “apstrīdētie lēmumi”), ar ko Komisija attiecībā uz katru no šīm personām, pamatojoties uz Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantu, ir noraidījusi lūgumu piešķirt apgādnieka zaudējuma pensiju, kura ieviesta ar Padomes Regulu (EEK, Euratom, EOTK) Nr. 259/68 (1968. gada 29. februāris), ar ko nosaka Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumus un Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību, kā arī paredz īpašus Komisijas ierēdņiem uz laiku piemērojamus pasākumus (
OV 1968, L 56, 1. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES, Euratom) Nr. 1023/2013 (2013. gada 22. oktobris) (
OV 2013, L 287, 15. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”).
Atbilstošās tiesību normas
Civildienesta noteikumu 1.d pants ir formulēts šādi:
“1.   Piemērojot šos Civildienesta noteikumus, diskriminācija jebkāda iemesla dēļ, piemēram, dzimuma, rases, ādas krāsas, etniskās vai sociālās izcelsmes, ģenētisko īpašību, valodas, reliģijas vai ticības, politisko vai citu uzskatu, piederības nacionālajai minoritātei, veiksmes, dzimšanas, invaliditātes, vecuma vai seksuālās orientācijas dēļ, ir aizliegta.
Šajos Civildienesta noteikumos partnerattiecības, kas nav laulība, uzskata par laulību, ja ir izpildīti VII pielikuma 1. panta 2. punkta c) daļā visi uzskaitītie nosacījumi.
2.   Lai praksē nodrošinātu vīriešu un sieviešu pilnīgu vienlīdzību darbā, kas ir būtisks elements, kurš jāņem vērā šo Civildienesta noteikumu visu aspektu īstenošanā, vienlīdzīgas attieksmes princips neliedz Eiropas Savienības iestādēm turpināt vai pieņemt pasākumus, kuros paredzētas īpašas priekšrocības nolūkā atvieglot mazāk pārstāvētajam dzimumam profesionālās darbības veikšanu vai nolūkā novērst vai mazināt diskrimināciju profesionālajā karjerā.
[..]
5.   Ja personas, uz kurām attiecas šie Civildienesta noteikumi un kuras uzskata, ka viņiem [tām] nodarīts pāri, jo nav piemērots iepriekš noteiktais vienlīdzības princips, uzrāda faktus, pēc kuriem var noteikt, ka ir bijusi tieša vai netieša diskriminācija, iestādes pienākums ir pierādīt, ka nav bijis vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums. Šis noteikums neattiecas uz disciplinārlietām.
6.   Ievērojot nediskriminācijas principu un proporcionalitātes principu, jebkādam to piemērošanas ierobežojumam jāsniedz objektīvs un saprātīgs pamatojums un tā mērķim jābūt likumīgam darbinieku politikas vispārējās interesēs. Šie mērķi jo īpaši var attaisnot obligātā atvaļināšanās vecuma un izdienas pensijas saņemšanas minimālā vecuma izvirzīšanu.”
Civildienesta noteikumu 35. pantā ir noteikts:
“Ierēdņiem piešķir vienu no šiem administratīvajiem statusiem:
a)
aktīva nodarbinātība,
b)
pārcelšana,
c)
atvaļinājums personisku iemeslu dēļ,
d)
rezerve,
e)
militārā dienesta atvaļinājums,
f)
bērna kopšanas atvaļinājums vai atvaļinājums ģimenes iemeslu dēļ,
g)
atvaļinājums dienesta interesēs.”
Civildienesta noteikumu 47. pantā ir paredzēts:
“Dienesta attiecības izbeidzas:
a)
atbrīvojot no amata,
b)
atbrīvojot no amata piespiedu kārtā,
c)
atvaļinoties dienesta interesēs,
d)
atbrīvojot no amata sakarā ar nekompetenci,
e)
atstādinot no amata,
f)
pensionējoties; vai
g)
nāves gadījumā.”
Civildienesta noteikumu 52. pantā ir noteikts:
“Neskarot 50. panta noteikumus, ierēdnis dodas pensijā:
a)
vai nu automātiski tā mēneša pēdējā dienā, kurā tiek sasniegts 66 gadu vecums; vai
b)
pēc paša lūguma tā mēneša pēdējā dienā, attiecībā uz kuru lūgums iesniegts, ja ierēdnis ir sasniedzis pensionēšanās vecumu vai ir vecumā no 58 gadiem līdz pensionēšanās vecumam, un ja tas atbilst prasībām, kas izvirzītas tūlītējai pensijas izmaksai, saskaņā ar VIII pielikuma 9. pantu. Pēc analoģijas piemēro 48. panta otrās daļas otro teikumu.
Tomēr ierēdnis pēc sava lūguma un ja iecēlējinstitūcija uzskata to par attaisnotu dienesta interesēs, var turpināt strādāt līdz 67 gadu vecumam vai izņēmuma gadījumos līdz 70 gadu vecumam, un šādā gadījumā ierēdni automātiski pensionē tā mēneša pēdējā dienā, kurā viņš sasniedz šo vecumu.
[..]”
Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 76. pantu:
“Dāvanas, aizdevumus vai avansus var saņemt ierēdņi, bijušie ierēdņi vai, ja ierēdnis ir miris, tiesību pārņēmēji, kuri ir īpaši sarežģītā situācijā, kas radusies
inter alia
nopietnas vai ilgstošas slimības rezultātā vai invaliditātes vai ģimenes apstākļu dēļ.”
Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 17. pants ir formulēts šādi:
“Ja ierēdnis, kuram ir kāds no Civildienesta noteikumu 35. pantā minētajiem administratīvajiem statusiem, nomirst, pārdzīvojušajam laulātajam, ja nāves brīdī pāris bijis precējies vismaz gadu, un ievērojot 1. panta 1. punkta un 22. panta noteikumus, ir tiesības saņemt apgādnieka zaudējuma pensiju 60 % apmērā no izdienas pensijas, kuru ierēdnis būtu saņēmis, ja neatkarīgi no darba stāža vai vecuma viņam to būtu tiesības saņemt nāves brīdī.
Laulības ilgums netiek ņemts vērā, ja šajā ierēdņa laulībā vai iepriekšējā laulībā ir viens vai vairāki bērni, ar noteikumu, ka pārdzīvojušais laulātais uztur vai ir uzturējusi minētos bērnus, vai arī, ja ierēdņa nāve ir iestājusies vai nu fiziskas nespējas, vai slimības dēļ, kas iegūta, pildot dienesta pienākumus vai nelaimes gadījumā.”
Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. pantā ir noteikts:
“Ja bijušais ierēdnis saņēma izdienas pensiju, tad pārdzīvojušais laulātais, ar nosacījumu, ka, pirms ierēdnis atstāja dienestu iestādē, pāris jau bija precējies, un laulība bija ilgusi vismaz vienu gadu, un, ievērojot 22. panta noteikumus, ir tiesīgs saņemt apgādnieka zaudējuma pensiju 60 % apmērā no izdienas pensijas, ko ierēdnis saņēma nāves dienā. Apgādnieka zaudējuma pensijas minimālais apmērs ir 35 % no pēdējās pamatalgas; taču apgādnieka zaudējuma pensija nekādā gadījumā nepārsniedz izdienas pensijas summu, kuru laulātais saņēma nāves dienā.
Laulības ilgumu neņem vērā, ja ierēdņa laulībā, kas noslēgta pirms ierēdņa dienesta attiecību izbeigšanas, bijis viens vai vairāki bērni, ar nosacījumu, ka pārdzīvojušais laulātais uztur vai ir uzturējis minētos bērnus.”
Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 19. pantā ir paredzēts:
“Ja bijušais ierēdnis saņēma invaliditātes pabalstu, pārdzīvojušais laulātais, ar nosacījumu, ka pāris bija precējies, kad ierēdnis ieguva tiesības uz pabalstu, un, ievērojot šā pielikuma 22. panta noteikumus, ir tiesīgs saņemt apgādnieka zaudējuma pensiju 60 % apmērā no invaliditātes pabalsta, ko laulātais saņēma nāves dienā.
Minimālā apgādnieka zaudējuma pensija ir 35 % no pēdējās pamatalgas; taču apgādnieka zaudējuma pensija nekādā gadījumā nepārsniedz invaliditātes pabalsta apjomu, ko laulātais saņēma nāves dienā.”
Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantā ir noteikts:
“Piemērojot 17.a, 18., 18.a un 19. pantu, laulības ilgumu neņem vērā, ja laulība, lai gan noslēgta pēc tam, kad ierēdnis pārtraucis dienesta attiecības, ir ilgusi vismaz piecus gadus.”
Saskaņā ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 27. pantu:
“Ierēdņa vai bijušā ierēdņa šķirtais laulātais ir tiesīgs saņemt apgādnieka zaudējuma pensiju, kas paredzēta šajā nodaļā, ar nosacījumu, ka bijušā laulātā nāves gadījumā viņš var pamatot savas tiesības saņemt no viņa uzturnaudu, pamatojoties vai nu uz tiesas rīkojumu, vai oficiāli reģistrētu vienošanos, kas spēkā starp viņu un viņa bijušo laulāto.
Tomēr apgādnieka zaudējuma pensija nekādā gadījumā nedrīkst pārsniegt uzturnaudas apmēru, kas maksāta bijušā laulātā nāves brīdī, minēto summu koriģējot saskaņā ar Civildienesta noteikumu 82. pantā noteikto kārtību.
Šķirtā laulātā tiesības saņemt apgādnieka zaudējuma pensiju izbeidzas, ja viņš vai viņa atkārtoti apprecas pirms sava bijušā laulātā nāves. Atkārtotu laulību gadījumā pēc bijušā laulātā nāves, piemēro 26. pantu.”
Tiesvedību priekšvēsture un apstrīdētie lēmumi
VW, BT un RN attiecīgi apprecējās vai atkārtoti apprecējās ar Savienības ierēdņiem, kuri laulības vai atkārtotas laulības noslēgšanas dienā vairs nebija dienesta attiecībās ar Savienības iestādi. Trīs bijušie ierēdņi nomira mazāk nekā piecus gadus pēc šīs dienas.
Katra no šīm trim sievietēm kā bijušā Savienības ierēdņa pārdzīvojusī laulātā iesniedza lūgumu piešķirt apgādnieka zaudējuma pensiju atbilstoši Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 4. nodaļai.
Atalgojuma un individuālo tiesību birojs (
PMO
) ar apstrīdētajiem lēmumiem noraidīja attiecīgi VW, BT un RN lūgumus, jo viņas neatbilda Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantā izvirzītajiem nosacījumiem, lai varētu saņemt apgādnieka zaudējuma pensiju, jo laulība ar mirušo ierēdni, kas noslēgta pēc viņa dienesta attiecību izbeigšanas, bija ilgusi mazāk nekā piecus gadus.
Visas VW, BT un RN iesniegtās sūdzības par katru no šiem lēmumiem tika noraidītas.
Prasības pirmajā instancē un pārsūdzētie spriedumi
Ar prasības pieteikumiem, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti attiecīgi 2018. gada 20. aprīlī un 2019. gada 22. maijā, kā arī Civildienesta tiesas kancelejā – 2015. gada 17. jūlijā, VW, BT un RN katra atsevišķi iesniedza prasību, lai panāktu, ka tiek atcelti apstrīdētie lēmumi, kuri uz viņām attiecas.
Eiropas Parlamentam tika atļauts iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam trīs lietās. Padomei tika atļauts iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam lietās, kuras attiecas uz VW un BT, bet
Association internationale des anciens de l’Union européenne
(
AIACE
Internationale
) tika atļauts iestāties lietā BT prasījumu atbalstam lietā, kas attiecas uz pēdējo minēto.
Ar 2016. gada 20. jūlija spriedumu RN/Komisija (
F‑104/15
,
EU:F:2016:163
) Civildienesta tiesa lietā, kas attiecas uz RN, apmierināja prasības pirmo pamatu un atcēla 2014. gada 24. septembra lēmumu. Par šo spriedumu Komisija iesniedza apelācijas sūdzību, ko Vispārējā tiesa apmierināja ar 2017. gada 18. jūlija spriedumu Komisija/RN (
T‑695/16 P
, nav publicēts,
EU:T:2017:520
). Ar pēdējo minēto spriedumu Vispārējā tiesa atcēla 2016. gada 20. jūlija spriedumu RN/Komisija (
F‑104/15
,
EU:F:2016:163
) un, uzskatot, ka strīds nav izskatāmā stāvoklī, nosūtīja lietu atpakaļ Vispārējās tiesas palātai, kas nav tā, kura bija izskatījusi apelācijas sūdzību.
Ar 2019. gada 6. maija un 2019. gada 11. marta nolēmumiem Vispārējā tiesa deva rīkojumu apturēt lietas attiecībā uz VW un RN līdz brīdim, kad Tiesa pieņems galīgo nolēmumu lietā HK/Komisija, C‑460/18 P.
2019. gada 19. decembrī Tiesa taisīja spriedumu HK/Komisija (
C‑460/18 P
,
EU:C:2019:1119
).
Trīs lietās, kurās tika taisīti pārsūdzētie spriedumi, Vispārējā tiesa ar 2019. gada 23. decembra vēstulēm aicināja lietas dalībniekus iesniegt apsvērumus par to, kas būtu izsecināms no minētā Tiesas sprieduma.
Ar pārsūdzētajiem spriedumiem Vispārējā tiesa 2020. gada 16. decembrī atcēla katru no apstrīdētajiem lēmumiem, apmierinot VW, BT un RN pamatu, kas būtībā attiecas uz Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta prettiesiskumu, ņemot vērā vienlīdzīgas attieksmes principu, kā arī lietās, kuras attiecas uz VW un RN, – samērīguma principu, un lietās, kas attiecas uz BT un RN, – diskriminācijas vecuma dēļ aizlieguma principu.
Pārsūdzētie spriedumi ir balstīti uz diezgan identisku argumentāciju, izņemot apsvērumus, ko Vispārējā tiesa ir paudusi trešā pārsūdzētā sprieduma 41.–46. punktā. Pēdējā minētajā aspektā Vispārējā tiesa, lemjot par strīda tvērumu pēc lietas nodošanas tai atpakaļ, uzskatīja, ka RN izvirzītais pamats, kas attiecas uz vienlīdzīgas attieksmes, diskriminācijas vecuma dēļ aizlieguma un samērīguma principa pārkāpumu, 2017. gada 18. jūlija spriedumā Komisija/RN (
T‑695/16 P
, nav publicēts,
EU:T:2017:520
) nav ticis izskatīts, tāpēc Vispārējai tiesai galu galā trešajā pārsūdzētajā spriedumā bija jālemj par visiem atcelšanas pamatiem, kurus pirmajā instancē bija izvirzījusi RN, ņemot vērā tiesību jautājumus, ko Vispārējā tiesa ir izskatījusi 2017. gada 18. jūlija spriedumā Komisija/RN (
T‑695/16 P
, nav publicēts,
EU:T:2017:520
).
Visādā citādā ziņā trīs pārsūdzētajos spriedumos Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka apgādnieka zaudējuma pensijas piešķiršanas nolūkā situācija, kurai ir piemērojams Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. pants, proti, Savienības bijušā ierēdņa pārdzīvojušo laulāto, kas apprecējušies pirms viņa dienesta attiecību izbeigšanas, situācija bija salīdzināma ar situāciju, uz kuru attiecas šī pielikuma 20. pants, proti, bijušā ierēdņa pārdzīvojušo laulāto, kas noslēguši laulību pēc šīs dienesta attiecību izbeigšanas, situāciju. Pēc tam Vispārējā tiesa nosprieda, ka pastāv atšķirīga attieksme pret salīdzināmām situācijām atkarībā no laulības noslēgšanas datuma, jo apgādnieka zaudējuma pensija tiek piešķirta pārdzīvojušajiem laulātajiem ar nosacījumu, ka laulība ir ilgusi vismaz gadu –atbilstoši Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. pantam un vismaz piecus gadus – šī pielikuma 20. pantam. Vispārējā tiesa piebilda, ka šāda atšķirīga attieksme rada nelabvēlīgu situāciju bijušā ierēdņa pārdzīvojušajiem laulātajiem, kas apprecējušies pēc viņa dienesta attiecību izbeigšanas, salīdzinājumā ar bijušā ierēdņa pārdzīvojušajiem laulātajiem, kuri laulību noslēguši pirms dienesta attiecību izbeigšanas. Lietās, kas attiecas uz BT un RN, Vispārējā tiesa arī konstatēja atšķirīgu attieksmi pret salīdzināmām situācijām, kas netieši ir balstīta uz bijušā ierēdņa vecumu laulības noslēgšanas dienā.
Norādījusi, ka ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantu ieviestā atšķirīgā attieksme ir noteikta ar “tiesību aktu” Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 52. panta 1. punkta izpratnē, Vispārējā tiesa pārbaudīja, vai norādītā atšķirīgā attieksme var būt attaisnota ar vispārējas nozīmes mērķi un vai tā ir samērīga, ņemot vērā izvirzīto mērķi, it īpaši ievērojot pirmā un otrā pārsūdzētā sprieduma 48. punktā, kā arī trešā pārsūdzētā sprieduma 70. punktā atgādināto judikatūru.
Šajā ziņā, runājot, pirmkārt, par vispārējas nozīmes mērķi novērst krāpšanu, Vispārējā tiesa – atzīstot, ka nosacījums, saskaņā ar ko laulībai ir jāatbilst nosacījumam par minimālo ilgumu, lai tā radītu tiesības uz apgādnieka zaudējuma pensiju, ļauj nodrošināt, ka šī laulība nav balstīta tikai uz apsvērumiem, kuri nav saistīti ar kopdzīves plāniem, piemēram, pilnībā finansiāliem apsvērumiem vai tādiem, kuri ir saistīti ar uzturēšanās tiesību iegūšanu, – atzina par nesaprātīgu uzskatīt, ka nosacījums par minimālo laulības ilgumu, kas ir pieci gadi, kā tas ir paredzēts Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantā, un kas ir piecas reizes ilgāks nekā Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. pantā paredzētais, kuram nav paredzēts neviens izņēmums, kas ļautu konstatēt krāpšanas neesamību, lai kādi arī būtu iesniegtie objektīvie pierādījumi, varētu būt vajadzīgs, lai sasniegtu mērķi cīnīties pret krāpšanu.
Runājot, otrkārt, par vispārējas nozīmes mērķi aizsargāt Savienības finanses, Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka šādu mērķi varēja uzskatīt par leģitīmu, bet saskaņā ar Tiesas judikatūru tas pats par sevi nevarēja attaisnot atkāpi no vispārējā vienlīdzīgas attieksmes principa. Vispārējā tiesa nosprieda – tā kā Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantā paredzēto nosacījumu par laulības minimālo ilgumu nevar attaisnot ar mērķi cīnīties pret krāpšanu, ar šo tiesību normu ieviestā atšķirīgā attieksme arī nevar tikt attaisnota tikai ar Savienības finanšu aizsardzību.
Vispārējā tiesa secināja, ka ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantu ir pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips, kā arī lietā, kas attiecas uz VW, – samērīguma princips un lietās, kas attiecas uz BT un RN, – diskriminācijas vecuma dēļ aizlieguma princips. Šādos apstākļos, kā tas jau tika norādīts šī sprieduma 22. punktā, tā apmierināja VW, BT un RN celtās iebildes par prettiesiskumu un atcēla visus apstrīdētos lēmumus.
Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā
Ar apelācijas sūdzībām lietās no C‑116/21 P līdz C‑118/21 P Komisija lūdz Tiesu:
–
atcelt visus pārsūdzētos spriedumus;
–
noraidīt visas prasības pirmajā instancē un
–
piespriest VW, BT un RN atlīdzināt tiesāšanās izdevumus pirmajā instancē un apelācijas tiesvedībā, tostarp saistībā ar RN – tiesāšanās izdevumus, kas saistīti ar lietām F‑104/15 un T‑442/17 RENV.
Ar apelācijas sūdzībām lietās C‑138/21 P un C‑139/21 P Padome lūdz Tiesu:
–
apmierināt apelācijas sūdzības un atcelt pirmo un otro pārsūdzēto spriedumu;
–
izskatīt lietas un noraidīt prasības pirmajā instancē kā nepamatotas un
–
piespriest VW un BT atlīdzināt tiesāšanās izdevumus pirmajā instancē un šajā apelācijas tiesvedībā.
Lietās C‑116/21 P un C‑139/21 P VW lūdz Tiesu:
–
noraidīt apelācijas sūdzības, ko attiecīgi iesniegusi Komisija un Padome, un
–
piespriest attiecīgi Komisijai un Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus pirmajā instancē un apelācijas tiesvedībā.
Lietās C‑117/21 P un C‑138/21 P BT lūdz Tiesu:
–
noraidīt apelācijas sūdzības, ko attiecīgi iesniegusi Komisija un Padome, un
–
piespriest attiecīgi Komisijai un Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Lietā C‑118/21 P RN lūdz Tiesu:
–
galvenokārt – atzīt apelācijas sūdzību par nepieņemamu;
–
pakārtoti – atzīt apelācijas sūdzības pamatus par nepieņemamiem vai katrā ziņā par nepamatotiem un noraidīt apelācijas sūdzību kā nepamatotu, un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies šajā apelācijas tiesvedībā, un trešā pārsūdzētā sprieduma atcelšanas gadījumā – pirmajā instancē, tostarp tiesāšanās izdevumus, kuri saistīti ar lietām F‑104/15 un T‑442/17 RENV.
Lietās no C‑116/21 P līdz C‑118/21 P, C‑138/21 P un C‑139/21 P Parlaments, kurš kā persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, ir iesniedzis atbildes rakstu saskaņā ar Tiesas Reglamenta 172. pantu, lūdz to apmierināt apelācijas sūdzības.
Lietās C‑117/21 P un C‑138/21 P
AIACE Internationale
, kura kā persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, ir iesniegusi atbildes rakstu saskaņā ar Tiesas Reglamenta 172. pantu, lūdz to:
–
noraidīt apelācijas sūdzības, ko iesniegusi attiecīgi Komisija un Padome, un
–
piespriest attiecīgi Komisijai un Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Lietās C‑138/21 P un C‑139/21 P Komisija, kas kā atbildētāja pirmajā instancē, ir iesniegusi atbildes rakstu saskaņā ar Tiesas Reglamenta 172. pantu, lūdz to:
–
atcelt pirmo un otro pārsūdzēto spriedumu;
–
noraidīt prasības pirmajā instancē un
–
piespriest VW un BT atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 54. panta 2. punktu Tiesas priekšsēdētājs 2021. gada 13. aprīlī nolēma apvienot lietas no C‑116/21 P līdz C‑118/21 P, C‑138/21 P un C‑139/21 P rakstveida un mutvārdu procesā, kā arī sprieduma taisīšanai.
Par apelācijas sūdzībām
Apelācijas sūdzību pamatojumam lietās C‑116/21 P un C‑117/21 P Komisija izvirza trīs identiskus pamatus, no kuriem pirmais attiecas uz tiesību kļūdu saistībā ar Savienības likumdevēja izdarīto izvēļu likumības vērtējuma kritērijiem un pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, otrais – uz tiesību kļūdu diskriminācijas aizlieguma principa interpretācijā un trešais – uz tiesību kļūdu Hartas 52. panta 1. punkta interpretācijā un vairākiem pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumiem. Lietā C‑118/21 P Komisija izvirza tādus pašus pamatus, pirms tiem izvirzot citu pamatu, kas attiecas uz tiesību kļūdu, kura pieļauta, definējot un piemērojot iesniedzējtiesas pilnvaras lemt par prasības pamatiem pirmajā instancē pēc pārsūdzētā sprieduma atcelšanas.
Apelācijas sūdzību pamatojumam Padome izvirza trīs identiskus pamatus, no kuriem pirmais attiecas uz tiesību kļūdām saistībā ar atšķirīgas attieksmes esamību, otrais – uz tiesību kļūdām saistībā ar Vispārējās tiesas veiktas Savienības likumdevēja izdarītu izvēļu pārbaudes apjomu un trešais – uz tiesību kļūdām saistībā ar atšķirīgas attieksmes pamatojumu. Lietā C‑138/21 P Padome turklāt izvirza ceturto pamatu, kas attiecas uz tiesību kļūdām un pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu saistībā ar Vispārējās tiesas secinājumiem par diskriminācijas aizlieguma vecuma dēļ principa pārkāpumu.
VW, BT un RN turklāt atsaucas uz to apelācijas sūdzību nepieņemamību, kuras iesniegtas attiecīgi lietās no C‑116/21 P līdz C‑118/21 P, kā arī saistībā ar BT – lietā C‑138/21 P.
Par apelācijas sūdzības pieņemamību lietā C‑116/21 P
VW apgalvo, ka dažu Komisijas pamatu un argumentu nozīme un tvērums nav saprotami un ka nav pamatu kopsavilkuma, pārkāpjot Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunktu.
Komisija apstrīd šo argumentāciju, atsaucoties it īpaši uz savas apelācijas sūdzības saturu.
Šajā ziņā jāatgādina, ka no LESD 256. panta 1. punkta otrās daļas, Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas un Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunkta izriet, ka apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda tā sprieduma apstrīdētās daļas, kura atcelšana tiek pieprasīta, kā arī apelācijas sūdzības pamatošanai izvirzītie konkrētie juridiskie argumenti; pretējā gadījumā apelācijas sūdzība vai attiecīgais pamats ir nepieņemami (spriedums, 2022. gada 25. janvāris, Komisija/EuropeanFood u.c.,
C‑638/19 P
,
EU:C:2022:50
,
75.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā pietiek norādīt, ka trijos pamatos, ko Komisija izvirzījusi apelācijas sūdzības pamatojumam, tā paudusi skaidru un detalizētu argumentāciju, norādot iemeslus, kuru dēļ pirmā pārsūdzētā sprieduma apstrīdētajās daļās tās ieskatā ir pieļautas tiesību kļūdas vai pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpums.
Turklāt pretēji tam, ko apgalvo VW, Komisijas iesniegtajā apelācijas sūdzībā ir ietverts izvirzīto pamatu kopsavilkums saskaņā ar Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunktu.
No tā izriet, ka apelācijas sūdzība lietā C‑116/21 P ir pieņemama.
Par apelācijas sūdzību pieņemamību lietās C‑117/21 P un C‑138/21 P
BT uzskata, ka apelācijas sūdzības lietās C‑117/21 P un C‑138/21 P ir nepieņemamas, ciktāl tās pamatotas ar vajadzību novērst finansiālās sekas Savienības budžetam, ko izraisa Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta prettiesiskuma konstatācija otrajā pārsūdzētajā spriedumā, jo šādu seku iespējama esamība pilnībā ir faktu jautājums, kas neatbilst Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta prasībām.
Turklāt BT uzskata – tā kā Komisija ir apņēmusies izmaksāt apgādnieka zaudējuma pensiju RN, šai iestādei neatkarīgi no apelācijas iznākuma lietā C‑118/21 P ar vienlīdzīgu attieksmi saistītu iemeslu dēļ ir jāuzņemas tādas pašas saistības attiecībā uz viņu un VW, kā rezultātā gan Komisija, gan Padome zaudē interesi celt prasību, un tādējādi visas apelācijas sūdzības apvienotajās lietās kļūst nepieņemamas.
Komisija apstrīd šo argumentāciju, paskaidrojot it īpaši, ka attiecībā uz RN īstenotā apņemšanās ir pilnībā brīvprātīga atbilstoši Civildienesta noteikumu 76. pantam un nevar tikt attiecināta uz citām personām vienlīdzīgas attieksmes principa vārdā. Turklāt, tā kā šāda paplašināšana nav notikusi BT gadījumā, arguments, kura mērķis ir pierādīt apelācijas sūdzību nepieņemamību intereses celt prasību neesamības dēļ, ir jānoraida.
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 256. pantu un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. pantu apelācijas sūdzības iesniedz tikai par tiesību jautājumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 21. decembris, Algebris (UK) un Anchorage Capital Group/VNV,
C‑934/19 P
,
EU:C:2021:1042
,
43.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā jānorāda, ka apelācijas sūdzības lietās C‑117/21 P un C‑138/21 P ir pamatotas ar pilnībā juridiskiem pamatiem, kuru mērķis ir nevis apšaubīt Vispārējās tiesas veikto faktu konstatāciju, bet tikai kritizēt juridisko argumentāciju, ko Vispārējā tiesa ir paudusi otrajā pārsūdzētajā spriedumā. Runājot par to, ka Komisija un Padome attiecīgi ievada vai atkāpes veidā vērš Tiesas uzmanību uz to apelācijas sūdzību noraidīšanas sekām, ir jākonstatē, ka šādi paskaidrojumi, kas kā tādi netiek izmantoti, lai pamatotu pret otro pārsūdzēto spriedumu vērsto juridisko argumentāciju, nevar likt apšaubīt apelācijas sūdzību pieņemamību.
Saistībā ar iebildi par nepieņemamību, kas attiecas uz intereses celt prasību neesamību, ir jākonstatē, ka šī argumentācija ir pamatota ar iespējamu pienākumu, ka Komisijai arī uz BT esot bijis jāattiecina apgādnieka zaudējuma pensijas izmaksa, kas – kā izriet no Komisijas paskaidrojumiem – brīvprātīgi tika piešķirta RN saskaņā ar Civildienesta noteikumu 76. pantu, lai gan šāds pienākums neizriet ne no Civildienesta noteikumiem, ne vispārīgāk no Savienības tiesībām, ciktāl ikviens lēmums par “dāvinājumu” šīs Civildienesta noteikumu tiesību normas izpratnē tiek pieņemts atbilstoši rīcības brīvībai, un tam noteikti ir jābūt balstītam uz individuālu lēmumu, ņemot vērā lietas apstākļus.
No tā izriet, ka apelācijas sūdzības lietās C‑117/21 P un C‑138/21 P ir pieņemamas.
Par apelācijas sūdzības pieņemamību lietā C‑118/21 P
RN atsaucas uz apelācijas sūdzības nepieņemamību lietā C‑118/21 P. Viņa apgalvo, ka Komisija nevar iesniegt otro apelācijas sūdzību vienā un tajā pašā lietā. Ne LESD, ne Eiropas Savienības Tiesas statūtos neesot nevienas tiesību normas, kas ļautu iesniegt atkārtotas apelācijas sūdzības vienā un tajā pašā lietā. RN šajā ziņā atsaucas arī uz noteikumu, saskaņā ar kuru “apelācija par apelāciju nav spēkā”.
Komisija atbild, ka piemērojamajās procesuālajās tiesību normās RN argumentiem nav nekāda pamatojuma.
Šajā ziņā jāatgādina – kā izriet no šī sprieduma 18. punkta –, ka Komisija saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu I pielikuma 9. pantu iesniedza apelācijas sūdzību par Civildienesta tiesas 2016. gada 20. jūlija spriedumu RN/Komisija (
F‑104/15
,
EU:F:2016:163
). Vispārējā tiesa šo apelācijas sūdzību apmierināja ar 2017. gada 18. jūlija spriedumu Komisija/RN (
T‑695/16 P
, nav publicēts,
EU:T:2017:520
), un lieta pēc Civildienesta tiesas likvidēšanas 2016. gada 1. septembrī tika nodota Vispārējās tiesas palātai, kas nav tā, kura bija izskatījusi apelācijas sūdzību. Lieta tādējādi pirmajā instancē tika izskatīta otrreiz, taisot trešo pārsūdzēto spriedumu. Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantu Komisija iesniedza apelācijas sūdzību par pēdējo minēto spriedumu.
Tā kā gan 2016. gada 20. jūlija spriedums RN/Komisija (
F‑104/15
,
EU:F:2016:163
), gan trešais pārsūdzētais spriedums katrs atsevišķi ir “galīgs [..] nolēmums” Eiropas Savienības Tiesas statūtu I pielikuma 9. panta un šo statūtu 56. panta izpratnē, RN nepamatoti apgalvo, ka Komisija ir iesniegusi divas apelācijas sūdzības vienā un tajā pašā lietā.
No tā izriet, ka apelācijas sūdzība lietā C‑118/21 P ir pieņemama.
Par pirmo pamatu lietā C‑118/21 P
Lietas dalībnieku argumenti
Ar pirmo pamatu Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu trešā pārsūdzētā sprieduma 41.–46. punktā, definējot un piemērojot iesniedzējtiesas pilnvaras izskatīt prasības pamatus, kuri izvirzīti pirmajā instancē pēc pirmās instances tiesas sprieduma atcelšanas Vispārējā tiesā, tai lemjot apelācijas tiesvedībā. Šis pamats ir sadalīts trīs daļās.
Ar pirmā pamata pirmo daļu Komisija norāda, ka tiesa, kurai lieta nodota, nevar novērtēt lietas nodošanas atpakaļ apjomu. Šajā ziņā it īpaši no 2017. gada 18. jūlija sprieduma Komisija/RN (
T‑695/16 P
, nav publicēts,
EU:T:2017:520
) 68. punkta izrietot, ka lietas nodošanas atpakaļ Vispārējai tiesai priekšmets lietā, kurā taisīts trešais pārsūdzētais spriedums, skaidri attiecās tikai uz pirmajā instancē celtās prasības trešā pamata, kurā nebija ietverts neviens arguments par iespējamo Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta prettiesiskumu, pārbaudi. Tādējādi Vispārējā tiesa trešajā pārsūdzētajā spriedumā nevarēja lemt par citiem pamatiem, bet tikai par trešo pamatu.
Turklāt papildus tam, ka Vispārējā tiesa trešā pārsūdzētā sprieduma 42. punktā nepamatoti esot ņēmusi vērā pamatus, kuri bija izvirzīti apelācijas sūdzības pamatojumam, lai noskaidrotu, vai pirmajā instancē taisītā sprieduma elementi ir vai nav bijuši atzīti par spēkā neesošiem, Komisija apgalvo, ka 2016. gada 20. jūlija sprieduma RN/Komisija (
F‑104/15
,
EU:F:2016:163
) atcelšana ir pamatota ar 2017. gada 18. jūlija sprieduma Komisija/RN (
T‑695/16 P
, nav publicēts,
EU:T:2017:520
) 51.–57. punktu, kas attiecas uz Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta interpretāciju, ciktāl šī sprieduma 58.–64. punkts pamato Vispārējās tiesas argumentāciju attiecībā uz iebildumiem, kurus RN paudusi, lai pamatotu iebildi par prettiesiskumu, kas attiecas uz šo Civildienesta noteikumu tiesību normu.
Tādējādi, uzskatot, ka strīda tvērumā pēc lietas nodošanas atpakaļ ietilpst arī pamats, ko RN bija izvirzījusi savā sākotnējā prasībā Civildienesta tiesā un kas attiecas uz vienlīdzīgas attieksmes un diskriminācijas vecuma dēļ aizlieguma principa pārkāpumu, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu.
Ar pirmā pamata otro daļu Komisija uzskata, ka trešajā pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa netieši, bet noteikti ir lēmusi par diskriminācijas neesamību situācijās, kuras reglamentētas Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. un 20. pantā. Šajā ziņā Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa 2017. gada 18. jūlija spriedumā Komisija/RN (
T‑695/16 P
, nav publicēts,
EU:T:2017:520
) ir nospriedusi, ka interpretācijā, kādu Civildienesta tiesa sniegusi Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantam, ir pieļauta tiesību kļūda, ņemot vērā RN argumentu par atšķirīgu laulības ilgumu. Šajā ziņā, tā kā tas, ka nav ņemts vērā laulības laikposms pirms ierēdņa darba attiecību izbeigšanas dienas, nevar pierādīt minētās tiesību normas prettiesiskumu, Vispārējā tiesa netieši, bet noteikti esot uzskatījusi, ka Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. un 20. panta tvērums ir tāds, ka iebildums par prettiesiskumu, kas pamatots ar šo pēdējo minēto tiesību normu vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpuma dēļ, nevarēja rasties un ka tādēļ nebija vajadzības lemt par samērīguma jautājumu, kā tā to esot secinājusi šī sprieduma 63. punktā. Tādējādi trešā pārsūdzētā sprieduma 45. punktā, veicot kļūdainu 2017. gada 18. jūlija sprieduma Komisija/RN (
T‑695/16 P
, nav publicēts,
EU:T:2017:520
) analīzi, Vispārējā tiesa trešā pārsūdzētā sprieduma 46. punktā nepamatoti esot uzskatījusi, ka pamati, kuri balstīti uz vienlīdzīgas attieksmes, kā arī diskriminācijas aizlieguma un samērīguma principa pārkāpumu, minētajā 2017. gada 18. jūlija spriedumā Komisija/RN (
T‑695/16 P
, nav publicēts,
EU:T:2017:520
) neesot tikuši izskatīti.
Ar pirmā pamata trešo daļu Komisija apgalvo – trešā pārsūdzētā sprieduma 112. punktā secinot, ka ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantu it īpaši ir pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips, Vispārējā tiesa ir lēmusi pretrunā 2017. gada 18. jūlija spriedumam Komisija/RN (
T‑695/16 P
, nav publicēts,
EU:T:2017:520
). Šī sprieduma 59. punktā izdarītais konstatējums par Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta piemērošanas jomas noteikšanu, kā arī atšķirīgie nosacījumi, ar kādiem piešķir apgādnieka zaudējuma pensiju, šajā tiesību normā un šī pielikuma 18. pantā neļauj secināt, ka pastāv vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums.
Taču RN – galvenokārt – apgalvo, ka pirmais pamats ir nepieņemams, jo tā formulējums ir neprecīzs, ciktāl Komisija loģiski nevar pārmest Vispārējai tiesai, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu gan tiesas, kurai lieta nodota atpakaļ, pilnvaru definīcijā, gan to piemērošanā. Šī neprecizitāte tādējādi ietekmē juridiskos argumentus, ar kuriem pamatots pirmais pamats.
RN – pakārtoti – lūdz pirmo pamatu noraidīt kā nepamatotu.
Replikas rakstā Komisija apgalvo, ka pirmais pamats ir pieņemams, jo tā nevar apstrīdēt tikai to principu interpretāciju, kas ir apelācijas priekšmets, neapstrīdot arī konkrētu piemērošanu, un otrādi. Turklāt tā apstrīd trešā pārsūdzētā sprieduma interpretāciju, ko sniegusi RN.
Tiesas vērtējums
–
Par pirmā pamata pieņemamību
Pretēji tam, ko apgalvo RN, ir jākonstatē, ka, ņemot vērā šī sprieduma 43. punktā atgādināto judikatūru, Komisijas pirmā pamata formulējums nav ne neprecīzs, ne neloģisks. Ar pirmo pamatu Komisija skaidri pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pieļāvusi tiesību kļūdu gan tiesas, kurai lieta nodota atpakaļ, pilnvaru lemt par pirmajā instancē celtās prasības pamatiem pēc pārsūdzētā sprieduma atcelšanas definēšanā, gan to piemērošanā, un šī pamata pamatojumam norāda trīs precīzi un skaidri formulētas daļas.
Ciktāl RN pārmet Komisijai, ka tā uzskatījusi – Vispārējā tiesa pieļāvusi tiesību kļūdu “gan” tiesas, kurai lieta nodota atpakaļ, pilnvaru definīcijā, gan to piemērošanā, kas neesot iespējams, pietiek konstatēt, ka apelācijas sūdzībā Komisija būtībā norāda, ka Vispārējā tiesa trešajā pārsūdzētajā spriedumā nav pareizi definējusi strīda priekšmetu un tvērumu lietā, kas tajā bija izskatāma, jo tā esot nepareizi piemērojusi 2017. gada 18. jūlija spriedumu Komisija/RN (
T‑695/16 P
, nav publicēts,
EU:T:2017:520
), kā arī judikatūru, kura attiecas uz strīda priekšmeta un tvēruma noteikšanu pēc lietas nodošanas atpakaļ.
Līdz ar to ir jāsecina, ka Komisijas pirmais pamats lietā C‑118/21 P ir pieņemams.
–
Par pirmā pamata pamatotību
Pirmkārt, jānoraida Komisijas iebildums par tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi trešā pārsūdzētā sprieduma 42. punktā. Komisija faktiski ir kļūdaini interpretējusi šo punktu, uzskatīdama, ka Vispārējā tiesa strīda priekšmetu un tā tvērumu pēc lietas nodošanas atpakaļ noteikusi, balstoties uz pamatiem, kurus Komisija ir izvirzījusi apelācijas sūdzībā lietā T‑695/16 P. Trešā pārsūdzētā sprieduma 42. punkta pirmajā teikumā Vispārējā tiesa atgādina, ka ar 2017. gada 18. jūlija spriedumu Komisija/RN (
T‑695/16 P
, nav publicēts,
EU:T:2017:520
) tika atcelts 2016. gada 20. jūlija spriedums RN/Komisija (
F‑104/15
,
EU:F:2016:163
), daļēji apmierinot divus Komisijas izvirzītos pamatus. Šādos apstākļos, kā to norāda RN, pēc Civildienesta tiesas sprieduma atcelšanas pilnībā tiesai, kurai lieta nodota atpakaļ, esot bijis no jauna jālemj par visu pirmajā instancē celto prasību kopumā.
Tādējādi Vispārējā tiesa pamatoti trešā pārsūdzētā sprieduma 43. punktā no tā secināja, ka no jauna ir jālemj par visiem atcelšanas pamatiem, ko RN bija izvirzījusi Civildienesta tiesā, ņemot vērā tiesību jautājumus, kuri bija izskatīti 2017. gada 18. jūlija spriedumā Komisija/RN (
T‑695/16 P
, nav publicēts,
EU:T:2017:520
) un kuri Vispārējai tiesai ir saistoši atpakaļ nodotās lietas izskatīšanā. Lai izdarītu šo secinājumu, Vispārējā tiesa noteikti balstījās uz trešā pārsūdzētā sprieduma 41. punktā atgādināto judikatūru, ko Komisija nav apstrīdējusi, kā arī uz šī sprieduma 42. punkta pirmajā teikumā izdarīto konstatējumu par 2016. gada 20. jūlija sprieduma RN/Komisija (
F‑104/15
,
EU:F:2016:163
) pilnīgu atcelšanu. Attiecībā uz trešā pārsūdzētā sprieduma 42. punkta diviem pēdējiem teikumiem jākonstatē, ka runa ir tikai par lietā, kurā ir taisīts 2017. gada 18. jūlija spriedums Komisija/RN (
T‑695/16 P
, nav publicēts,
EU:T:2017:520
), Komisijas izvirzīto pamatu atgādinājumu, kam nav nozīmes šīs dedukcijas nolūkā.
Otrkārt, ir jākonstatē, ka Vispārējā tiesa nav arī pieļāvusi tiesību kļūdu trešā pārsūdzētā sprieduma 45. un 46. punktā, uzskatīdama, ka 2017. gada 18. jūlija spriedumā Komisija/RN (
T‑695/16 P
, nav publicēts,
EU:T:2017:520
) tā nav izskatījusi atsevišķas otrā pamata, ko RN bija izvirzījusi prasībā Civildienesta tiesā, daļas.
No 2016. gada 20. jūlija sprieduma RN/Komisija (
F‑104/15
,
EU:F:2016:163
) 35., 55.–60. un 76. punkta izriet, ka Civildienesta tiesa RN prasības otro pamatu pārbaudīja, nevis ņemot vērā iebildi par Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta prettiesiskumu, bet tikai nolūkā pirmā pamata pārbaudes ietvaros interpretēt šajā tiesību normā ietverto nosacījumu par laulības minimālo ilgumu. Šajā ziņā Civildienesta tiesa centās noskaidrot, vai saskaņā ar tādiem Savienības tiesību principiem kā vienlīdzīgas attieksmes un diskriminācijas aizlieguma princips minēto tiesību normu varētu interpretēt tādējādi, ka Komisijai bija jāņem vērā divu RN laulības ar mirušo laulāto laikposmu kopējais ilgums, jo šāda interpretācija, kā uzskatīja Civildienesta tiesa, nebija izslēgta ar pašas tiesību normas tekstu.
Turklāt jānorāda, ka 2017. gada 18. jūlija sprieduma Komisija/RN (
T‑695/16 P
, nav publicēts,
EU:T:2017:520
) 57. punktā Vispārējā tiesa, izskatot apelācijas sūdzību, uzskatīja, ka attiecīgās tiesību normas interpretācijā, ko Civildienesta tiesa sniegusi 2016. gada 20. jūlija sprieduma RN/Komisija (
F‑104/15
,
EU:F:2016:163
) 57. un 76. punktā, tiesību kļūda bija pieļauta galvenokārt tāpēc, ka šīs tiesību normas skaidrais formulējums nepieļauj šādu interpretāciju. Līdz ar to Vispārējā tiesa atcēla minēto spriedumu pilnībā.
No tā izriet – Vispārējā tiesa ar 2017. gada 18. jūlija spriedumu Komisija/RN (
T‑695/16 P
, nav publicēts,
EU:T:2017:520
) atcēla 2016. gada 20. jūlija spriedumu RN/Komisija (
F‑104/15
,
EU:F:2016:163
) tāpēc, ka tā atcēla Civildienesta tiesas veikto Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta interpretāciju, ņemot vērā pirmo RN prasības pamatu, kā arī vienlīdzīgas attieksmes principu, neatkarīgi no RN celtajiem iebildumiem, kuri attiecas uz iebildi par šīs tiesību normas prettiesiskumu.
Šādā veidā Vispārējā tiesa pat ne netieši nevarēja paust nostāju par iebildumiem, kuri attiecas uz šādu iebildi, jo pretēji tam, ko apgalvo Komisija, ne Civildienesta tiesas veiktās Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta interpretācijas atcelšana, ne arī tvērums, kuru Vispārējā tiesa atzinusi šī pielikuma 18. un 20. pantam, nenozīmē, ka pēdējo minēto pantu vēl nevarētu atzīt par prettiesisku, ņemot vērā argumentus, ko RN paudusi sākotnējās prasības otrajā pamatā. Ja šis pamats tiktu apmierināts, RN – lai gan Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta interpretācijas ietvaros viņa nevar prasīt abu laulību ilguma saskaitīšanu – var likt šo tiesību normu atzīt par prettiesisku, līdz ar to Komisijai attiecībā uz viņu būtu jāpieņem jauns lēmums, izdarot secinājumus no galīgā sprieduma par strīdu.
Šādos apstākļos Komisija būtībā nepamatoti apgalvo, ka Vispārējā tiesa netieši, bet noteikti 2017. gada 18. jūlija spriedumā Komisija/RN (
T‑695/16 P
, nav publicēts,
EU:T:2017:520
) ir negatīvi lēmusi par iebildi par Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta prettiesiskumu.
Turklāt pretēji tam, ko apgalvo Komisija, Vispārējā tiesa 2017. gada 18. jūlija sprieduma Komisija/RN (
T‑695/16 P
, nav publicēts,
EU:T:2017:520
) 58.–64. punktā nav ne pārbaudījusi, ne noraidījusi iebildumus, kurus RN bija paudusi, lai pamatotu iebildi par Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta prettiesiskumu, līdz ar to Komisija nevar apgalvot, ka trešā pārsūdzētā sprieduma 46. punktā Vispārējā tiesa nepamatoti nosprieda, ka tā šajā pirmajā spriedumā nav izskatījusi prasības otro pamatu.
Šajā ziņā jākonstatē, ka 2017. gada 18. jūlija sprieduma Komisija/RN (
T‑695/16 P
, nav publicēts,
EU:T:2017:520
) 58.–64. punktā Vispārējā tiesa atbildēja tikai uz argumentiem, ko RN bija paudusi, atbildot uz Komisijas apelācijas sūdzību. No vienas puses, abi RN argumenti, kuri izskatīti šī sprieduma 59.–61. punktā, ir saistīti tikai ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta interpretāciju, ko sniegusi Vispārējā tiesa, un tādējādi tiem nav nekādas saistības ar iebildi par šīs tiesību normas prettiesiskumu.
No otras puses, runājot par RN argumentu, kas izskatīts 2017. gada 18. jūlija sprieduma Komisija/RN (
T‑695/16 P
, nav publicēts,
EU:T:2017:520
) 62.–64. punktā, ir taisnība, ka šis arguments par samērīguma principa pārkāpumu attiecas uz sākotnējās prasības otro pamatu par iebildi par prettiesiskumu. Tomēr Vispārējā tiesa šī sprieduma 63. punktā paskaidro, ka jautājumu par samērīguma principa pārkāpumu Civildienesta tiesa izskatīja, balstoties uz pieņēmumu, ka Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta formulējumu var interpretēt tā, ka tas uzliek pienākumu ņemt vērā abu RN laulību kopējo ilgumu. Tā kā Vispārējā tiesa tomēr uzskatīja, ka Civildienesta tiesa nevar balstīties uz šādu pieņēmumu, minētā sprieduma 63. punktā tā secināja, ka nav jālemj par RN argumentu par iespējamo samērīguma principa pārkāpumu. Tādējādi Vispārējā tiesa nevis noraidīja RN sākotnējās prasības pirmo pamatu, bet gan tikai atteicās izskatīt šo pamatu un konkrētāk argumentu par samērīguma principa pārkāpumu, jo šāda izskatīšana nebija paredzēta apelācijas tiesvedības stadijā.
No tā izriet, ka trešā pārsūdzētā sprieduma 45. punktā Vispārējā tiesa veica pareizu 2017. gada 18. jūlija sprieduma Komisija/RN (
T‑695/16 P
, nav publicēts,
EU:T:2017:520
) 63. punkta analīzi, tāpēc tai nevar pārmest, ka tā šajā ziņā būtu pieļāvusi kādu tiesību kļūdu.
Treškārt, Komisija nepamatoti apgalvo, ka 2017. gada 18. jūlija sprieduma Komisija/RN (
T‑695/16 P
, nav publicēts,
EU:T:2017:520
) 68. punkta pirmajā teikumā ietvertā paziņojuma dēļ Vispārējā tiesa trešajā pārsūdzētajā spriedumā nevarēja izskatīt citus pamatus, kas nav trešais tās prasības pamats, kura bija iesniegta Civildienesta tiesā.
Jānorāda, ka minētā sprieduma 68. punktā Vispārējā tiesa tikai paziņoja, ka nespēj izskatīt lietu, ņemot vērā, ka Civildienesta tiesa nav izskatījusi RN izvirzīto trešo pamatu. Jākonstatē, ka šis paziņojums attiecas tikai uz jautājumu, vai tiesvedības stadija ļauj izspriest lietu Vispārējā tiesā apelācijas tiesvedībā, nevis uz atšķirīgu jautājumu, kas saistīts ar strīda priekšmeta un tvēruma noteikšanu pēc lietas nodošanas atpakaļ. Šajā ziņā tikai tiesai, kurai lieta nodota atpakaļ, nevis apelācijas tiesai ir jānosaka šis priekšmets un tvērums pēc tam, kad apelācijas instances tiesa ir taisījusi spriedumu. Tādējādi jebkāds paziņojums par to, vai tiesvedības stadija ļauj izspriest lietu, pats par sevi nevar būt noteicošs, lai veiktu lietas priekšmeta un tvēruma analīzi pēc lietas nodošanas atpakaļ, kas jāveic tiesai, kurai lieta nodota atpakaļ.
Šajā gadījumā no šī sprieduma 73. punkta izriet, ka trešā pārsūdzētā sprieduma 46. punktā Vispārējā tiesa ir pareizi nospriedusi, ka 2017. gada 18. jūlija spriedumā Komisija/RN (
T‑695/16 P
, nav publicēts,
EU:T:2017:520
) nav izskatītas prasības otrā pamata daļas, kuras attiecas uz vienlīdzīgas attieksmes, diskriminācijas vecuma dēļ aizlieguma un samērīguma principa pārkāpumu.
Ceturtkārt, Komisijas iebildumam par pretrunu starp trešā pārsūdzētā sprieduma 112. punktu un 2017. gada 18. jūlija sprieduma Komisija/RN (
T‑695/16 P
, nav publicēts,
EU:T:2017:520
) 59. punktu nevar piekrist, ciktāl tas ir pamatots ar šī sprieduma 78. punktā noraidīto pieņēmumu, saskaņā ar kuru 2017. gada 18. jūlija spriedumā Komisija/RN (
T‑695/16 P
, nav publicēts,
EU:T:2017:520
) Vispārējā tiesa netieši, bet noteikti esot noraidījusi pamatu, kas attiecas uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, kā nepamatots jānoraida pirmais pamats, ko Komisija izvirzījusi apelācijas sūdzības pamatojumam lietā C‑118/21 P.
Par pirmā pamata trešo daļu un otro pamatu lietā C‑116/21 P, par pirmā pamata trešo daļu un par otrā pamata divām pirmajām daļām lietā C‑117/21 P, par otrā pamata trešo daļu un par trešā pamata pirmajām divām daļām lietā C‑118/21 P, kā arī par pirmo pamatu lietās C‑138/21 P un C‑139/21 P
Lietas dalībnieku argumenti
Ar šiem pamatiem un šīm daļām Komisija, kā arī galvenokārt Padome apgalvo, ka ar pārsūdzētajiem spriedumiem Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu vienlīdzīgas attieksmes principa un diskriminācijas aizlieguma principa interpretācijā, jo tā ir nepamatoti secinājusi to situāciju salīdzināmību, uz kurām attiecas Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. un 20. panta noteikumi, un tādējādi, ka pastāv atšķirīga attieksme, kas saistīta ar dažādu režīmu piemērošanu šīm salīdzināmajām situācijām.
Vispārīgi šīs iestādes, ko atbalsta Parlaments, uzskata, ka pirmā pārsūdzētā sprieduma 59. un 60. punktā, otrā pārsūdzētā sprieduma 58. un 59. punktā, kā arī saistībā ar Komisiju – trešā pārsūdzētā sprieduma 80. un 81. punktā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka laulības noslēgšanas diena bija vienīgais elements, kas noteica Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. vai 20. panta piemērošanu, un ka tādējādi situācijas, kurām ir piemērojamas šīs tiesību normas, bija salīdzināmas. Ja Vispārējā tiesa būtu ņēmusi vērā visus šo situācijas raksturojošos elementus, tai būtu bijis jākonstatē, ka pastāv būtiska un objektīva atšķirība starp ierēdņiem, kuri pilda dienesta pienākumus, un tiem, kuri beiguši pildīt dienesta pienākumus Savienības iestādē, kas saistīta ar šo ierēdņu attiecīgo juridisko situāciju, it īpaši ņemot vērā ar profesiju saistītās tiesības un pienākumus, kādi ir pirmajiem – pretēji otrajiem – saskaņā ar Civildienesta noteikumu normām visā dienesta attiecību laikā.
Gan Komisija, gan Padome it īpaši uzsver, ka ierēdnim, kas pilda dienesta pienākumus, pretēji bijušajiem ierēdņiem, kuriem vairs nav pienākuma strādāt, ir jāveic iemaksas pensiju sistēmā, viņš saņem pamatalgu – lielāku nekā izdienas pensija, kura viņam tiks piešķirta, kad viņš pensionēsies –, viņam ir pienākums dzīvot dienesta vietā un ir tiesības uz ekspatriācijas, ārvalstnieka un ceļošanas pabalstiem. Komisija piebilst, ka uz bijušajiem ierēdņiem vairs neattiecas kopējā veselības apdrošināšanas shēma saistībā ar nelaimes gadījumiem darbā. Šī iestāde turklāt norāda, ka pretēji Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantam šī pielikuma 18. pantā ir noteikts, ka laulības ilgumu neņem vērā, ja ierēdņa laulībā, kas noslēgta pirms ierēdņa dienesta attiecību izbeigšanas, ir bijis viens vai vairāki bērni, kas pierāda, ka situācijas, uz kurām attiecas abas šīs tiesību normas, ir radikāli atšķirīgas. Visi šie apsvērumi pierāda, ka bijušā ierēdņa, kas stājas laulībā, situācija tāpat kā tāda ierēdņa situācija, kurš stājas laulībā, kad vēl atrodas dienesta attiecībās, neprasa, lai pārdzīvojušajam laulātajam tiktu piedāvāti aizstājienākumi, piešķirot apgādnieka zaudējuma pensiju.
Komisija arī uzskata, ka dienesta attiecībās ar Savienības iestādi esošu ierēdņu situācija un dienesta attiecības izbeigušu ierēdņu situācija atšķiras personiskā aspektā. Pirmkārt, ierēdņi, kas stājas laulībā pirms dienesta attiecību izbeigšanas, ir jaunāki nekā ierēdņi, uz kuriem attiecas Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pants. Otrkārt, tiek uzskatīts, ka persona, kas stājas laulībā ar pensionējušos ierēdni, jau ir finansiāli neatkarīga, tādējādi šī ierēdņa nāvei būs mazāka ietekme nekā tāda ierēdņa gadījumā, kas uzturējis savu mājsaimniecību kopš aktīvā dienesta iestādēs. Šajā ziņā Komisija uzsver, ka Vispārējā tiesa pirmā pārsūdzētā sprieduma 51. punktā, otrā pārsūdzētā sprieduma 50. punktā un trešā pārsūdzētā sprieduma 72. punktā ir nepareizi interpretējusi 2019. gada 19. decembra sprieduma HK/Komisija (
C‑460/18 P
,
EU:C:2019:1119
) 69. punktu. Pretēji tam, ko esot apgalvojusi Vispārējā tiesa, tieši pārdzīvojušā laulātā finansiālais stāvoklis varot veidot atbilstošu elementu Savienības likumdevējam, kad tas nosaka kritērijus apgādnieka zaudējuma pensijas piešķiršanai atbilstoši Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantam, ņemot vērā apstākļus, kādos tikusi noslēgta laulība.
Komisija un Padome piebilst, ka pirmā pārsūdzētā sprieduma 56. punktā, otrā pārsūdzētā sprieduma 55. punktā un saistībā ar Komisiju – trešā pārsūdzētā sprieduma 77. punktā Vispārējā tiesa nepamatoti atteicās izdarīt secinājumus no 1993. gada 17. jūnija sprieduma Arauxo‑Dumay/Komisija (
T‑65/92
,
EU:T:1993:47
) 33. punkta, ciktāl Vispārējā tiesa pēdējā minētajā spriedumā ir norādījusi uz atšķirību starp situācijām, kas reglamentētas Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. un 20. pantā, jo šajā pašā spriedumā izmantotā loģika ir attiecināma arī uz šajā lietā aplūkoto gadījumu, neraugoties uz atšķirīgajiem faktiem, kuri ir attiecīgo strīdu pamatā.
Komisija turklāt apgalvo, ka pirmā pārsūdzētā sprieduma 58. punktā, otrā pārsūdzētā sprieduma 57. punktā un trešā pārsūdzētā sprieduma 79. punktā Vispārējā tiesa savā analīzē nepamatoti nav ņēmusi vērā Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. un 20. pantā paredzētā laulības minimālā ilguma mērķi, proti, – kā tas izriet no 2019. gada 19. decembra sprieduma HK/Komisija (
C‑460/18 P
,
EU:C:2019:1119
) 89. punkta – novērst mantojuma līgumus un tādējādi laulības noslēgšanu tikai ar mērķi iegūt apgādnieka zaudējuma pensijas izmaksu, ja šī laulība neatbilst ne patiesajai situācijai, ne attiecīgo personu attiecību stabilitātei. Tādējādi Vispārējā tiesa neesot ievērojusi kritēriju, saskaņā ar kuru, novērtējot situāciju salīdzināmību, ir jāņem vērā visi to raksturojošie elementi, kā arī visas tiesību normas, kas reglamentē katras salīdzināmās situācijas stāvokli. It īpaši, šajos pašos trīs pārsūdzēto spriedumu punktos uzskatot, ka pēc dienesta attiecību izbeigšanas noslēgta laulība būtiski negroza pārdzīvojušā laulātā situāciju saistībā ar tā īpašumtiesībām salīdzinājumā ar situāciju, uz kuru attiecas Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. pants, Vispārējā tiesa ne vien šim apsvērumam nav norādījusi nekādu pamatojumu, bet arī neesot ņēmusi vērā risku, ka šāda laulība ir iegansts mantojuma līgumu noslēgšanai.
VW, BT, ko atbalsta
AIACE
Internationale
, un RN apstrīd šo argumentāciju.
Tiesas vērtējums
Vispirms jāatgādina Tiesas pastāvīgā judikatūra, saskaņā ar kuru Hartas 20. pantā noteiktā vienlīdzība likuma priekšā ir vispārējs Savienības tiesību princips, kas prasa, lai salīdzināmas situācijas netiktu aplūkotas atšķirīgi un atšķirīgas situācijas netiktu aplūkotas vienādi, ja vien šāda atšķirīga pieeja nav objektīvi attaisnojama (spriedums, 2021. gada 2. septembris, État belge (Uzturēšanās tiesības vardarbības ģimenē gadījumā),
C‑930/19
,
EU:C:2021:657
,
57.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Prasība, kas saistīta ar situāciju salīdzināmību, lai noskaidrotu, vai pastāv vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums, ir jāvērtē, ņemot vērā visus šīs situācijas raksturojošos elementus un it īpaši ņemot vērā tā tiesību akta priekšmetu un mērķi, ar kuru tiek ieviests attiecīgais nošķīrums, tā kā šajā nolūkā ir jāņem vērā tās jomas principi un mērķi, kurā ietilpst šis akts. Ciktāl situācijas nav salīdzināmas, atšķirīga attieksme pret šīm situācijām nav pretrunā Hartas 20. pantā noteiktajai vienlīdzībai likuma priekšā (spriedums, 2021. gada 2. septembris, État belge (Uzturēšanās tiesības vardarbības ģimenē gadījumā),
C‑930/19
,
EU:C:2021:657
,
58.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Ņemot vērā šo judikatūru, jāizskata Komisijas un Padomes apgalvojumi, ko atbalsta Parlaments un saskaņā ar kuriem Vispārējā tiesa pārsūdzētajos spriedumos esot kļūdaini secinājusi, ka situācijas, uz kurām attiecas Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. un 20. panta normas, ir salīdzināmas un pastāv atšķirīga attieksme pret šīm salīdzināmajām situācijām atkarībā no laulības noslēgšanas datuma.
Šajā ziņā jānorāda, ka pirmā pārsūdzētā sprieduma 51., 52. un 55. punktā, otrā pārsūdzētā sprieduma 50., 51. un 54. punktā, kā arī trešā pārsūdzētā sprieduma 72., 73. un 76. punktā Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. un 20. panta priekšmets, ja vien ir ievērots nosacījums par laulības minimālo ilgumu, ir apgādnieka zaudējuma pensijas piešķiršana pārdzīvojušajam laulātajam atkarībā tikai no šī laulātā un mirušā laulātā vienojošās saiknes juridiskā rakstura. Vispārējā tiesa arī norādīja, ka šo tiesību normu mērķis ir piešķirt pārdzīvojušajam laulātajam aizstājienākumus, lai daļēji kompensētu mirušā laulātā, kas ir bijušais ierēdnis, kurš vairs nav dienesta attiecībās un neveic iemaksas Savienības pensiju sistēmā, ienākumu zaudēšanu.
Tādējādi Vispārējā tiesa būtībā uzskatīja, ka abu šo Civildienesta noteikumu VIII pielikuma normu priekšmets un mērķis bija lielā mērā identiski, ņemot vērā šī sprieduma 96. punktā minēto judikatūru, ko pati Vispārējā tiesa ir atgādinājusi pirmā un otrā pārsūdzētā sprieduma 44. punktā, kā arī trešā pārsūdzētā sprieduma 66. punktā. Vispārējā tiesa uzskata, ka galvenais elements, kas raksturo attiecīgās apgādnieka zaudējuma pensijas, ir tās saiknes juridiskais raksturs, kura pārdzīvojušo laulāto kā personu, kurai minētās tiesību normas piešķir tiesības, vieno ar bijušo ierēdni, kas ir miris. Vispārējā tiesa joprojām uzskata, ka vienīgā atšķirība Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. un 20. panta piemērošanā ir nosacījums par laulības minimālo ilgumu, kam pašam ir izvirzīts nosacījums par laulības noslēgšanas dienu, ņemot vērā ierēdņa Civildienesta noteikumos paredzēto stāvokli šajā datumā, kā tas nepārprotami izriet no pirmā pārsūdzētā sprieduma 53. punkta, otrā pārsūdzētā sprieduma 52. punkta un trešā pārsūdzētā sprieduma 74. punkta.
Šādos apstākļos, nepieļaujot tiesību kļūdu, Vispārējā tiesa varēja uzskatīt, pirmām kārtām, pirmā pārsūdzētā sprieduma 59. punktā, otrā pārsūdzētā sprieduma 58. punktā un trešā pārsūdzētā sprieduma 80. punktā, ka situācijas, uz kurām attiecas Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. un 20. panta noteikumi, bija salīdzināmas un, otrām kārtām, pirmā pārsūdzētā sprieduma 53. un 60. punktā, otrā pārsūdzētā sprieduma 52. un 59. punktā, kā arī trešā pārsūdzētā sprieduma 74. un 81. punktā – situācijas, uz kurām attiecas šīs tiesību normas, atšķiras tikai attiecībā uz laulības noslēgšanas datumu saistībā ar ierēdņa Civildienesta noteikumos paredzēto stāvokli.
Komisija un Padome, ko atbalsta Parlaments, tomēr apgalvo, pirmkārt, ka Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. un 20. pantā paredzētās situācijas būtiski un objektīvi atšķiras ar to, ka tieši laulības noslēgšanas dienā ierēdnis vēl bija dienesta attiecībās ar Savienības iestādi pirmās tiesību normas ietvaros, bet vairs nebija dienesta attiecībās otrās tiesību normas ietvaros. Tādējādi Vispārējā tiesa neesot pietiekami ņēmusi vērā šo raksturīgo elementu, vērtējot situāciju salīdzināmību.
Tomēr – kā Vispārējā tiesa to ir pamatoti norādījusi pirmā pārsūdzētā sprieduma 54. punktā, otrā pārsūdzētā sprieduma 53. punktā un trešā pārsūdzētā sprieduma 75. punktā – tās saiknes juridiskais raksturs, kura vieno pārdzīvojušo laulāto un ierēdni, kas ir miris, neatšķiras atkarībā no tā, vai laulības noslēgšanas datumā ierēdņi veica vai neveica profesionālo darbību, un atkarībā no to iemaksu Savienības pensiju sistēmā apmēra, kuras ir veiktas vai vēl ir jāveic. Tāpat arī, kā Vispārējā tiesa to konstatējusi pirmā pārsūdzētā sprieduma 58. punktā, otrā pārsūdzētā sprieduma 57. punktā un trešā pārsūdzētā sprieduma 79. punktā, fakts, ka ierēdnis, kas ir miris, pirms vai pēc dienesta attiecību izbeigšanas ir stājies laulībā, nevar būtiski grozīt pārdzīvojušā laulātā situāciju saistībā ar viņa īpašumtiesībām, kurās ietilpst tiesības uz apgādnieka zaudējuma pensiju kā aizstājienākumiem.
Jāuzsver, ka laulības noslēgšanas datums ir atkarīgs tikai no topošo laulāto gribas. Šis lēmums ir ierēdņa brīvas gribas rezultāts, pamatojoties uz daudziem apsvērumiem, kas ne vienmēr un ne tikai ir saistīti ar tādu apstākļu ņemšanu vērā, kuri saistīti ar profesionālās darbības veikšanu vai neveikšanu. Pretēji tam, ko apgalvo Komisija un Padome, faktam, vai šis ierēdnis bija vai nebija dienesta attiecībās šajā datumā, nevar būt noteicoša ietekme uz attiecīgo situāciju salīdzināmības vērtējumu, ņemot vērā šī sprieduma 96. punktā atgādinātos kritērijus un it īpaši Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. un 20. panta priekšmetu un mērķi, kuri atgādināti šī sprieduma 98. punktā. Šajā ziņā Vispārējās tiesas argumentācija, kas atgādināta šī sprieduma iepriekšējā punktā, būtībā ir pamatota ar šo priekšmetu, mērķi un galveno elementu.
Ir taisnība, kā tas izriet no šī sprieduma 99. punkta, ka Civildienesta noteikumos paredzētā ierēdņa situācija laulības noslēgšanas datumā ietekmē nosacījumu par šīs laulības minimālo ilgumu. Lai gan prasītais ilgums ir tikai viens gads gadījumā, kad laulība tiek noslēgta, kamēr ierēdnis vēl ir dienesta attiecībās, šis ilgums ir pieci gadi gadījumā, ja ierēdnis salaulājas pēc dienesta attiecību izbeigšanas Savienības iestādē.
Tomēr, kā VW to pamatoti norāda un kā tas izriet no šī sprieduma 102. un 103. punkta, ne ierēdņa Civildienesta noteikumos paredzētā situācija, ne laulības noslēgšanas datums nav atbilstoši elementi situāciju salīdzināmības stadijā, ciktāl tiem nav tiešas saiknes ar priekšmetu, mērķi un galveno elementu, kas raksturo tiesības uz apgādnieka zaudējuma pensiju, kuras paredzētas Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. un 20. pantā.
Šī iemesla dēļ pēc analoģijas jāuzskata – kā Tiesa attiecībā uz Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 17. pantā paredzēto apgādnieka zaudējuma pensiju to ir norādījusi 2019. ada 19. decembra sprieduma HK/Komisija (
C‑460/18 P
,
EU:C:2019:1119
) 70. punktā –, ka apgādnieka zaudējuma pensijas piešķiršana principā ir atkarīga “tikai” no tās saiknes juridiskā rakstura, kas attiecīgo personu vieno ar ierēdni, kurš ir miris, lai gan šī sprieduma 89. punktā Tiesa ir atzinusi, ka laulības minimālais ilgums arī ir nosacījums, lai pārdzīvojušais laulātais saņemtu apgādnieka zaudējuma pensiju.
Laulāto saiknes juridiskais raksturs pamato Savienības civildienesta apgādnieka zaudējuma pensiju shēmu, ciktāl šis piešķiršanas nosacījums ir kopējs visām Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 17.–20. un 27. pantā paredzētajām apgādnieka zaudējuma pensijām. Laulības minimālā ilguma nosacījums savukārt papildina nosacījumu, kas attiecas uz laulāto saiknes juridisko raksturu, ciktāl tā mērķis ir tikai precizēt ilgumu, cik ilgai jābūt juridiskajai saiknei, lai varētu piešķirt apgādnieka zaudējuma pensiju. Šis papildu nosacījums turklāt nav pārņemts atsevišķās apgādnieka zaudējuma pensijās, piemēram, tajās, kas paredzētas Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 19. un 27. pantā.
Tādējādi Vispārējā tiesa pirmā pārsūdzētā sprieduma 52. un 54. punktā, otrā pārsūdzētā sprieduma 51. un 53. punktā, kā arī trešā pārsūdzētā sprieduma 73. un 75. punktā savā pamatojumā uzstāja uz laulāto juridiskās saiknes kā galvenā elementa, kas raksturo Savienības apgādnieka zaudējuma pensiju shēmu, nozīmīgumu un secināja, ka Civildienesta noteikumos noteiktā ierēdņa situācija neietekmē šo saikni.
Komisija un Padome apgalvo, otrkārt, ka bijušā ierēdņa, kas stājas laulībā pēc dienesta attiecību izbeigšanas, situācija neprasa, lai pārdzīvojušajam laulātajam tiktu piedāvāti aizstājienākumi, kā tas ir ierēdņa situācijā, kurš stājas laulībā tad, kad vēl ir dienesta attiecībās. Šajā ziņā pietiek atgādināt, kā Vispārējā tiesa to pamatoti norādījusi pirmā pārsūdzētā sprieduma 58. punktā, otrā pārsūdzētā sprieduma 57. punktā un trešā pārsūdzētā sprieduma 79. punktā, atsaucoties uz 2019. gada 19. decembra sprieduma HK/Komisija (
C‑460/18 P
,
EU:C:2019:1119
) 69. punktu, ka tiesības uz Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. un 20. pantā paredzētajām apgādnieka zaudējuma pensijām nav pakļautas nosacījumiem par līdzekļiem vai īpašumu, kam jāraksturo pārdzīvojušā laulātā nespēja apmierināt savas vajadzības un kas tādējādi pierāda tā finansiālo atkarību no mirušā pagātnē.
Komisija norāda, treškārt, ka Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. un 20. pantā paredzēto laulības minimālā ilguma mērķi, kas – kā tas izrietot no 2019. gada 19. decembra sprieduma HK/Komisija (
C‑460/18 P
,
EU:C:2019:1119
) 89. punktā – ir novērst krāpniecisku vai ļaunprātīgu mantojuma līgumu slēgšanu. Šajā ziņā pietiek norādīt, ka šim aspektam nav nozīmes situāciju salīdzināmības stadijā. Šis arguments patiesībā attiecas uz prasītā laulības ilguma, kas ir lielāks vai mazāks, pamatojumu, līdz ar to tas var tikt norādīts tikai stadijā, kad tiek vērtēts iespējamās konstatētās atšķirīgās attieksmes samērīgums.
Turklāt, runājot par Komisijas argumentu, ka situāciju nesalīdzināmību apliecina arī fakts, ka pretēji tam, kas paredzēts Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantā, laulības minimālo ilgumu saskaņā ar šī pielikuma 18. pantu neņem vērā, ja pārdzīvojušais laulātais apmierina vai ir apmierinājis bijušā ierēdņa bērnu vajadzības, šis elements neietekmē vērtējumu par to situāciju salīdzināmību, uz kurām attiecas abi šie panti. Nosacījumam par bērnu uzturēšanu, kurš paredzēts tikai Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. pantā, pēc analoģijas ar to, kas norādīts šī sprieduma 104. un 106. punktā, ir tāds pats papildu raksturs kā nosacījumam par laulības minimālo ilgumu, kuru tas aizstāj. Tādējādi tam nav tiešas saistības ar priekšmetu, mērķi un galveno elementu, kas ir raksturīgs šī pielikuma 18. un 20. pantā paredzētajām tiesībām uz apgādnieka zaudējuma pensiju.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija un Padome, kuras atbalsta Parlaments, secinājumos, kurus Vispārējā tiesa ir izdarījusi pirmā pārsūdzētā sprieduma 59. un 60. punktā, otrā pārsūdzētā sprieduma 58. un 59. punktā, kā arī trešā pārsūdzētā sprieduma 80. un 81. punktā, nav pieļauta tiesību kļūda.
Šādos apstākļos par neefektīvu ir jāatzīst Komisijas un Padomes arguments, ka Vispārējā tiesa pirmā pārsūdzētā sprieduma 56. punktā, otrā pārsūdzētā sprieduma 55. punktā un saistībā ar Komisiju – trešā pārsūdzētā sprieduma 77. punktā esot nepamatoti atteikusies izdarīt secinājumus no 1993. gada 17. jūnija sprieduma Arauxo‑Dumay/Komisija (
T‑65/92
,
EU:T:1993:47
) 33. punkta. Pat ja pieņem, ka šis arguments ir pamatots, Vispārējās tiesas secinājumi par situāciju salīdzināmību ir pietiekami balstīti uz pamatojumu, kas ietverts attiecīgi pirmā pārsūdzētā sprieduma 51.–55. un 58. punktā, otrā pārsūdzētā sprieduma 50.–54. un 57, kā arī trešā pārsūdzētā sprieduma 72.–76. un 79. punktā neatkarīgi no apsvērumiem, kuri attiecīgi ir izklāstīti šo spriedumu 56., 57. un 77. punktā.
No tā izriet – kā nepamatota ir jānoraida pirmā pamata trešā daļa un otrais pamats lietā C‑116/21 P, pirmā pamata trešā daļa un divas pirmās otrā pamata daļas lietā C‑117/21 P, otrā pamata trešā daļa un divas pirmās trešā pamata daļas lietā C‑118/21 P, kā arī pirmais pamats lietās C‑138/21 P un C‑139/21 P.
Par divām pirmajām pirmā pamata daļām lietās C‑116/21 P un C‑117/21 P, par divām pirmajām otrā pamata daļām lietā C‑118/21 P, kā arī par otro pamatu lietās C‑138/21 P un C‑139/21 P
Lietas dalībnieku argumenti
Ar šiem pamatiem Komisija, kā arī pakārtoti Padome būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka pārsūdzētajos spriedumos tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu saistībā ar tiesu kontroles apjomu.
Abas šīs iestādes, ko atbalsta Parlaments, uzskata, ka divu pirmo pārsūdzēto spriedumu 48. punkta otrajā teikumā un saistībā ar Komisiju – trešā pārsūdzētā sprieduma 70. punkta otrajā teikumā Vispārējā tiesa esot piemērojusi Savienības judikatūru, kura ir izstrādāta radikāli atšķirīgā darbinieku politikas izvēles kontekstā situācijās, kad likumdevējam ir vairākas izvēles iespējas. Tādējādi Vispārējā tiesa it īpaši pirmā pārsūdzētā sprieduma 80. punktā, otrā pārsūdzētā sprieduma 84. punktā un saistībā ar Komisiju – trešā pārsūdzētā sprieduma 105. punktā nepamatoti secināja, ka Savienības likumdevēja izvēle saistībā ar laulības minimālo ilgumu, kas ir noteikts Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantā, vienkārši ir “nesaprātīga”. Šādi rīkojoties, tā esot veikusi kontroli, kas pārsniedz attiecīgā pasākuma “acīmredzami neatbilstošo vai nepiemēroto” raksturu salīdzinājumā ar kompetento iestāžu izvirzīto mērķi, proti, šajā gadījumā novērst tiesību ļaunprātīgu izmantošanu un krāpšanu, kā arī aizsargāt Savienības finanses. Tādā veidā Vispārējā tiesa ar savu vērtējumu esot aizstājusi Savienības likumdevēja vērtējumu un tādējādi pārsniegusi likumības pārbaudes robežas.
Runājot par mērķi aizsargāt Savienības finanses, Padome pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav pārbaudījusi Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantu, ņemot vērā šo mērķi, kas aplūkots plašā nozīmē, saistībā ar mērķi cīnīties pret krāpšanu. Papildus tam, ka Vispārējai tiesa esot bijis jāpārbauda, vai šī tiesību norma ir acīmredzami neatbilstoša šiem mērķiem, Padome apgalvo, ka Vispārējā tiesa pirmā pārsūdzētā sprieduma 83. punktā un otrā pārsūdzētā sprieduma 87. punktā nepamatoti uzskatīja, ka pat minētās tiesību normas neesamības gadījumā Savienības pensiju sistēmas finansiālais līdzsvars nebūtu apdraudēts. Savienībai bija jāizstrādā sistēma, kas spēj novērst krāpšanas situācijas, kādas izriet no pensionējušos Savienības ierēdņu noslēgtām fiktīvām laulībām.
Komisija turklāt norāda – lai gan Vispārējā tiesa esot apgalvojusi, ka VIII pielikuma 20. panta likumīguma vērtējums ir balstīts uz Hartas 20. un 21. pantu, tā esot atkāpusies no Tiesas judikatūras, saskaņā ar kuru Savienības tiesību akta likumīguma vērtējums no pamattiesību viedokļa katrā ziņā nevar būt balstīts uz apgalvojumiem, kuri attiecas uz šī tiesību akta sekām konkrētā gadījumā. Vispārējā tiesa esot īpaši norādījusi uz nelabvēlīgo situāciju, kādā var nonākt dažas personas, un turklāt pirmā pārsūdzētā sprieduma 77. un 78. punktā, otrā pārsūdzētā sprieduma 81. punktā un trešā pārsūdzētā sprieduma 101.–103. punktā esot balstījusies uz argumentu par īpašajiem šī gadījuma faktiskajiem apstākļiem, lai Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantu atzītu par prettiesisku.
VW uzskata – pārmetot Vispārējai tiesai, ka tā ir pārbaudījusi Savienības likumdevēja izdarītās izvēles “nesaprātīgo” raksturu, Komisija un Padome nepareizi interpretē pirmo pārsūdzēto spriedumu. Vispārējā tiesa minētā sprieduma 69.–74. punktā patiesībā esot pārbaudījusi šīs izvēles “acīmredzami nesaprātīgo” raksturu, kas jāsaprot kā “neatbilstoša”. Uzskatīdama, ka Vispārējā tiesa ir balstījusies uz pareizu samērīguma pārbaudes loģiku, kā tas izriet no Savienības tiesu judikatūras, VW apgalvo, ka Vispārējā tiesa pamatoti nosprieda – pat ja mērķi cīnīties pret krāpšanu atzītu par leģitīmu, pasākums, kurš, pamatojoties uz neatspēkojamu prezumpciju, ir paredzēts, lai noteiktu laulības minimālo ilgumu, kas ir piecas reizes ilgāks nekā šī pielikuma 18. pantā paredzētais, bija acīmredzami neatbilstošs un pārsniedza to, kas bija vajadzīgs, lai nodrošinātu krāpšanas neesamību.
Turklāt VW uzskata, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, Vispārējā tiesa papildus apsvērumiem par viņas faktisko un ģimenes situāciju pirmā pārsūdzētā sprieduma 61. punktā norādīja, ka atšķirīga attieksme rada nelabvēlīgu situāciju ne vien viņai, bet vispārīgi visiem bijušā ierēdņa pārdzīvojušajiem laulātajiem, kuri ir stājušies laulībā pēc viņa dienesta attiecību izbeigšanas, un tādējādi visiem pārdzīvojušajiem laulātajiem, kuri ietilpst Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta piemērošanas jomā.
BT, ko atbalsta
AIACE
Internationale
, uzskata arī, ka Vispārējā tiesa otrā pārsūdzētā sprieduma 61. punktā ir izteikusies vispārīgi, neminot konkrēti viņas gadījumu un nenorādot argumentu, kas balstīts uz lietas faktiskajiem apstākļiem.
Turklāt BT apgalvo, ka tāpat kā Tiesa 2019. gada 19. decembra spriedumā HK/Komisija (
C‑460/18 P
,
EU:C:2019:1119
) uzskatīja, ka Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 17. un 18. pantā paredzētais nosacījums par laulības minimālo ilgumu, kas ir viens gads, nešķiet diskriminējošs vai acīmredzami neatbilstošs, ņemot vērā apgādnieka zaudējuma pensijas piešķiršanai izvirzīto mērķi, Vispārējai tiesai bija jāpārbauda, vai šī pielikuma 20. pantā paredzētais nosacījums par minimālo laulības ilgumu – pieci gadi – nav diskriminējošs, acīmredzami neatbilstošs un vajadzīgs, lai sasniegtu Savienības likumdevēja noteiktos mērķus. Vispārējā tiesa otrajā pārsūdzētajā spriedumā šo pārbaudi esot veikusi rūpīgi.
RN apgalvo – Komisijas arguments, ka Vispārējā tiesa neesot ievērojusi savu tiesas spriešanas pilnvaru apjomu, esot neskaidrs un tādējādi nepieņemams, jo Komisija nav precizējusi, ņemot vērā kādu apgādnieka zaudējuma pensijas mērķi, Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pants varētu būt likumīgs. Katrā ziņā RN uzskata, ka Vispārējā tiesa pārdzīvojušo laulāto situāciju ir novērtējusi, ņemot vērā mērķi šiem laulātajiem kompensēt ienākumu zaudējumu, kas izriet no bijušā ierēdņa nāves.
RN turklāt apgalvo, ka pretēji tam, ko norāda Komisija, Vispārējā tiesa, novērtējot Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta spēkā esamību, nav vienkārši paredzējusi šīs tiesību normas piemērošanu šim gadījumam, bet trešā pārsūdzētā sprieduma 83. un 103. punktā norādījusi, ka šī tiesību norma rada konkrētu nelabvēlīgu situāciju vienai personu kategorijai, proti, pārdzīvojušajiem laulātajiem, kas stājušies laulībā ar bijušo ierēdni.
Tiesas vērtējums
Vispirms jākonstatē, ka pretēji tam, ko apgalvo RN, Komisijas arguments, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi savas tiesas spriešanas kontroles apjomu, nav neskaidrs un tādējādi nav nepieņemams, ņemot vērā šī sprieduma 43. punktā atgādināto judikatūru. Ar šo argumentu šī iestāde pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav pareizi piemērojusi kritēriju, kurš bija jāņem vērā, vērtējot Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta likumību.
Attiecībā uz lietu pēc būtības ir jānorāda, ka pirmā un otrā pārsūdzētā sprieduma 46.–48. punktā, kā arī trešā pārsūdzētā sprieduma 68.–70. punktā Vispārējā tiesa atgādināja Hartas 52. panta 1. punktā minētās prasības, kā arī judikatūru, kas ir piemērojama, pārbaudot atšķirīgās attieksmes samērīgumu. Pēc tam tā pirmā un otrā pārsūdzētā sprieduma 49. punktā, kā arī trešā pārsūdzētā sprieduma 71. punktā nosprieda – lai gan attiecīgi Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. un 20. punktā paredzētās situācijas bija salīdzināmas, bija jāpārbauda, vai nav nesaprātīgi, ka Savienības likumdevējs uzskata, ka ieviestā atšķirīgā attieksme varētu būt atbilstoša un vajadzīga, lai sasniegtu vispārējo interešu mērķi, kāds ir izvirzīts nosacījumam par Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantā paredzēto laulības minimālo ilgumu. Secinājusi situāciju salīdzināmību, tā šo analīzi veica, sākot no pirmā pārsūdzētā sprieduma 65. punkta, otrā pārsūdzētā sprieduma 66. punkta un trešā pārsūdzētā sprieduma 90. punkta.
Kā to norāda Komisija un Padome, ko atbalsta Parlaments, no Tiesas judikatūras izriet – pastāvot tādām Civildienesta noteikumu normām, kādas aplūkotas šajā lietā, un ņemot vērā plašo Savienības likumdevēja rīcības brīvību šajā ziņā, Hartas 20. pantā nostiprinātais vienlīdzīgas attieksmes princips ir pārkāpts tikai tad, ja Savienības likumdevējs veic patvaļīgu vai acīmredzami nepiemērotu diferenciāciju saistībā ar šajā lietā aplūkojamā tiesiskā regulējuma mērķi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 25. marts, Alvarez y Bejarano u.c./Komisija,
C‑517/19 P un C‑518/19 P
,
EU:C:2021:240
,
53.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Jāuzskata, ka šī judikatūra ir piemērojama, pārbaudot Hartas 52. panta 1. punktā noteikto prasību par samērīgumu.
Šajā gadījumā Vispārējā tiesa pirmā un otrā pārsūdzētā sprieduma 49. punktā, kā arī trešā pārsūdzētā sprieduma 71. punktā uzskatīja, ka jāpārbauda, vai nav nesaprātīgi, ka Savienības likumdevējs ir uzskatījis, ka ieviestā atšķirīgā attieksme varētu būt atbilstoša un vajadzīga, lai sasniegtu vispārējo interešu mērķi, kāds ir izvirzīts ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantā paredzēto nosacījumu par laulības minimālo ilgumu. Tai esot bijis jāpārbauda tikai tas, vai diferenciācija, kas veikta šajā tiesību normā, kura aplūkota kopā ar šī pielikuma 18. pantu, nav patvaļīga vai acīmredzami neatbilstoša, ņemot vērā izvirzīto vispārējo interešu mērķi. Šādi tā nav ievērojusi savas tiesu kontroles apjomu, nepareizi pārbaudot samērīguma prasību, un tādējādi ir pieļāvusi tiesību kļūdu. Nepastāvot šai kļūdai, Vispārējai tiesai būtu bijis jānorāda atšķirīga argumentācija un iespējams būtu bijis jāizdara secinājumi, kas nav tie, kurus tā ir izdarījusi pirmā pārsūdzētā sprieduma 80., 85. un 87. punktā, otrā pārsūdzētā sprieduma 84., 90. un 92. punktā, kā arī trešā pārsūdzētā sprieduma 105., 110. un 112. punktā.
Šī tiesu kontroles neievērošana ir ietekmējusi arī pirmā pārsūdzētā sprieduma 69. punktu, otrā pārsūdzētā sprieduma 71. punktu un trešā pārsūdzētā sprieduma 94. punktu. Vispārējā tiesa, sākot no šiem punktiem, ir pārbaudījusi, vai Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantā paredzētais nosacījums par laulības minimālo ilgumu, kas ir pieci gadi – atsevišķi un neatkarīgi no šī pielikuma 18. pantā paredzētā nosacījuma par vienu gadu Hartas 52. panta 1. punktā –, bija samērīgs tādā ziņā, ka acīmredzami nepārsniedza to, kas vajadzīgs, lai sasniegtu Savienības likumdevēja izvirzīto mērķi. Kā izriet no šī sprieduma 128. punkta, pat šīs Hartas tiesību normas ietvaros Vispārējai tiesai esot bijis jāpārbauda tikai, vai šajā gadījumā konstatētā diferenciācija – tas, ka nosacījums par laulības minimālo ilgumu situācijās, uz kurām attiecas Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pants, ir piecas reizes lielāks nekā tas, kas paredzēts attiecībā uz situācijām, uz kurām attiecas šī pielikuma 18. pants, lai gan visas šīs situācijas ir salīdzināmas, – ir jāuzskata par patvaļīgu vai acīmredzami neatbilstošu, ņemot vērā Savienības likumdevēja izvirzīto mērķi, kas ir kopīgs abām šīm tiesību normām.
Šādos apstākļos, nepārbaudot pārējos Komisijas un Padomes izvirzītos argumentus, ir jāapmierina divas pirmās pirmā apelācijas pamata daļas lietās C‑116/21 P un C‑117/21 P, divas pirmās otrā apelācijas pamata daļas lietā C‑118/21 P, kā arī otrais apelācijas pamats lietās C‑138/21 P un C‑139/21 P.
Tādējādi, nepārbaudot trešo pamatu lietā C‑116/21 P, otrā pamata trešo daļu un trešo pamatu lietā C‑117/21 P, trešā pamata trešo daļu un ceturto pamatu lietā C‑118/21 P, trešo un ceturto pamatu lietā C‑138/21 P, kā arī trešo pamatu lietā C‑139/21 P, apelācijas sūdzības ir jāapmierina un trīs pārsūdzētie spriedumi jāatceļ.
Par prasībām Vispārējā tiesā
Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmās daļas otro teikumu Vispārējās tiesas nolēmuma atcelšanas gadījumā Tiesa pati var pieņemt galīgo spriedumu šajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.
Šajā gadījumā, ņemot vērā it īpaši to, ka atcelšanas prasības lietās T‑243/18, T‑315/19 un T‑442/17 RENV ir pamatotas ar pamatiem, kuri ir tikuši apspriesti uz sacīkstes principu balstītās debatēs Vispārējā tiesā un kuru pārbaude neprasa veikt nekādu papildu procesa organizatorisko vai pierādījumu savākšanas pasākumu, ir jāuzskata, ka šīs prasības ļauj taisīt galīgo spriedumu un ka par tām ir jāpieņem galīgais spriedums.
Lai Tiesas rīcībā būtu pilnīgi lietu materiāli šajā nolūkā, Tiesas kanceleja, kurai to lūdza tiesnesis referents, 2022. gada 21. janvārī lūdza Vispārējās tiesas kanceleju nosūtīt lietās T‑243/18 un T‑315/19 notikušo tiesas sēžu audioierakstus. Vispārējās tiesas kanceleja 2022. gada 25. janvārī uz šo lūgumu atbildēja apstiprinoši.
Par prasību lietā T‑243/18
Lai pamatotu prasību Vispārējā tiesā lietā T‑243/18, VW būtībā izvirzīja divus pamatus, kuri attiecas – galvenokārt – uz iebildi par Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta prettiesiskumu un – pakārtoti – uz Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 27. panta kļūdainu interpretāciju. Viņa arī pakārtoti atsaucās uz šīs tiesību normas prettiesiskumu, kas balstīts uz Hartas 20. pantā nostiprinātā vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.
Par pirmo pamatu, kas attiecas uz iebildi par Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta prettiesiskumu
Ar pirmo pamatu lietā T‑243/18 VW apgalvo, ka ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantu ir pārkāpts attiecīgi Hartas 20. un 52. pantā nostiprinātais vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma princips, jo, nosakot piecus gadus par laulības minimālo ilgumu, lai gan Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. pantā ir paredzēts tikai viens gads, viņai ir nepamatoti atņemtas tiesības saņemt apgādnieka zaudējuma pensiju.
Komisija, ko atbalsta Parlaments un Padome, apstrīd šo argumentāciju.
Jāatgādina, ka saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punktu visiem tajā atzīto tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumiem jābūt noteiktiem tiesību aktos un tajos jārespektē šo tiesību un brīvību būtība. Ievērojot samērīguma principu, ierobežojumi var tikt noteikti tikai tad, ja tie ir vajadzīgi un faktiski atbilst Savienības atzītiem vispārējo interešu mērķiem vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības.
Turklāt vienlīdzīgas attieksmes princips ir vispārējs Savienības tiesību princips, kas ir nostiprināts Hartas 20. pantā, un Hartas 21. panta 1. punktā noteiktais diskriminācijas aizlieguma princips ir tā īpaša izpausme (spriedums, 2020. gada 29. oktobris, Veselības ministrija,
C‑243/19
,
EU:C:2020:872
,
35.
punkts un tajā minētā judikatūra). Šie abi principi ir atgādināti arī Civildienesta noteikumu 1.d pantā.
Tiesa jau ir nospriedusi, ka jebkādas diskriminācijas vecuma dēļ aizliegumam, kas ir nostiprināts Hartas 21. panta 1. punktā, piemīt imperatīvs raksturs kā vispārējam Savienības tiesību principam, jo ar šo aizliegumu vien pietiek, lai privātpersonām rastos subjektīvas tiesības, uz kurām tās var atsaukties pret tām vērstā tiesvedībā jomā, uz ko attiecas Savienības tiesības (spriedums, 2018. gada 17. aprīlis, Egenberger,
C‑414/16
,
EU:C:2018:257
,
76.
punkts un tajā minētā judikatūra). Tāpat tam ir jābūt attiecībā uz vienlīdzīgas attieksmes vai vienlīdzības likuma priekšā principu, kas ir paredzēts Hartas 20. pantā.
Kā tas jau norādīts šī sprieduma 95. punktā, vispārējais vienlīdzīgas attieksmes princips prasa Savienības likumdevējam, ka saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punkta prasībām salīdzināmas situācijas nedrīkst tikt aplūkotas atšķirīgi un atšķirīgas situācijas nedrīkst tikt aplūkotas vienādi, ja vien šāda pieeja nav objektīvi pamatota. Atšķirīga attieksme ir pamatota, ja tā ir balstīta uz objektīvu un saprātīgu kritēriju, proti, ja tā atbilst leģitīmi pieņemamam mērķim, kas ir izvirzīts attiecīgajā tiesiskajā regulējumā, un ja šī atšķirība ir samērīga ar mērķi, kuru ar attiecīgo attieksmi tiecas sasniegt (spriedums, 2014. gada 22. maijs, Glatzel,
C‑356/12
,
EU:C:2014:350
,
43.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Kā tas izklāstīts šī sprieduma 96. punktā, prasība, kas saistīta ar situāciju salīdzināmību, lai noteiktu, vai pastāv vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums, ir jāvērtē, ņemot vērā visus elementus, kuri tās raksturo, un it īpaši ņemot vērā mērķi, kāds ir izvirzīts aktam, ar ko ieviests attiecīgais nošķīrums, jo šajā ziņā ir jāņem vērā tās jomas principi un mērķi, kurā šis akts ietilpst. Ciktāl situācijas nav salīdzināmas, atšķirīga attieksme pret attiecīgajām situācijām nav pretrunā Hartas 20. pantā nostiprinātajai vienlīdzībai likuma priekšā.
Turklāt jāatgādina šī sprieduma 127. punktā minētā Tiesas judikatūra, saskaņā ar kuru, pastāvot tādām Civildienesta noteikumu normām kā šajā lietā aplūkotās, un, ņemot vērā plašo Savienības likumdevēja rīcības brīvību šajā ziņā, vienlīdzīgas attieksmes princips ir pārkāpts tikai tad, ja Savienības likumdevējs veic patvaļīgu vai acīmredzami nepiemērotu diferenciāciju saistībā ar šajā lietā aplūkojamā tiesiskā regulējuma mērķi.
Ņemot vērā šo judikatūru un Hartas 52. panta 1. punkta prasības, ir jāizskata iebilde par Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta prettiesiskumu, ko VW izvirzījusi lietā T‑243/18, ņemot vērā Hartas 20. un 52. pantu.
Runājot, pirmkārt, par Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. un 20. pantā paredzēto situāciju salīdzināmību, šī sprieduma 98.–113. punktā norādīto iemeslu dēļ ir jāuzskata, ka šīs situācijas ir salīdzināmas.
Otrkārt, ir jākonstatē – šajās Civildienesta VIII pielikuma normās, paredzot atšķirīgus laulības minimālos ilgumus, Savienības likumdevējs atšķirīgi ir aplūkojis salīdzināmas situācijas.
Treškārt, ir jāpārbauda, vai šī atšķirīgā attieksme atbilst Hartas 20. pantam, ciktāl tā atbilst kritērijiem, kas minēti tās 52. panta 1. punktā un atgādināti šī sprieduma 139. punktā.
Pirmām kārtām, ir skaidrs, ka minētā atšķirīgā attieksme tiesību aktā paredzēta Hartas 52. panta 1. punkta izpratnē, jo tā izriet no Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta, kas aplūkots kopā ar šī pielikuma 18. pantu. Šīs Savienības tiesību normas paredz nosacījumus par precīzi aprēķinātu laulības minimālo ilgumu, kuri nosaka tiesību uz vienlīdzīgu attieksmi īstenošanas ierobežojumu tvērumu (saistībā ar prasības, saskaņā ar kuru visiem pamattiesību izmantošanas ierobežojumiem ir jābūt noteiktiem tiesību aktos, tvērumu skat. spriedumu, 2022. gada 26. aprīlis, Polija/Parlaments un Padome,
C‑401/19
,
EU:C:2022:297
,
64.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Otrām kārtām, ar ierobežojumu, kas apgādnieka zaudējuma pensijas sistēmai ir noteikts ar attiecīgo atšķirīgo attieksmi, ir ievērots vienlīdzīgas attieksmes principa būtiskais saturs saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punktu. Šis ierobežojums neapdraud šo principu kā tādu, ciktāl tas attiecas tikai uz ierobežotu jautājumu par nosacījumu par laulības minimālo ilgumu, kas jāizpilda mirušā ierēdņa vai bijušā ierēdņa pārdzīvojušajam laulātajam, lai varētu saņemt apgādnieka zaudējuma pensiju, neatņemot šim laulātajam iespēju saņemt šādu pensiju ikvienā no Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. un 20. pantā paredzētajiem gadījumiem.
Trešām kārtām, minētais ierobežojums atbilst vispārējo interešu mērķim Hartas 52. panta 1. punkta izpratnē, proti, novērst tiesību ļaunprātīgu izmantošanu un krāpšanu, jo to aizliegums ir vispārējs Savienības tiesību princips, kurš jāievēro attiecīgajām personām (spriedums, 2018. gada 6. februāris, Altun u.c.,
C‑359/16
,
EU:C:2018:63
,
49.
punkts). Tiesa patiesībā jau ir nospriedusi, ka nosacījums, saskaņā ar kuru laulībai ir jāilgst zināmu laiku, lai pārdzīvojušais laulātais varētu saņemt apgādnieka zaudējuma pensiju, ir vērsts uz to, lai nodrošinātu attiecību starp konkrētajām personām patiesumu un stabilitāti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 19. decembris, HK/Komisija,
C‑460/18 P
,
EU:C:2019:1119
,
89.
punkts). Runa ir par vienotu kritēriju, kas vienādi piemērojams visiem pārdzīvojušajiem laulātajiem, uz kuriem attiecas Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. un 20. panta noteikumi, un kas paredz nevis prezumēt, ka pastāv pārdzīvojušo laulāto ļaunprātīga rīcība vai krāpšana, bet novērst šādas ļaunprātīgas rīcības un krāpšanas izdarīšanu.
Ceturtām kārtām, runājot par samērīguma pārbaudi, pārbaudot Savienības tiesību normas likumību un ņemot vērā vienlīdzīgas attieksmes principu un plašo rīcības brīvību, kāda ir Savienības likumdevējam Civildienesta noteikumu normu jomā, ir jāpārbauda, kā tas atgādināts šī sprieduma 127. un 144. punktā, vai, nosakot piecus gadus par laulības minimālo ilgumu pārdzīvojušajam laulātajam, kas stājies laulībā ar ierēdni pēc tam, kad viņš izbeidzis dienesta attiecības iestādē, – lai gan minimālais ilgums saskaņā ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. pantu ir tikai viens gads, ja laulība ar ierēdni ir noslēgta tad, kad viņš vēl atrodas dienesta attiecībās ar iestādi, – šī pielikuma 20. pantā ir paredzēta patvaļīga vai acīmredzami neatbilstoša diferenciācija salīdzinājumā ar vispārējo interešu mērķi, kas ir atgādināts šī sprieduma iepriekšējā punktā.
Tiesa jau ir nospriedusi, ka Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 17. pantā paredzētais nosacījums par laulības minimālo ilgumu – vienu gadu – nav ne patvaļīgs, ne acīmredzami neatbilstošs no šī mērķa viedokļa, un šī analīze
mutatis
mutandis
ir attiecināma uz nosacījumu par laulības minimālo ilgumu – vienu gadu, kas ir paredzēts Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. pantā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 19. decembris, HK/Komisija,
C‑460/18 P
,
EU:C:2019:1119
,
90.
punkts).
Kā Komisija, ko atbalsta Padome un Parlaments, būtībā ir norādījusi savos procesuālajos dokumentos un tiesas sēdē Vispārējā tiesā, nav ne patvaļīgi, ne acīmredzami neatbilstoši Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantā prasīt laulības minimālo ilgumu, kas ir ilgāks nekā šī pielikuma 18. pantā. 20. pantā paredzētajā gadījumā, kam ir raksturīgs, ka laulība tiek noslēgta pēc ierēdņa dienesta attiecību izbeigšanas; pamudinājums uz ļaunprātīgu rīcību vai krāpšanu var būt ierēdņa nāves lielāka paredzamība un lielāks tuvums, jo, kā tas ir šajā gadījumā, dienesta attiecību izbeigšana iestājas, pensionējoties Civildienesta noteikumu 52. panta izpratnē.
Šādos apstākļos jāuzskata – Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantā – nosakot piecus gadus par laulības minimālo ilgumu, lai novērstu ļaunprātīgu rīcību un krāpšanu, lai gan šis ilgums ir tikai viens gads situācijās, uz kurām attiecas šī pielikuma 18. pants – Savienības likumdevējs tam piešķirtās plašās rīcības brīvības ietvaros nav īstenojis patvaļīgu vai acīmredzami neatbilstošu diferenciāciju.
No iepriekš izklāstītā izriet – nepārbaudot mērķi aizsargāt Savienības finanšu intereses, uz ko Komisija atsaucās tiesas sēdē Vispārējā tiesā, ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantu ieviestā atšķirīgā attieksme ir saderīga ar Hartas 20. pantu.
Tātad pirmais pamats, kas attiecas uz iebildi par Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta prettiesiskumu, ir jānoraida.
Par otro pamatu, kas attiecas uz kļūdainu Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 27. panta interpretāciju un iebildi par šīs tiesību normas prettiesiskumu
Ar otro pamatu lietā T‑243/18 VW apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi tiesību kļūdu Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 27. panta interpretācijā, jo – kā uzskata VW – šo tiesību normu var interpretēt tikai tā, ka tā attiecas uz situāciju, kad laulība ir noslēgta pēc divu dažādu personu laulības šķiršanas. Pakārtoti – VW norāda uz minētās tiesību normas prettiesiskumu, jo ar to ir pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma princips, kas nostiprināts attiecīgi Hartas 20. pantā un 52. pantā.
Komisija, ko atbalsta Parlaments un Padome, apstrīd šo argumentāciju, atsaucoties it īpaši uz Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 27. panta skaidro formulējumu. Tā kā iebildumu rakstā Komisija ir atsaukusies uz otrā pamata nepieņemamību, savā atbildes rakstā uz repliku tā paziņoja, ka atsakās no šīs iebildes par nepieņemamību saistībā ar galveno šī pamata daļu, vienlaikus saglabājot to saistībā ar pakārtoto minētā pamata daļu. Pēdējā minētajā aspektā tā it īpaši norāda, ka iebilde par Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 27. panta prettiesiskumu ir nepieņemama tādēļ, ka prasības pieteikums ir neskaidrs saistībā ar šo otrā pamata daļu.
Runājot, pirmkārt, par tiesību kļūdu, ko Komisija it kā esot pieļāvusi Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 27. panta interpretācijā, ir jānorāda, kā Komisija to uzsver iebildumu rakstā, ka saskaņā ar šī panta skaidro formulējumu tas reglamentē tikai tiesības uz ierēdņa vai bijušā ierēdņa šķirto laulāto apgādnieka zaudējuma pensiju. Neinterpretējot šī panta trešajā daļā ietverto jēdzienu “atkārtoti precējies”, ir skaidrs, ka laulātā nāves dienā VW bija precējusies un nebija šķīrusies no bijušā ierēdņa, līdz ar to uz viņu saistībā ar tiesībām uz apgādnieka zaudējuma pensiju attiecās nevis Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 27. pants, bet tikai šī pielikuma 20. pants. Šis pants, kā tas izriet no pirmā pamata noraidījuma, nav prettiesisks un tādējādi pats par sevi neliedz pārdzīvojušajiem laulātajiem, kuri atrodas tādā situācijā kā VW, spēt saņemt apgādnieka zaudējuma pensiju ar nosacījumu, ka ir izpildīti šajā 20. pantā paredzētie nosacījumi.
Runājot, otrkārt, par iebildi par Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 27. panta prettiesiskumu, ir jāatgādina, ka no Eiropas Savienības Tiesas statūtu 21. panta un no Vispārējās tiesas Reglamenta 76. panta izriet, ka it īpaši pirmajā instancē iesniegtajā prasības pieteikumā pietiekami skaidri un precīzi jānorāda strīda priekšmets, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību un lai Savienības tiesa varētu veikt pārbaudi. Īpaši prasījumiem prasības pieteikumā ir jābūt formulētiem nepārprotami, lai izvairītos no tā, ka Savienības tiesa lemj
ultra petita
vai arī vispār nelemj par kādu iebildumu (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2019. gada 3. decembris, WB/Komisija,
C‑271/19 P
, nav publicēts,
EU:C:2019:1037
,
15.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Lai gan no formālā viedokļa VW prasības pieteikumā ir identificētas divas otrā pamata daļas, ir jākonstatē, ka elementi, kam būtu jāpamato šī pamata otrā daļa, kura izvirzīta pakārtoti attiecībā uz pirmo daļu, ir pārāk īsi, lai Savienības tiesa varētu novērtēt to iespējamo pamatotību. Gan nosaukumā, gan saturā ir norādīti vispārīgi apsvērumi, kas neļauj veikt prasības pieteikuma precīzu pārbaudi. It īpaši šajā prasības pieteikumā nekādā veidā nav paskaidrots, kādā veidā ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 27. pantu ir pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma princips, kas nostiprināts attiecīgi Hartas 20. un 52. pantā.
No tā izriet – runājot par otrā pamata otro daļu, VW iesniegtajā prasības pieteikumā nav izpildītas Vispārējās tiesas Reglamenta 76. panta d) punkta prasības, un šī iemesla dēļ tas ir nepieņemams.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ir jānoraida otrais pamats un tādējādi VW prasība lietā T‑243/18.
Par prasību lietā T‑315/19
Lai pamatotu prasību Vispārējā tiesā lietā T‑315/19, BT, ko atbalsta
AIACE
Internationale
, ir izvirzījusi divus pamatus. Pirmais pamats attiecas uz Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantā paredzētā nosacījuma par laulības minimālo ilgumu, kas ir pieci gadi, prettiesiskumu un otrais pamats attiecas uz Civildienesta noteikumu 1.d panta pārkāpumu.
Komisija, ko atbalsta Parlaments un Padome, apstrīd šo argumentāciju.
Vispirms jānorāda, ka visa argumentācija, ko BT paudusi prasības pieteikumā Vispārējā tiesā, būtībā ir balstīta uz to, ka Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantā, kas aplūkots kopā ar šī pielikuma 18. pantu, nav ievērots vienlīdzīgas attieksmes un diskriminācijas vecuma dēļ aizlieguma princips. Tādējādi BT, lai gan formāli prasības pieteikumā ir izvirzījusi divus pamatus, izvirza tikai vienu pamatu, kas balstīts uz Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta prettiesiskumu, ņemot vērā šos principus.
Turklāt jānorāda, ka replikas rakstā un pēc tam tiesas sēdē Vispārējā tiesā BT precizēja, ka viņa atsaucas arī uz Civildienesta noteikumu 1.d panta 6. punktā paredzētā rūpības pienākuma pārkāpumu. Protams, prasības pieteikumā ir minēts tikai 1.d panta pārkāpums, tādēļ varētu uzskatīt, ka BT netieši ir atsaukusies uz Civildienesta noteikumu panta 6. punktu. Tomēr no argumentācijas, ko BT paudusi prasības pieteikumā Vispārējā tiesā, neizriet, ka viņa ir vēlējusies pārmest jebkādu rūpības pienākuma pārkāpumu, jo viņas argumentācija faktiski bija koncentrēta tikai uz vienlīdzīgas attieksmes un diskriminācijas vecuma dēļ aizlieguma principa pārkāpumu. Turklāt šajā ziņā jāuzsver, ka iebildumu rakstā Komisija otro pamatu nav sapratusi kā tādu, kas attiecas uz rūpības pienākuma pārkāpumu.
Tādējādi saskaņā ar šī sprieduma 161. punktā atgādināto judikatūru un ņemot vērā, ka Komisija tiesas sēdē Vispārējā tiesā atsaucās uz tā pamata nepieņemamību, kas balstīts uz rūpības pienākumu, ir jāuzskata, ka ne šī sprieduma 165. punktā paredzēto otro pamatu, ne pirmo pamatu nevar saprast kā tādu, kurš ietver Civildienesta noteikumu 1.d panta 6. punktā paredzētā rūpības pienākuma pārkāpumu.
Ņemot vērā šos ievada apsvērumus, vienīgais pamats, kas balstīts uz Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta prettiesiskumu, ir jāpārbauda, ņemot vērā vienlīdzīgas attieksmes un diskriminācijas vecuma dēļ aizlieguma principu.
Šajā ziņā attiecībā, pirmkārt, uz iebildi par Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta prettiesiskumu, ciktāl tā balstīta uz Hartas 20. pantā nostiprinātā un Civildienesta noteikumu 1.d pantā atgādinātā vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, ir jāatsaucas uz šī sprieduma 139.–156. punktu un identisku iemeslu dēļ jānoraida šī vienīgā pamata pirmā daļa.
Attiecībā, otrkārt, uz iebildi par Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta prettiesiskumu, ciktāl tā balstīta uz Hartas 21. panta 1. punktā nostiprinātā un Civildienesta noteikumu 1.d pantā atgādinātā diskriminācijas vecuma dēļ aizlieguma principa pārkāpumu, pirmām kārtam, ir jāatgādina, kā tas norādīts šī sprieduma 146. punktā, ka Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. un 20. pantā paredzētās situācijas ir salīdzināmas.
Otrām kārtām, ir jānorāda, ka, 18. un 20. pantā paredzot atšķirīgus laulības minimālos ilgumus, Savienības likumdevējs ir īstenojis atšķirīgu attieksmi, kas netieši ir balstīta uz vecumu.
No vienas puses, kā tas konstatēts šī sprieduma 99. un 154. punktā, situācijas, uz kurām attiecas Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. un 20. panta noteikumi, atšķiras, ņemot vērā laulības noslēgšanas datumu salīdzinājumā ar ierēdņa dienesta attiecību izbeigšanu vai neizbeigšanu, kas izriet no Civildienesta noteikumu 47. panta, un, no otras puses, šāda dienesta attiecību izbeigšana galvenokārt, kā tas būtībā izriet no saskanīgas lietas dalībnieku argumentācijas, notiek ar pensionēšanos Civildienesta noteikumu 52. panta izpratnē. Ņemot vērā, ka 52. pantā, ievērojot tā visplašāko piemērojamību, kā BT to uzsver replikas rakstā Vispārējā tiesā, ir paredzēts, ka tādu ierēdņu pensionēšanās, kuri saņem izdienas pensiju Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta izpratnē, var notikt vecumā no 58 līdz 70 gadiem, ir jākonstatē, ka 20. pantā paredzētie bijušie ierēdņi parasti ir precējušies lielākā vecumā nekā Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 18. pantā paredzētie bijušie ierēdņi.
No tā izriet, ka Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pants, aplūkots kopā ar šī pielikuma 18. pantu, paredz atšķirīgu attieksmi, kura netieši ir balstīta uz ierēdņa vecumu, ņemot vērā, ka ar to, ka ierēdnis saskaņā ar Civildienesta noteikumu 52. pantu galējos gadījumos var pensionēties un saņemt izdienas pensiju ar 12 gadu vecuma starpību, nepietiek, lai noliegtu, ka šī atšķirīgā attieksme ir pamatota ar vecumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 2. aprīlis, Comune di Gesturi,
C‑670/18
,
EU:C:2020:272
,
26.
–
28.
punkts).
Trešām kārtām, ir jāatsaucas uz šī sprieduma 148.–154. punktu un identisku iemeslu dēļ jāsecina, – nepārbaudot mērķi aizsargāt Savienības finanšu intereses, uz ko Komisija ir norādījusi atbildes rakstā uz repliku Vispārējā tiesā, – ka atšķirīga attieksme, kura netieši ir balstīta uz vecumu un kura ir ieviesta ar Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pantu, ir saderīga ar diskriminācijas vecuma dēļ aizlieguma principu, kas nostiprināts Hartas 21. panta 1. punktā un atgādināts Civildienesta noteikumu 1.d pantā.
Līdz ar to ir jānoraida vienīgā pamata otrā daļa, kas attiecas uz Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta prettiesiskumu, ņemot vērā diskriminācijas vecuma dēļ aizlieguma principu.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ir jānoraida vienīgais pamats, kas balstīts uz iebildi par Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. panta prettiesiskumu, un tādējādi BT prasība lietā T‑315/19.
Par prasību lietā T‑442/17 RENV
Vispirms ir svarīgi atgādināt, ka Tiesai ir jātaisa galīgais spriedums par prasību tikai daļā, kuru vēl atlicis izskatīt (spriedums, 2021. gada 23. novembris, Padome/Hamas,
C‑833/19 P
,
EU:C:2021:950
,
78.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Prasības pamatojumam Vispārējā tiesā lietā T‑442/17 RENV RN ir izvirzījusi trīs pamatus. Tā kā pirmo un trešo pamatu Vispārējā tiesa trešajā pārsūdzētajā spriedumā noraidīja un RN pretapelācijas sūdzībā nav apstrīdējusi to šī sprieduma daļu pamatotību, kuras attiecas uz šiem diviem pamatiem, minētā sprieduma atcelšana, ko pasludinājusi Tiesa, neatspēko trešo pārsūdzēto spriedumu, ciktāl Vispārējā tiesa ir noraidījusi minētos pamatus. RN esot varēju iesniegt pretapelācijas sūdzību, apšaubot pirmā un trešā pirmajā instancē izvirzītā pamata noraidījumu Vispārējā tiesā, jo Tiesas Reglamenta 178. panta 1. punktā ir noteikts, ka pretapelācijas sūdzības prasījumi, kuros lūgts pilnībā vai daļēji atcelt Vispārējās tiesas nolēmumu, neierobežo šo prasījumu tvērumu ar Vispārējās tiesas nolēmumu, kāds ietverts šī nolēmuma rezolutīvajā daļā, atšķirībā no šī reglamenta 169. panta 1. punkta, kas attiecas uz apelācijas sūdzības prasījumiem. Nepastāvot šādai pretapelācijas sūdzībai, trešajam pārsūdzētajam spriedumam saistībā ar pirmā un trešā pamata noraidījumu līdz ar to ir
res judicata
spēks (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2021. gada 23. novembris, Padome/Hamas,
C‑833/19 P
,
EU:C:2021:950
,
81.
un
82.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
No tā izriet, ka Tiesai, izskatot prasību lietā T‑442/17 RENV, ir jālemj tikai par otro pamatu, ko RN bija izvirzījusi Vispārējā tiesā. Šajā ziņā jānorāda, ka Komisija Vispārējā tiesā ir apstrīdējusi šī pamata pieņemamību. Tomēr šī iebilde par nepieņemamību ir jānoraida to pašu iemeslu dēļ, ko Vispārējā tiesa norādījusi trešā pārsūdzētā sprieduma 62. un 63. punktā, ko Komisija turklāt nav apstrīdējusi apelācijas sūdzībā.
Ņemot vērā šos ievada apsvērumus, ir jānorāda, ka ar otro pamatu RN norāda, ka Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 20. pants, aplūkots kopā ar šī pielikuma 18. pantu, ir prettiesisks, jo ar to pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes un diskriminācijas vecuma dēļ aizlieguma princips, kas nostiprināts attiecīgi Hartas 20. pantā un 21. panta 1. punktā un atgādināts Civildienesta noteikumu 1.d pantā, kā arī samērīguma princips.
Komisija, ko atbalsta Parlaments, apstrīd šo argumentāciju.
Šajā ziņā jāatsaucas uz šī sprieduma 171.–176. punktu un identisku iemeslu dēļ jānoraida otrais pamats, un tādējādi RN prasība lietā T‑442/17 RENV.
Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktu, ja apelācija ir pamatota un Tiesa taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā VW spriedums ir nelabvēlīgs pēc apelācijas sūdzību apmierināšanas un Komisija, kā arī Padome attiecīgi ir prasījušas piespriest viņai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, VW ir jāpiespriež segt savus un atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kuri abām šīm iestādēm radušies gan pirmajā instancē lietā T‑243/18, gan šajās apelācijas tiesvedībās lietās C‑116/21 P un C‑139/21 P.
Tā kā BT spriedums ir nelabvēlīgs pēc apelācijas sūdzību apmierināšanas un Komisija, kā arī Padome attiecīgi ir prasījušas piespriest viņai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, BT ir jāpiespriež segt savus un atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kuri abām šīm iestādēm radušies gan pirmajā instancē lietā T‑315/19, gan šajās apelācijas tiesvedībās lietās C‑117/21 P un C‑138/21 P.
Tā kā RN spriedums ir nelabvēlīgs pēc apelācijas sūdzības apmierināšanas un Komisija ir prasījusi piespriest viņai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, BT ir jāpiespriež segt savus un atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kuri Komisijai ir radušies gan pirmajā instancē lietās F‑104/15 un T‑442/17 RENV, gan šajā apelācijas tiesvedībā lietā C‑118/21 P. Savukārt, tā kā Komisija nav prasījusi piespriest RN atlīdzināt tiesāšanās izdevumus lietā T‑695/16 P, katrai no šīm lietas dalībniecēm ir jāpiespriež segt savi tiesāšanās izdevumi šajā lietā pašām.
Tiesas Reglamenta 184. panta 4. punktā ir paredzēts, ka personai, kas iestājusies lietā pirmajā instancē un kas pati nav iesniegusi apelācijas sūdzību, var piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus apelācijas tiesvedībā tikai tad, ja tā ir piedalījusies tiesvedības Tiesā rakstveida vai mutvārdu daļā. Ja šī persona piedalās tiesvedībā, Tiesa var nolemt, ka tā savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
Saskaņā ar šiem noteikumiem Parlaments un
AIACE
Internationale
– personas, kuras iestājušās lietā pirmajā instancē un kuras piedalījās tiesvedībā Tiesā, sedz savus tiesāšanās izdevumus visās lietās, kurās tās attiecīgi ir iestājušās lietā pirmajā instancē un apelācijas tiesvedībās, tostarp saistībā ar Parlamentu lietās F‑104/15 un T‑695/16 P.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2020. gada 16. decembra spriedumu VW/Komisija (
T‑243/18
, nav publicēts,
EU:T:2020:619
), 2020. gada 16. decembra spriedumu BT/Komisija (
T‑315/19
, nav publicēts,
EU:T:2020:622
) un 2020. gada 16. decembra spriedumu RN/Komisija (
T‑442/17 RENV
,
EU:T:2020:618
) atcelt.
2)
VW prasību lietā T‑243/18, BT prasību lietā T‑315/19 un RN prasību lietā T‑442/17 RENV noraidīt.
3)
VW sedz savus un atlīdzina Eiropas Komisijas un Eiropas Savienības Padomes tiesāšanās izdevumus gan lietā T‑243/18, gan lietās C‑116/21 P un C‑139/21 P.
4)
BT sedz savus un atlīdzina Eiropas Komisijas un Eiropas Savienības Padomes tiesāšanās izdevumus gan lietā T‑315/19, gan lietās C‑117/21 P un C‑138/21 P.
5)
RN sedz savus un atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus gan lietās F‑104/15 un T‑442/17 RENV, gan lietā C‑118/21 P.
6)
Eiropas Komisija un RN sedz savus tiesāšanās izdevumus lietā T‑695/16 P pašas.
7)
Eiropas Parlaments un
Association internationale des anciens de l’Union européenne
(
AIACE Internationale
) sedz savus tiesāšanās izdevumus visās lietās, kurās tie attiecīgi ir iestājušies lietā pirmajā instancē un apelācijas tiesvedībās, tostarp saistībā ar Eiropas Parlamentu lietās F‑104/15 un T‑695/16 P.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.