CELEX: 62020CJ0590
Begäran om förhandsavgörande
Samordning av bestämmelserna i lagar och andra författningar om verksamhet som läkare
Direktiven 75/363/EEG och 82/76/EEG
Specialistläkarutbildning
Skälig ersättning
Tillämpning av direktiv 82/76/EEG på utbildningar som påbörjats före direktivets ikraftträdande och som fortlöper efter utgången av fristen för införlivande av detsamma

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 189 tredje stycket FEU samt artiklarna 13 och 16 i rådets direktiv 82/76/EEG av den 26 januari 1982 om ändring av direktiv 75/362/EEG om ömsesidigt erkännande av utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis för läkare inklusive åtgärder för att underlätta det faktiska utövandet av etableringsrätten och friheten att tillhandahålla tjänster samt av direktiv 75/363/EEG om samordning av bestämmelserna i lagar och andra författningar om verksamhet som läkare (
EGT L 43, 1982, s. 21
; svensk specialutgåva, område 6, volym 2, s. 78).
Begäran har framställts i ett mål mellan Presidenza del Consiglio dei Ministri (premiärministerns kansli, Italien), Ministero dell’Economia e delle Finanze (ekonomi- och finansministeriet, Italien), QA, JA, Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca (ministeriet för utbildning, universitet och forskning, Italien) och Ministero della Salute (hälsoministeriet, Italien), å ena sidan, och UK m.fl. och IG m.fl., å andra sidan (nedan kallade berörda specialistläkarna), angående skyldigheten att till dem betala en skälig ersättning, i den mening som avses i bilagan till rådets direktiv 75/363/EEG av den 16 juni 1975 om samordning av bestämmelserna i lagar och andra författningar om verksamhet som läkare (
EGT L 167, 1975, s. 14
), i dess lydelse enligt direktiv 82/76 (nedan kallat direktiv 75/363 i dess ändrade lydelse), samt ersättning för den skada som de anser sig ha lidit till följd av att direktiv 82/76 inte har införlivats korrekt och i tid.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Direktiv 75/363
I artikel 2.1 i direktiv 75/363 föreskrevs följande:
”Medlemsstaterna skall se till att den utbildning som leder fram till ett utbildnings-, examens- eller annat behörighetsbevis för specialister uppfyller minst följande krav:
a)
Den skall innebära avslutad och godkänd sexårig utbildning inom ramen för den utbildning som avses i artikel 1.
b)
Den skall omfatta teoretisk och praktisk undervisning.
c)
Utbildningen skall ske under kontroll av behöriga myndigheter eller organ.
d)
Den skall ha fullgjorts vid ett universitet eller en högskola, ett undervisningssjukhus eller eventuellt vid en vårdinrättning som av de behöriga myndigheterna eller organen godkänts för detta ändamål.
e)
Den skall innebära att läkaren som utbildar sig till specialist personligen tar del i ifrågavarande inrättnings verksamhet och ansvar.”
I artikel 3 i direktivet föreskrevs följande:
”1.   Med beaktande av principen om utbildning på heltid, som nämns i artikel 2.1 c, och till dess att rådet fattar beslut i enlighet med punkt 3 får medlemsstaterna tillåta specialistutbildning på deltid på de villkor som godkänts av de behöriga nationella myndigheterna, när utbildning på heltid av välgrundade skäl inte skulle vara genomförbar.
2.   Den samlade utbildningstiden till specialist får inte förkortas med stöd av punkt 1. Denna utbildningsnivå får inte försämras vare sig på grund av att den sker på deltid eller på grund av att privat arvoderad yrkesverksamhet utövas.
3.   Senast fyra år efter dagen för anmälan av detta direktiv skall rådet på grundval av en översyn av situationen och efter förslag från kommissionen besluta, huruvida bestämmelserna i punkterna 1 och 2 skall bibehållas eller ändras med beaktande av att det även i fortsättningen skall vara möjligt att genomgå utbildning på deltid under vissa omständigheter efter prövning av varje specialitet för sig.”
Artikel 7 i direktivet hade följande lydelse:
”Som en övergångsåtgärd och utan hinder av artikel 2.1 c och artikel 3 får de medlemsstater vars bestämmelser i lagar och andra författningar tillät specialistutbildning på deltid vid tidpunkten för anmälan av detta direktiv fortsätta att tillämpa dessa bestämmelser på läkare som har påbörjat sin specialistutbildning senast fyra år efter dagen för anmälan av detta direktiv. Denna tidsfrist får förlängas, om rådet inte har fattat beslut i enlighet med artikel 3.3.”
Direktiv 75/363 anmäldes till medlemsstaterna den 20 juni 1976.
Direktiv 82/76
Enligt artikel 9.1 i direktiv 82/76 har artikel 2.1 c i direktiv 75/363 ersatts med följande:
”Medlemsstaterna skall se till att den utbildning som leder fram till ett utbildnings-, examens- eller annat behörighetsbevis för specialister uppfyller minst följande krav:
…
c)
Den skall omfatta studier på heltid under tillsyn av de behöriga myndigheterna eller organen i enlighet med punkt 1 i bilagan.
…”
Enligt artikel 10 i direktiv 82/76 har artikel 3 i direktiv 75/363 ersatts med följande:
”1.   Med beaktande av principen om utbildning på heltid, som nämns i artikel 2.1 c, och till dess rådet fattar beslut i enlighet med punkt 3 får medlemsstaterna tillåta specialistutbildning på deltid på de villkor som godkänts av de behöriga nationella myndigheterna, när utbildning på heltid av välgrundade individuella skäl inte skulle vara genomförbar.
2.   Utbildning på deltid skall ske i enlighet med punkt 2 i bilagan och på en nivå som är kvalitativt likvärdig med utbildning på heltid. Denna utbildningsnivå får inte försämras vare sig på grund av att den sker på deltid eller på grund av att privat arvoderad yrkesverksamhet utövas.
Den samlade utbildningstiden till specialist får inte förkortas i de fall då den är organiserad som en deltidsutbildning.
3.   Senast den 25 januari 1989 skall rådet på grundval av en översyn av situationen och efter förslag från kommissionen besluta, huruvida bestämmelserna i punkt 1 och 2 skall bibehållas eller ändras med beaktande av att det även i fortsättningen skall vara möjligt att genomgå utbildning på deltid under vissa omständigheter efter prövning av varje specialitet för sig.”
Enligt artikel 12 i direktiv 82/76 har artikel 7 i direktiv 75/363 ersatts med följande:
”Som en övergångsåtgärd och utan hinder av artikel 2.1 c och artikel 3 får de medlemsstater vars bestämmelser i lagar och andra författningar tillät specialistutbildning på deltid vid tidpunkten för anmälan av [direktiv 75/363] fortsätta att tillämpa dessa bestämmelser på läkare som har påbörjat sin specialistutbildning senast den 31 december 1983.
Varje värdland skall ha rätt att av de läkare som fullgjort sin specialistutbildning med stöd av ovanstående stycke, förutom deras utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis, kräva ett intyg, som visar att de under de fem år som föregår tidpunkten för utfärdande av intyget faktiskt har varit verksamma på föreskrivet sätt som specialister på området i fråga i minst tre år i följd.”
Genom artikel 13 i direktiv 82/76 fogades en bilaga till direktiv 75/363, med rubriken ”Karakteristiska egenskaper för specialistutbildning på heltid och deltid”. I denna bilaga föreskrevs följande:
”1.   Specialistutbildning på heltid
Denna utbildning skall äga rum i vissa bestämda befattningar som godkänts av den behöriga myndigheten.
Den förutsätter medverkan i all medicinsk verksamhet på den avdelning där utbildningen äger rum, inklusive jourtjänstgöring, så att den blivande specialistläkaren ägnar all sin yrkesverksamhet åt denna praktiska och teoretiska utbildning under hela arbetsveckan och under hela året på de villkor som fastställs av de behöriga myndigheterna. Dessa tjänster skall följaktligen avlönas med lämpligt belopp.
Utbildningen får avbrytas av vissa skäl, t.ex. militärtjänstgöring, förflyttningar, havandeskap eller sjukdom. Den samlade utbildningstiden får inte reduceras på grund av sådana avbrott.
2.   Specialistutbildning på deltid
Villkoren är desamma som för utbildningen på heltid med den enda skillnaden att den medicinska verksamheten får begränsas till minst hälften av den tid som fastställts i punkt 1 andra stycket.
De behöriga myndigheterna skall se till att den samlade specialistutbildningen på deltid motsvarar utbildningen på heltid såväl när det gäller längden som kvaliteten.
Skälig ersättning skall följaktligen utgå för denna utbildning på deltid.”
I artikel 14 i direktiv 82/76 föreskrevs följande:
”Specialistutbildning på deltid som påbörjats före den 1 januari 1983 enligt artikel 3 i [direktiv 75/363] får avslutas i enlighet med den artikeln.”
Artikel 16 i direktiv 82/76 hade följande lydelse:
”Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 31 december 1982. De skall genast underrätta kommissionen om detta.”
Direktiv 82/76 anmäldes till medlemsstaterna den 29 januari 1982 och trädde i kraft samma dag, i enlighet med artikel 191 andra stycket i EEG‑fördraget.
Direktiv 75/363 i ändrad lydelse upphävdes den 15 april 1993 genom rådets direktiv 93/16/EEG av den 5 april 1993 om underlättande av läkares fria rörlighet och ömsesidigt erkännande av deras utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis (
EGT L 165, 1993, s. 1
; svensk specialutgåva, område 6, volym 4, s. 102), som i sin tur upphävdes genom Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/36/EG av den 7 september 2005 om erkännande av yrkeskvalifikationer (
EUT L 255, 2005, s. 22
).
Italiensk lagstiftning
Direktiv 82/76 införlivades med italiensk rätt genom decreto legislativo n. 257 – Attuazione della direttiva n. 82/76/EEG del Consiglio del 26 gennaio 1982, recante modifica di precedenti direttive in tema di formazione dei medici specialisti, a norma dell’art. 6 della legge 29 dicembre 1990, n. 428 (lagstiftningsdekret nr 257 om införlivande av rådets direktiv 82/76/EEG av den 26 januari 1982 om ändring av de tidigare direktiven om utbildning av specialistläkare, på grundval av artikel 6 i lagen om gemenskapsintresse av den 29 december 1990, nr 428) av den 8 augusti 1991 (GURI nr 191 av den 16 augusti 1991). Det lagstiftningsdekretet trädde i kraft 15 dagar efter publicering och har sedermera ersatts av decreto legislativo n. 368 – Attuazione della direttiva 93/16/CEE in materia di libera circolazione dei medici e di reciproco riconoscimento dei loro diplomi, certificati ed altri titoli e delle direttive 97/50/CE, 98/21/CE, 98/63/CE e 99/46/CE che modificano la direttiva 93/16/CEE (lagstiftningsdekret nr 368 om införlivande av direktiv 93/16/EEG om underlättande av läkares fria rörlighet och ömsesidigt erkännande av deras utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis, och av direktiven 97/50/EG, 98/21/EG, 98/63/EG och 99/46/EG om ändring av direktiv 93/16/EEG) av den 17 augusti 1999 (ordinarie tillägg till GURI nr 250 av den 23 oktober 1999).
I artikel 8.2 i lagdekret nr 257 preciseras slutligen att bestämmelserna gäller från och med läsåret 1991/1992.
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Samtliga specialistläkare i fråga har genomgått specialistläkarutbildning i Italien. Vissa av dessa läkare påbörjade sin utbildning före år 1982, andra senare.
Den 16 april 2008 väckte de aktuella specialistläkarna talan vid Tribunale di Roma (Domstolen i Rom, Italien) mot premiärministerns kansli, ministeriet för utbildning, universitet och forskning, arbetsmarknadsministeriet, ministeriet för hälsa och sociala frågor samt ekonomi- och finansministeriet, med yrkande att dessa myndigheter skulle förpliktas att utge dels skälig ersättning till dem enligt i enlighet med bilagan till direktiv 75/363 i ändrad lydelse, för de specialistutbildningar för läkare som de hade genomgått, dels ersättning för den skada de ansåg sig ha lidit till följd av att direktiv 82/76 inte hade införlivats korrekt och i tid.
Tribunale di Roma (Domstolen i Rom) ogillade dessa yrkanden genom dom som meddelades år 2012.
Denna dom överklagades till Corte d’appello di Roma (Appellationsdomstolen i Rom, Italien), som genom dom av den 27 september 2016 fastställde nämnda dom med avseende på de berörda specialistläkare som hade påbörjat sin utbildning före läsåret 1983/1984, samt de läkare som hade genomgått en specialistutbildning som inte föreskrevs i direktiv 75/363 i ändrad lydelse.
Premiärministerns kansli överklagade denna dom till den hänskjutande domstolen, Corte suprema di cassazione (Högsta domstolen, Italien). Dessutom ingav ett antal av de aktuella specialistläkarna ett anslutningsöverklagande av nämnda dom.
Den hänskjutande domstolen konstaterade att de mål den har att avgöra avser bedömningen av det regelverk som är tillämpligt på specialistläkare som hade påbörjat sin specialistläkarutbildning före den 1 januari 1983 och vars utbildningar hade avslutats efter detta datum. Den hänskjutande domstolen har angett att den, efter avkunnandet av domen av den 24 januari 2018, Pantuso m.fl. (
C‑616/16 och C‑617/16
,
EU:C:2018:32
), med tillämpning av den domen, har gjort åtskillnad mellan olika situationer som specialistläkare kan omfattas av. I synnerhet har de specialistläkare som hade påbörjat sin utbildning innan direktiv 82/76 trädde i kraft, vilket skedde den 29 januari 1982, inte rätt till någon ersättning för sin utbildning.
När det gäller denna situation finns det en skillnad i tolkningen inom olika avdelningar vid den hänskjutande domstolen vad gäller frågan huruvida läkare som har genomgått en specialistläkarutbildning, såsom de här aktuella specialistläkarna, med stöd av unionsrätten kan göra anspråk på ersättning för en utbildning som hade påbörjats innan direktiv 82/76 trädde i kraft.
Mot denna bakgrund beslutade Corte suprema di cassazione (Högsta domstolen) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen:
”1)
Utgör artikel 189 tredje stycket [FEU] samt artiklarna 13 och 16 i [direktiv 82/76] hinder för en tolkning enligt vilken även läkare som antogs till en specialistläkarutbildning före år 1982 och som genomgick utbildning per den 1 januari 1983 är berättigade till samma skäliga ersättning som enligt artikel 13 i [direktiv 82/76] ska betalas ut till läkare som genomgår utbildning på såväl heltid som deltid, förutsatt att övriga krav som ställs i lagstiftningen och unionsrättslig praxis är uppfyllda?
2)
Har i så fall även de förstnämnda läkarna rätt till ersättning för liden skada till följd av italienska statens försenade införlivande av [direktiv 82/76] med nationell rätt, men då enbart för perioden efter den 1 januari 1983?”
Förfarandet vid domstolen
Den hänskjutande domstolen har begärt att EU-domstolen ska handlägga detta mål skyndsamt med tillämpning av artikel 105.1 i domstolens rättegångsregler. Till stöd för sin begäran har den hänskjutande domstolen gjort gällande att det, med hänsyn till att de olika avdelningarna vid Corte suprema di cassazione (Högsta domstolen) har gjort olika tolkningar av den unionslagstiftning som är tillämplig i förevarande fall och till det stora antal mål som pågår vid den hänskjutande domstolen, föreligger en allvarlig och bestående osäkerhet vad rör omfattningen av domstolsskyddet för de rättigheter som de berörda personerna har enligt unionsrätten, varför det finns det ett intresse av att snabbt undanröja tvivel om den korrekta tolkningen av dessa bestämmelser och därmed undanröja den allvarliga osäkerheten om grundläggande frågor av nationell betydelse, inklusive konstitutionella frågor, som de som ligger till grund för de frågor som har ställts för ett förhandsavgörande.
Av artikel 105.1 i rättegångsreglerna följer att domstolens ordförande, på ansökan av den hänskjutande domstolen eller i undantagsfall på eget initiativ, får, efter att ha hört referenten och generaladvokaten, besluta att ett mål om förhandsavgörande ska handläggas skyndsamt med avvikelse från vad som gäller enligt dessa rättegångsregler, när målet är av sådan beskaffenhet att det måste avgöras utan dröjsmål.
Domstolens ordförande beslutade den 14 december 2020, efter att ha hört referenten och generaladvokaten, att avslå ansökan om skyndsam handläggning.
Det framgår nämligen av domstolens fasta praxis att det förhållandet att ett stort antal personer eller rättsliga situationer kan komma att påverkas av det avgörande som den hänskjutande domstolen ska meddela efter att ha begärt förhandsavgörande av EU-domstolen inte i sig är ägnat att utgöra en sådan särskild omständighet som kan motivera att målet ska handläggas skyndsamt. Detsamma gäller det förhållandet att ett stort antal mål skulle kunna vilandeförklaras i avvaktan på domstolens avgörande med avseende på begäran om förhandsavgörande (dom av den 2 september 2021, OTP Jelzálogbank m.fl.,
C‑932/19
,
EU:C:2021:673
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det framgår även av domstolens praxis att enbart det intresse som enskilda har av att så snabbt som möjligt fastställa omfattningen av de rättigheter som de har enligt unionsrätten, som visserligen är legitimt, inte är av sådan art att en exceptionell omständighet, i den mening som avses i artikel 105.1 i rättegångsreglerna, kan anses styrkt (dom av den 11 november 2021, Energieversorgungscenter Dresden-Wilschdorf,
C‑938/19
,
EU:C:2021:908
, punkt
).
Det ska dessutom preciseras att den omständigheten att de nationella domstolarna gör olika tolkningar av en unionsbestämmelse inte i sig är tillräcklig för att motivera att en begäran om förhandsavgörande ska handläggas skyndsamt. Vikten av att säkerställa en enhetlig tillämpning inom Europeiska unionen av alla bestämmelser som ingår i dess rättsordning är nämligen inneboende i varje begäran som inges med stöd av artikel 267 FEUF (dom av den 2 september 2021, OTP Jelzálogbank m.fl.,
C‑932/19
,
EU:C:2021:673
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det har visserligen slagits fast att när ett mål ger upphov till stor osäkerhet beträffande grundläggande frågor rörande nationell konstitutionell rätt och unionsrätt kan det, med beaktande av de särskilda omständigheterna i ett sådant mål, vara nödvändigt att avgöra målet utan dröjsmål i enlighet med artikel 105.1 i rättegångsreglerna (beslut av domstolens ordförande av den 19 oktober 2018, Wightman m.fl.,
C‑621/18
, ej publicerat,
EU:C:2018:851
, punkt
och där angiven rättspraxis). Det framgår emellertid inte av förevarande begäran om hänskjutande att de omständigheter som tagits upp i punkt 25 i förevarande dom, vilka i huvudsak avser omfattningen av det rättsliga skyddet för de rättigheter som de berörda personerna har till följd av de aktuella unionsrättsliga bestämmelserna, är av sådan art att en sådan behandling är motiverad.
Prövning av tolkningsfrågorna
Det ska inledningsvis påpekas att enligt det förfarande för samarbete mellan nationella domstolar och EU-domstolen som införts genom artikel 267 FEUF ankommer det på EU-domstolen att ge den nationella domstolen ett användbart svar, som gör det möjligt för den domstolen att avgöra det mål som den ska pröva. I detta syfte kan EU-domstolen behöva omformulera de frågor som hänskjutits (dom av den 26 oktober 2021, PL Holdings,
C‑109/20
,
EU:C:2021:875
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Domstolen har redan slagit fast att artikel 2.1 c, artikel 3.1 och 3.2 samt bilagan till direktiv 75/363 i ändrad lydelse ska tolkas så, att varje specialistläkarutbildning på heltid eller deltid som påbörjades under år 1982 och fortsatte till år 1990 i princip ska ge rätt skälig ersättning, i den mening som avses i nämnda bilaga (se, för ett liknande resonemang, dom av den 24 januari 2018, Pantuso m.fl.,
C‑616/16 och C‑617/16
,
EU:C:2018:32
, punkt
).
Domstolen har dessutom slagit fast att dessa bestämmelser ska tolkas så, att ersättningen för en sådan utbildning ska betalas för perioden från och med den 1 januari 1983 till och med slutet av utbildningen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 24 januari 2018, Pantuso m.fl.,
C‑616/16 och C‑617/16
,
EU:C:2018:32
, punkt
).
I förevarande fall vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida domstolens tolkning av unionsrätten, vad gäller ersättning för skada som orsakats genom att den ersättningsskyldighet som föreskrivs i direktiv 82/76 inte har införlivats på ett korrekt sätt och inom den föreskrivna fristen, även gäller utbildningar som påbörjades innan direktiv 82/76 trädde i kraft den 29 januari 1982 och som fullföljdes efter utgången av fristen för införlivande av direktivet den 1 januari 1983. Till skillnad från vad som var fallet i det mål som avgjordes genom domen av den 24 januari 2018, Pantuso m.fl. (
C‑616/16 och C‑617/16
,
EU:C:2018:32
), inledde nämligen vissa av de aktuella specialistläkarna sin specialistutbildning före år 1982 och således innan direktiv 82/76 trädde i kraft.
Under dessa omständigheter ska de ställda frågorna förstås så, att de syftar till att fastställa huruvida artikel 2.1 c, artikel 3.1 och 3.2 samt bilagan till direktiv 75/363 i ändrad lydelse ska tolkas så, att, för det första, all specialistläkarutbildning på heltid eller deltid som påbörjades innan direktiv 82/76 trädde i kraft den 29 januari 1982 och som fortsatte efter utgången av tidsfristen för att införliva detta direktiv, den 1 januari 1983, ska ge rätt skälig ersättning, i den mening som avses i nämnda bilaga, och, för det andra, denna skäliga ersättning i så fall ska betalas ut under hela utbildningstiden eller först från och med den dag då denna tidsfrist löpte ut.
Domstolen vill först erinra om att enligt de bestämmelser som nämns i föregående punkt, vilka upphävdes den 15 april 1993 genom direktiv 93/16, ska utbildning som leder fram till ett utbildnings-, examens- eller annat behörighetsbevis för specialistläkare och som bedrivs på heltid eller deltid normalt berättiga till en skälig ersättning (dom av den 24 januari 2018, Pantuso m.fl.,
C‑616/16 och C‑617/16
,
EU:C:2018:32
, punkt
).
Medlemsstaternas skyldighet att säkerställa att skälig ersättning utges gäller dessutom enbart för de medicinska specialiteter som är gemensamma för samtliga medlemsstater eller för två eller fler av dessa och som omnämns i artiklarna 5 eller 7 i rådets direktiv 75/362/EEG av den 16 juni 1975 om ömsesidigt erkännande av utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis för läkare inklusive åtgärder för att underlätta det faktiska utövandet av etableringsrätten och friheten att tillhandahålla tjänster (
EGT L 167, 1975, s. 1
) (dom av den 24 januari 2018, Pantuso m.fl.,
C‑616/16 och C‑617/16
,
EU:C:2018:32
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det framgår av domstolens fasta praxis att denna skyldighet att säkerställa ersättning under utbildningstiden för medicinska specialiteter, som föreskrivs i bilagan till direktiv 75/363 i ändrad lydelse som sådan är ovillkorlig och tillräckligt precis (dom av den 24 januari 2018, Pantuso m.fl.,
C‑616/16 och C‑617/16
,
EU:C:2018:32
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Denna ersättningsskyldighet, som ursprungligen inte föreskrevs i direktiv 75/363, infördes dessutom genom direktiv 82/76, som trädde i kraft den 29 januari 1982 och som medlemsstaterna enligt artikel 16 i direktivet var skyldiga att uppfylla senast den 31 december 1982 (dom av den 24 januari 2018, Pantuso m.fl.,
C‑616/16 och C‑617/16
,
EU:C:2018:32
, punkt
).
Vad gäller frågan huruvida perioder av specialistutbildning på heltid eller deltid som påbörjades innan direktiv 82/76 trädde i kraft den 29 januari 1982 och som fortsatte efter det att fristen för införlivande av detta direktiv hade löpt ut den 1 januari 1983, omfattas av direktivets tidsmässiga tillämpningsområde (
ratione temporis
), ska det erinras om att det framgår av domstolens fasta praxis att även om en ny bestämmelse inte är tillämplig på rättsliga situationer som har uppkommit och blivit bestående under den äldre bestämmelsens giltighetstid, är den tillämplig på framtida verkningar av dessa situationer liksom på nya situationer. Det förhåller sig annorlunda om den nya bestämmelsen åtföljs av specialbestämmelser som reglerar dess tillämpning i tiden, genom att den ges en retroaktiv verkan (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 januari 2019, E.B.,
C‑258/17
,
EU:C:2019:17
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Domstolen konstaterar i de personer som hade skrivit in sig på en specialistutbildning innan direktiv 82/76 trädde i kraft den 29 januari 1982, i syfte att genomgå utbildningen enligt de villkor som då var tillämpliga, befinner sig i en rättslig situation som definitivt hade uppstått innan direktivet trädde i kraft.
En sådan inskrivning och därmed sammanhängande utbildningsperioder kan således inte, i avsaknad av specialbestämmelser i denna mening i direktiv 82/76, anses omfattas av tillämpningsområdet för detta direktiv för tiden innan fristen för att införliva nämnda direktiv löpte ut (se, analogt, dom av den 15 januari 2019, E.B.,
C‑258/17
,
EU:C:2019:17
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det var därför först när fristen för att införliva direktiv 82/76 löpte ut, nämligen per den 1 januari 1983, som detta direktiv fick till följd att den lagstiftning som är aktuell i det nationella målet kom att omfattas av unionsrättens tillämpningsområde (se, analogt, dom av den 15 januari 2019, E.B.,
C‑258/17
,
EU:C:2019:17
, punkt
och där angiven rättspraxis).
När det gäller utbildningar som har fortsatt efter det att fristen för införlivande av direktivet löpte ut, den 1 januari 1983, fortsatte en sådan inskrivning att gälla under hela utbildningstiden, efter det att fristen för att införliva direktivet hade löpt ut.
Domstolen finner således att situationen för en läkare som skrivit in sig vid en läroanstalt för specialistutbildning före den 29 januari 1982 utgör en situation som har uppstått innan direktiv 82/76 trädde i kraft, men vars framtida verkningar regleras av direktivet från och med utgången av fristen för att införliva direktivet den 1 januari 1983.
Eftersom, såsom framgår av punkt 34 i förevarande dom, all specialistutbildning på heltid och deltid som påbörjades under år 1982 ska, för perioden från den 1 januari 1983 till slutet av denna utbildning, vara föremål för en skälig ersättning, i den mening som avses i bilagan till direktiv 75/363 i ändrad lydelse, gäller denna skyldighet att utge ersättning följaktligen, under samma förutsättningar, även för utbildningar som hade påbörjats innan direktiv 82/76 trädde i kraft den 29 januari 1982.
Domstolen har nämligen redan slagit fast att övergångsbestämmelserna i artiklarna 12 och 14 i direktiv 82/76 inte kan anses innebära en begränsning i tiden av skyldigheten att betala en skälig ersättning till läkare under specialistutbildning på deltid (se, för ett liknande resonemang, dom av den 24 januari 2018, Pantuso m.fl.,
C‑616/16 och C‑617/16
,
EU:C:2018:32
, punkterna
och
).
När det gäller möjligheten för de aktuella specialistläkarna att erhålla skälig ersättning för de skador som orsakats på grund av att direktiv 82/76 inte har införlivats vad avser perioder av specialistutbildning på heltid eller deltid som hade påbörjats innan direktiv 82/76 trädde i kraft den 29 januari 1982 och som fortsatte efter det att fristen för införlivande av detta direktiv hade löpt ut den 1 januari 1983, ska det dessutom påpekas att i de fall då den omständigheten att det inte finns några nationella bestämmelser för att införliva direktiv 82/76 leder till att det resultat som anges i det direktivet inte kan uppnås genom tolkning av den nationella rätten i enlighet med unionsrätten medför unionsrätten en skyldighet för den berörda medlemsstaten att ersätta de skador som den har orsakat enskilda genom att inte införliva nämnda direktiv, förutsatt att tre villkor är uppfyllda, nämligen att den rättsregel som har överträtts har till syfte att ge enskilda rättigheter vars innehåll kan fastställas, att överträdelsen är tillräckligt klar och att det föreligger ett direkt orsakssamband mellan åsidosättandet av statens skyldighet och den skada som de enskilda har lidit (se, för ett liknande resonemang, dom av den 24 januari 2018, Pantuso m.fl.,
C‑616/16 och C‑617/16
,
EU:C:2018:32
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det ankommer på den hänskjutande domstolen att pröva huruvida de villkor som avgör huruvida medlemsstaten kan hållas ansvarig enligt unionsrätten är uppfyllda.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska frågorna besvaras enligt följande. Artikel 2.1 c, artikel 3.1 och 3.2 samt bilagan till direktiv 75/363 i ändrad lydelse ska tolkas så, att all specialistläkarutbildning på heltid eller deltid som hade påbörjats innan direktiv 82/76 trädde i kraft den 29 januari 1982 och som fortsatte efter det att fristen för införlivande av detta direktiv hade löpt ut den 1 januari 1983, för perioden från den 1 januari 1983 till slutet av denna utbildning, ska ge rätt skälig ersättning, i den mening som avses i nämnda bilaga, förutsatt att denna utbildning rör en av de medicinska specialiteter som är gemensamma för samtliga medlemsstater eller för två eller fler av dessa och som omnämns i artiklarna 5 eller 7 i 75/362.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (åttonde avdelningen) följande:

Artikel 2.1 c, artikel 3.1 och 3.2 i samt bilagan till rådets direktiv 75/363/EEG av den 16 juni 1975 om samordning av bestämmelserna i lagar och andra författningar om verksamhet som läkare, i dess lydelse enligt rådets direktiv 82/76/EEG av den 26 januari 1982, ska tolkas så, att all specialistläkarutbildning på heltid eller deltid som hade påbörjats innan direktiv 82/76 trädde i kraft den 29 januari 1982 och som fortsatte efter det att fristen för införlivande av detta direktiv hade löpt ut den 1 januari 1983, för perioden från den 1 januari 1983 till slutet av denna utbildning, ska ge rätt skälig ersättning, i den mening som avses i nämnda bilaga, förutsatt att denna utbildning rör en av de medicinska specialiteter som är gemensamma för samtliga medlemsstater eller för två eller fler av dessa och som omnämns i artiklarna 5 eller 7 i rådets direktiv 75/362/EEG av den 16 juni 1975 om ömsesidigt erkännande av utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis för läkare inklusive åtgärder för att underlätta det faktiska utövandet av etableringsrätten och friheten att tillhandahålla tjänster.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: italienska.