CELEX: 62017CJ0584
Apelācija
Šķīrējklauzula
Īpašās programmas “Civiltiesības” laikposmam no 2007. gada līdz 2013. gadam ietvaros noslēgti dotācijas līgumi
Revīzijas ziņojumi, kuros ir apšaubīta noteiktu izmaksu atbilstība
Eiropas Komisijas lēmums atgūt nepamatoti izmaksātās summas
LESD 299. pants
Komisijas pilnvaras pieņemt lēmumu, kas ir izpildes rīkojums, līgumattiecību ietvaros
Savienības tiesas kompetence
Efektīva tiesību aizsardzība tiesā

Ar apelācijas sūdzību
ADR Center SpA
(turpmāk tekstā – “
ADR
”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2017. gada 20. jūlija spriedumu
ADR Center
/Komisija (T‑644/14, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2017:533
), ar kuru šī tiesa noraidīja tās prasību, pirmkārt, atcelt Komisijas 2014. gada 27. jūnija Lēmumu C(2014) 4485
final
par finansiālā ieguldījuma – kas
ADR
tika izmaksāts, izpildot trīs dotācijas līgumus, kuri noslēgti īpašās programmas “Civiltiesības” ietvaros, – daļēju atgūšanu (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”) un, otrkārt, piespriest Komisijai izmaksāt tai naudas summu 49172,52 EUR kā atlikumu, kas tai vēl pienācās saskaņā ar šiem trim dotācijas līgumiem, kā arī zaudējumu atlīdzību.
Atbilstošās tiesību normas
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES, Euratom) Nr. 966/2012 (2012. gada 25. oktobris) par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, un par Padomes Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 atcelšanu (
OV 2012, L 298, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “Finanšu regula”) 2. panta b) punktā ir paredzēts, ka “iestāde” saskaņā ar šajā regulā ietverto definīciju ir tostarp Komisija.
Finanšu regulas 79. panta 2. punkts ir formulēts šādi:
“Iestādes, pieņemot lēmumu, var oficiāli konstatēt kā debitoru parādu summu, kas pienākas no personām, kuras nav dalībvalstis; šāds lēmums jāizpilda LESD 299. panta nozīmē.
[..]”
Finanšu regulas 90. pantā ir paredzēts:
“1.   Maksājumus izdara, kad uzrādīts pierādījums, ka attiecīgā darbība ir saskaņā ar pamatakta vai līguma noteikumiem, un tie attiecas uz vienu vai vairākām šādām operācijām:
a)
visas pienākošās summas maksājums;
b)
tādas summas maksājums, kuras samaksa pienākas kā:
i)
priekšfinansējums, ko var sadalīt vairākos maksājumos, pēc deleģēšanas nolīguma, līguma vai dotācijas nolīguma parakstīšanas vai arī pēc dotācijas lēmuma paziņošanas;
ii)
viens vai vairāki starpposma maksājumi kā ekvivalents darbības daļējai izpildei;
iii)
atlikušo pienākošos summu nomaksa, ja darbība ir pilnībā pabeigta.
[..]”
Tiesvedības priekšvēsture
Tiesvedības priekšvēsture ir izklāstīta pārsūdzētā sprieduma 1.–42. punktā. Šīs tiesvedības vajadzībām tos var apkopot turpinājumā izklāstītajā veidā.
ADR
ir Itālijā reģistrēta sabiedrība, kas sniedz pakalpojumus strīdu izšķiršanas ar mierizlīgumu jomā.
2008. gada decembrī Komisija un konsorciji, kuru koordinatore bija prasītāja, noslēdza trīs dotācijas līgumus (turpmāk tekstā – “dotācijas līgumi”), īstenojot Eiropas Parlamenta un Padomes Lēmumu Nr. 1149/2007/EK (2007. gada 25. septembris), ar ko laikposmam no 2007. gada līdz 2013. gadam kā daļu no vispārējās programmas “Pamattiesības un tiesiskums” izveido īpašu programmu “Civiltiesības” (
OV 2007, L 257, 16. lpp.
).
Atbilstoši dotācijas līgumu I.6. pantam, lasot to kopsakarā ar minēto līgumu II.15.4. pantu, koordinatoram divu mēnešu laikā pēc darbības noslēguma bija jāiesniedz, pirmkārt, galīgais ziņojums par šīs darbības tehnisku pabeigšanu, otrkārt, galīgais finanšu pārskats par faktiski segtajām atbilstīgajām izmaksām saskaņā ar plānotā budžeta struktūru un aprakstu un, treškārt, pilnīgs minētās darbības ieņēmumu un izdevumu pārskata kopsavilkums.
Dotācijas līgumu I.9. pantā bija noteikts, ka uz līgumiem attiecas pašu līgumu noteikumi, piemērojamās Savienības tiesību normas un – pakārtoti – Beļģijas tiesiskais regulējums dotāciju jomā. Tajā bija precizēts, ka par Komisijas lēmumiem saistībā ar attiecīgā dotācijas līguma noteikumu piemērošanu, kā arī tā īstenošanas kārtību dotācijas saņēmēji var celt prasību Savienības tiesā.
Dotācijas līgumu II.14.1. pantā bija precizēti vispārējie kritēriji, kuriem bija jāatbilst izmaksām, lai tās varētu uzskatīt par attiecīgās darbības atbilstīgajām izmaksām.
Dotācijas līgumu II.19.5. pantā to saņēmējiem bija precizēts, ka saskaņā ar EKL 256. pantu (tagad LESD 299. pants) Komisija lēmumā, kas ir izpildes rīkojums, var oficiāli konstatēt kā debitoru parādu summu, kura ir jāmaksā personām, kas nav valstis. Par šo lēmumu varēja tikt celta prasība Vispārējā tiesā.
Dotācijas līgumu II.20. pantā bija ietverti detalizēti noteikumi attiecībā uz pārbaudēm un revīzijām.
Pēc galīgo ziņojumu iesniegšanas un ņemot vērā to saturu, Komisija paziņoja
ADR
savu nodomu atgūt noteiktas summas, kas bija izmaksātas kā priekšfinansējuma maksājumi, kurus tā bija veikusi atbilstoši dotācijas līgumiem.
Turklāt pēc Komisijas veiktām pretrunu revīzijas procedūrām 2013. gada 10. jūnijā tā paziņoja
ADR
naudas summu apmēru, ko tā bija nolēmusi atgūt noteiktu to izmaksu neatbilstības dēļ, kuras bija deklarētas attiecībā uz katru no aplūkotajiem līgumiem. Komisija arī informēja
ADR
, ka mēneša laikā tai nosūtīs paziņojumus par parādu un vajadzības gadījumā ar ieskaitu vai piespiedu izpildi veiks nepamatoti izmaksāto summu atgūšanu.
Ar 2013. gada 9. jūlija vēstuli prasītāja apstrīdēja revīzijās izdarītos secinājumus un norādīja, ka Komisijas atgūšanas rīkojumi nav spēkā, jo tie ir izdoti vairāk nekā divus gadus pēc revīzijas procedūras pabeigšanas.
2013. gada 16. oktobrī Komisija nosūtīja
ADR
trīs paziņojumus par parādu saistībā ar katru no aplūkotajiem līgumiem par naudas summām attiecīgi 62649,47 EUR, 78991,12 EUR un 52634,75 EUR apmērā. Šajos paziņojumos par parādu bija precizēts, ka tad, ja samaksa netiks veikta noteiktajā termiņā, nepamatoti izmaksāto summu apmēram tiks pieskaitīti nokavējuma procenti.
2014. gada 27. jūnijā pēc tam, kad 2013. gada 16. decembrī bija nosūtījusi
ADR
atgādinājuma vēstules un 2014. gada 26. februārī – brīdinājuma vēstules, Komisija, pamatojoties uz LESD 299. pantu un Finanšu regulas 79. panta 2. punktu, pieņēma strīdīgo lēmumu. Ar šo lēmumu Komisija uzdeva piedzīt no
ADR
naudas summu 194275,34 EUR apmērā kā, izpildot dotācijas līgumus, maksājamo pamatparādu, kam pieskaitīti 3236 EUR kā nokavējuma procenti par laikposmu līdz 2014. gada 30. aprīlim un papildu summa 21,30 EUR apmērā par katru kavējuma dienu no minētā gada 1. maija. Strīdīgā lēmuma 4. pantā bija precizēts tostarp, ka šis lēmums ir izpildes rīkojums LESD 299. panta pirmās daļas izpratnē.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 30. augustā,
ADR
cēla prasību, kurā tā lūdza atcelt strīdīgo lēmumu, izmaksāt tai naudas summu 49172,52 EUR kā atlikumu, kas tai vēl pienācās atbilstoši dotācijas līgumiem, kā arī izmaksāt zaudējumu atlīdzību par apgalvoto kaitējumu tās reputācijai un laiku, kuru tās darbinieki ir ieguldījuši, aizstāvot tās intereses administratīvajās procedūrās un tiesvedībās.
Runājot par
ADR
celtās prasības pieņemamību attiecībā uz prasījumu par tās summas atlikuma izmaksu, kas tai vēl pienācās, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 56. punktā atgādināja, ka šī prasījuma pieņemamība ir atkarīga no prasības juridiskā rakstura. Vispārējās tiesas ieskatā, ja šī ir prasība atcelt tiesību aktu, kas celta, pamatojoties uz LESD 263. pantu, šis prasījums ir nepieņemams, jo atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Savienības tiesai tās īstenotās tiesiskuma pārbaudes ietvaros nav jādod rīkojumi iestādēm vai jāaizstāj minētās iestādes, kurām ir pienākums veikt pasākumus, lai izpildītu spriedumu, kas ir pasludināts saistībā ar prasību atcelt tiesību aktu.
Tomēr pārsūdzētā sprieduma 59. un 60. punktā Vispārējā tiesa precizēja, ka prasībai, lai gan tā ir skaidri pamatota ar LESD 263. pantu, faktiski var būt divkāršs priekšmets, ar kuru ir lūgts ne tikai atcelt apstrīdēto lēmumu, bet arī konstatēt, ka Komisijai nav aplūkotā līgumiskā prasījuma. Šajā ziņā Vispārējā tiesa atzina, ka tad, ja līgumā ir ietverta šķīrējklauzula LESD 272. panta izpratnē, tā var pārbaudīt, vai celtā prasība var tikt daļēji pārkvalificēta. Vispārējās tiesas ieskatā, šāda pārkvalificēšana, neskarot atbildētājas iestādes tiesības uz aizstāvību, ir iespējama, pirmkārt, gadījumā, ja pret šādu pārkvalificēšanu skaidri neiebilst prasītājs un, otrkārt, ja prasības pieteikumā ir izvirzīts vismaz viens pamats, kas attiecas uz to noteikumu pārkāpumu, kuros ir regulētas aplūkotās līgumattiecības, atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkta noteikumiem.
Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 61. punktā tajā celto prasību daļēji pārkvalificējusi par prasību, kas celta, gan pamatojoties uz LESD 263. pantu, gan pamatojoties uz LESD 272. pantu, pārsūdzētā sprieduma 62. punktā secināja, ka LESD 272. pants “Savienības tiesai piešķir pilnīgu kompetenci”, ļaujot tai “pretēji tiesiskuma tiesai, kurā prasība celta saskaņā ar LESD 263. pantu”, izskatīt jebkāda veida prasību saskaņā ar šķīrējklauzulu un tādējādi arī prasību, ar ko Vispārējai tiesai tostarp tiek lūgts uzdot Komisijai izmaksāt summas atlikumu, kas vēl pienākas [prasītājam]. Līdz ar to Vispārējā tiesa uzskatīja, ka
ADR
prasība, ar kuru tika lūgts tai izmaksāt summas atlikumu, kas tai vēl pienācās, izpildot dotācijas līgumus, ir pieņemama.
Attiecībā uz prasību par zaudējumu atlīdzību saistībā ar
ADR
apgalvoto nodarīto kaitējumu Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 67. punktā to noraidīja kā nepieņemamu, jo tā neatbilda nevienam no trim judikatūrā izvirzītajiem nosacījumiem, lai iestātos Savienības atbildība par tādu zaudējumu atlīdzināšanu, ko ir radījusi kāda no tās iestādēm, struktūrām, birojiem vai aģentūrām.
Attiecībā uz
ADR
prasības vērtējumu pēc būtības Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 70. punktā iesākumā atgādināja, ka Savienības tiesai, kam ir jāizskata prasība atcelt tiesību aktu, pamatojoties uz LESD 263. pantu, ir jānovērtē apstrīdētā tiesību akta tiesiskums no LESD vai jebkāda cita tāda tiesību noteikuma viedokļa, kurš attiecas uz tā piemērošanu, un līdz ar to – no Savienības tiesību viedokļa. Tā piebilda, ka savukārt tādā prasībā, kas ir celta, pamatojoties uz LESD 272. pantu, prasītājs var pārmest aplūkotajai iestādei tikai attiecīgā līguma noteikumu neizpildi vai šim līgumam piemērojamo tiesību pārkāpumu. Pēc tam Vispārējā tiesa izvērtēja
ADR
izvirzīto piecu pamatu raksturu, lai noteiktu, vai šo pamatu pamatošanai minēto argumentu mērķis bija apstrīdēt strīdīgā lēmuma tiesiskumu LESD 263. panta izpratnē vai arī, gluži pretēji, šie argumenti būtībā bija izvirzīti līgumiska rakstura strīdā un līdz ar to bija jāizvērtē no dotācijas līgumu neizpildes vai tiem piemērojamo tiesību pārkāpuma viedokļa.
Tā kā ar strīdīgo lēmumu vienīgi tika padarīts izpildāms Komisijas apgalvotais līgumiskais prasījums pret
ADR
, Vispārējā tiesa atzina par lietderīgu vispirms lemt par šī prasījuma esamību un apmēru.
Pārsūdzētā sprieduma 91.–116. punktā Vispārējā tiesa izvērtēja trešo pamatu, kas attiecās uz to, ka Komisija neesot izpildījusi tai šajā ziņā noteikto pierādīšanas pienākumu.
Šajā kontekstā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 93. punktā atgādināja, ka saskaņā ar pamatprincipu, kas reglamentē Savienības finanšu atbalstu, pēdējā minētā dotācijas var piešķirt tikai par izdevumiem, kuri ir faktiski radušies. Vispārējās tiesas ieskatā, lai dotācijas piešķiršana būtu pamatota, nepietiek ar to, ka šīs dotācijas saņēmējs pierāda, ka projekts ir īstenots, bet šim saņēmējam ir arī jāsniedz pierādījums, ka tas ir sedzis izmaksas, kas ir deklarētas atbilstoši minētās dotācijas piešķiršanai paredzētajiem finanšu nosacījumiem, jo tikai pienācīgi pamatotas izmaksas var tikt uzskatītas par atbilstīgām. Šajā ziņā Vispārējā tiesa atzina, ka pienākums ievērot šos nosacījumus tādējādi ir viena no dotācijas saņēmēja “galvenajām [..] saistībām” un tāpēc tas bija nosacījums šīs dotācijas piešķiršanai.
Pārsūdzētā sprieduma 94. punktā norādījusi, ka šis princips ir atspoguļots dotācijas līgumos, un pārsūdzētā sprieduma 96. punktā konstatējusi, ka galīgie revīzijas ziņojumi ir pierādījumi, kas pamato Komisijas prasījumus saistībā ar šo līgumu izpildi, Vispārējā tiesa izvērtēja dažādos
ADR
izvirzītos argumentus attiecībā uz noteiktu izdevumu noraidīšanu.
Pārsūdzētā sprieduma 103. punktā Vispārējā tiesa secināja, ka pēc tam, kad bija apkopoti revidentu veiktie konkrētie konstatējumi,
ADR
bija jāiesniedz pierādījumi, kas apstiprinātu, ka aplūkotās izmaksas atbilda dotācijas līgumos paredzētajiem atbilstības nosacījumiem. Tā kā ne pirmstiesas procedūrā, ne Vispārējā tiesā
ADR
nekādus pierādījumus neiesniedza, šī tiesa trešo pamatu noraidīja kā nepamatotu.
Runājot par ceturto pamatu, kas attiecās uz apgalvotajām kļūdām galīgajā revīzijas ziņojumā, Vispārējā tiesa arī to noraidīja kā nepamatotu. Konkrēti, pārsūdzētā sprieduma 157. punktā tā noraidīja
ADR
minēto argumentu, saskaņā ar kuru revidenti un Komisija neesot ņēmuši vērā sniegto pakalpojumu kvalitāti un sasniegtos rezultātus, pamatojoties uz pārsūdzētā sprieduma 93. punktā minēto pamatprincipu, kas reglamentē Savienības finanšu atbalstu.
Pirmo pamatu, kas attiecās uz to, ka puses neesot vienojušās par piemērotajiem revīzijas noteikumiem, un otro pamatu, kurš attiecās uz galīgo revīzijas ziņojumu nepaziņošanu saprātīgā termiņā un attiecīgo Komisijas veikto darbību nepareizu pārvaldību, Vispārējā tiesa arī noraidīja kā nepamatotus.
Attiecībā uz piekto pamatu, kas attiecās uz Komisijas kompetences neesamību pieņemt strīdīgo lēmumu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 192. punktā atgādināja, ka šī lēmuma juridiskais pamats ir LESD 299. pants un Finanšu regulas 79. panta 2. punkts.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 195. un 196. punktā norādīja, ka Finanšu regulas 79. panta 2. punkts ir ietverts šīs regulas nodaļā, kura ir piemērojama visām operācijām, kas attiecas uz Savienības budžetu, tostarp tām, kuras tiek veiktas līgumattiecību ietvaros, nevis tikai vienai Savienības darbības jomai, un par to liecina arī minētās regulas 90. pants.
Pārsūdzētā sprieduma 197. un 198. punktā Vispārējā tiesa no tā secināja, ka atbilstoši judikatūrai gan ar LESD 299. pantu, gan Finanšu regulas 79. panta 2. punktu Komisijai ir piešķirta kompetence pieņemt lēmumu, kas ir izpildes rīkojums, neņemot vērā apstākli, ka attiecīgajam prasījumam ir līgumisks raksturs.
Pārsūdzētā sprieduma 199.–213. punktā Vispārējā tiesa precizēja, ka šis secinājums nav pretrunā ne 2010. gada 17. jūnija spriedumam CEVA/Komisija (
T‑428/07 un T‑455/07
,
EU:T:2010:240
), ne 2015. gada 9. septembra spriedumam Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija (
C‑506/13 P
,
EU:C:2015:562
), kuros bija uzdots jautājums, vai paziņojums par parādu ir apstrīdams tiesību akts LESD 263. panta izpratnē. Vispārējās tiesas ieskatā, ar šādu secinājumu netika pārkāpts arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pants, jo pēc prasības daļējas pārkvalificēšanas tā šīs pašas prasības ietvaros izvērtēja gan strīdīgā lēmuma tiesiskumu, gan Komisijas līgumiskā prasījuma pret
ADR
– kas ir šī lēmuma pieņemšanas iemesls – pamatotību.
Līdz ar to Vispārējā tiesa piekto pamatu noraidīja kā nepamatotu un tādējādi noraidīja prasību pilnībā.
Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
Ar apelācijas sūdzību
ADR
lūdz Tiesu būtībā:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
atcelt strīdīgo lēmumu un pieņemt galīgu nolēmumu lietā, apstiprinot tās pirmajā instancē izvirzītos pamatus;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas attiecas uz tiesvedību Vispārējā tiesā un Tiesā.
Komisija lūdz Tiesu:
–
noraidīt apelācijas sūdzību;
–
piespriest
ADR
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas attiecas uz apelācijas tiesvedību.
Par apelācijas sūdzību
Apelācijas sūdzības pamatošanai
ADR
izvirza divus pamatus, no kuriem pirmais attiecas uz tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, interpretējot principu, kas reglamentē Savienības finanšu atbalstu, un otrais – uz tiesību kļūdu, kuru Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, interpretējot LESD 299. pantu, Finanšu regulas 79. pantu, kā arī Hartas 47. pantu.
Tā kā apelācijas sūdzības otrā pamata mērķis būtībā ir apstrīdēt pārsūdzēto spriedumu, ciktāl Vispārējā tiesa ir atzinusi Komisijas kompetenci pieņemt strīdīgo lēmumu, vispirms ir jāizvērtē šis pamats.
Par otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt,
ADR
ieskatā, Vispārējā tiesa ir kļūdaini interpretējusi LESD 299. pantu un Finanšu regulas 79. panta 2. punktu, atzīdama, ka ar šiem pantiem Komisijai ir piešķirtas pilnvaras izdot atgūšanas rīkojumu, kas ir izpildes rīkojums, dotācijas līgumu izpildes kontekstā. Minētie panti šajā ziņā nevarot būt pietiekams juridiskais pamats.
Vispārējās tiesas argumentācija, saskaņā ar kuru Finanšu regulas 79. panta 2. punkts ir juridiskais pamats, kas ir piemērojams visiem prasījumiem neatkarīgi no tā, vai tie ir vai nav līgumiski, esot pretrunā Tiesas judikatūrai, saskaņā ar kuru Savienības regulas, kas attiecas uz finanšu noteikumiem, ir jāinterpretē šauri (spriedums, 1982. gada 6. maijs, BayWa u.c.,
146/81, 192/81 un 193/81
,
EU:C:1982:146
,
10.
punkts). Tā kā šajā tiesību normā neesot skaidri precizēts, ka tā ir piemērojama līgumu jomā, Komisijai nevarot tikt atļauts to piemērot līgumiskā kontekstā.
ADR
apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 196. punktā paustā Vispārējās tiesas norāde uz Finanšu regulas 90. pantu tajā ziņā, ka šajā pantā ir skaidri minēta līgumu joma, gluži pretēji, apstiprina, ka visas līgumattiecībām piemērojamās tiesību normas ir formāli identificētas, līdz ar to visas pārējās tiesību normas šajā jomā nav piemērojamas.
ADR
uzsver, ka pamatā pārsūdzētā sprieduma 200. un 201. punktā izklāstītajai Vispārējās tiesas argumentācijai – kuras noslēgumā par pieļaujamu ir atzīta atgūšanas rīkojuma, kas ir izpildes rīkojums, izdošana saistībā ar līgumu – ir neizsvērts skatījums uz Komisijas un dotācijas saņēmēju līgumattiecībām. Ar šo argumentāciju esot pārkāpts tiesiskās paļāvības aizsardzības princips attiecībā uz šiem dotāciju saņēmējiem.
Piedevām šī argumentācija esot pretrunā Tiesas judikatūrai un, precīzāk, 2015. gada 9. septembra spriedumam Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija (
C‑506/13 P
,
EU:C:2015:562
), kurā tā esot apšaubījusi juridisko pamatu Komisijas praksei, izvairoties no saviem pienākumiem kā līgumslēdzējai pusei, vienpusēji izdot atgūšanas rīkojumu, kas ir izpildes rīkojums, lai atbrīvotos no vajadzības celt prasību par attiecīgās dotācijas atmaksu, pamatojoties uz LESD 272. pantu, tiesā, kurai ir jurisdikcija, un pašu šīs prakses spēkā esamību.
ADR
uzskata, ka atbilstoši šai judikatūrai Komisijai ir pienākums ievērot dotācijai noteikto ietvaru, šajā gadījumā – līgumisko ietvaru. Tādējādi atgūšanas rīkojuma izdošana esot iedomājama tikai divos gadījumos: vai nu Komisija ir izvēlējusies piešķirt dotāciju, pieņemot dotāciju lēmumu, vai arī Komisija izņēmuma kārtā var atkāpties no aplūkotajā dotācijas līgumā noteiktā līgumiskā ietvara, ja tās līgumpartneris tam skaidri piekrīt un aplūkotās summas netiek apstrīdētas, tomēr šajā lietā nav šāda gadījuma.
ADR
ieskatā, Vispārējās tiesas paustā argumentācija, saskaņā ar kuru atgūšanas rīkojums, kas ir izpildes rīkojums, neapstrīdami rada saistošas tiesiskās sekas, kuras izpaužas ārpus līgumattiecībām, kas saista puses, nevar tikt atzīta par pieļaujamu, turklāt Vispārējā tiesa neesot tieši norādījusi, kādas ir šīs sekas, kuras izpaužas ārpus šīm līgumattiecībām.
Otrkārt,
ADR
apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, atzīdama, ka, piešķirot Komisijai kompetenci izdot atgūšanas rīkojumus, kas ir izpildes rīkojumi, līgumu jomā, netiek pārkāpts Hartas 47. pants.
Šajā ziņā
ADR
uzsver, ka iebildumu par Hartas 47. panta pārkāpumu Vispārējā tiesa ir izskatījusi tikai tiesību uz piekļuvi tiesai aspektā, nelemjot par jautājumu saistībā ar tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību. Piešķirot Komisijai tiesības noteikt vienpusējus pasākumus, lai gan tās līgumpartneris ir cēlis prasību, pamatojoties uz LESD 272. pantu, tiesā, kurai ir jurisdikcija, neatkarīgi no tā, vai tā ir Savienības tiesa vai valsts tiesas, Vispārējā tiesa ļautu šai iestādei izvairīties no šī līgumpartnera celtās prasības. Prasības, kas pamatota ar LESD 272. pantu, efektivitāte tiktu ievērojami samazināta, un, tā kā prasībām, kuras tiek celtas pret atgūšanas rīkojumu, kas ir izpildes rīkojums, nav apturošas iedarbības, šādai situācijai varētu būt ievērojamas kaitīgas sekas attiecībā uz dotāciju saņēmējiem ar iespēju izraisīt pat minēto maksātnespēju vai likvidāciju.
Komisija apstrīd
ADR
minēto argumentāciju par tās apelācijas sūdzības otro pamatu.
Tiesas vērtējums
Ar otro apelācijas sūdzības pamatu
ADR
min argumentāciju, kas būtībā attiecas uz to, ka kļūdaini ir interpretēts ne tikai LESD 299. pants un Finanšu regulas 79. panta 2. punkts, bet arī efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips, kāds tas ir nostiprināts Tiesas judikatūrā attiecībā uz Hartas 47. pantu.
–
Par LESD 299. panta un Finanšu regulas 79. panta 2. punkta interpretāciju
Runājot par apgalvoto kļūdaino LESD 299. panta un Finanšu regulas 79. panta 2. punkta interpretāciju, vispirms ir jānosaka, vai Komisijai bija tiesības pieņemt lēmumu, kas ir izpildes rīkojums, pamatojoties uz LESD 299. panta pirmo daļu, lai gan prasījums, uz kuru tā atsaucās, izrietēja no līgumattiecībām.
Šajā ziņā ir jāatgādina – no LESD 299. panta pirmās daļas formulējuma izriet, ka Eiropas Savienības Padomes, Komisijas vai Eiropas Centrālās bankas (ECB) akti, ar ko tiek noteiktas finansiālas saistības personām, kuras nav valstis, ir izpildāmi. Šajā tiesību normā līdz ar to nav ietverts nekāds ierobežojums attiecībā uz to aktu raksturu, ar ko tiek noteiktas finansiālas saistības, izņemot to, ka tā nav piemērojama aktiem, kuru adresātes ir dalībvalstis.
Turklāt, ņemot vērā, ka LESD 299. panta pirmā daļa ir ietverta LESD sestās daļas I sadaļas “Noteikumi par iestādēm” 2. nodaļā “Savienības tiesību akti, pieņemšanas procedūras un citi noteikumi”, šī tiesību norma ir viens no vispārīgajiem noteikumiem, kas attiecas uz Savienības tiesību aktiem. No tā ir jāsecina, ka tā ir piemērojama visiem aktiem, ar kuriem tiek noteiktas tajā minēto Savienības iestāžu finansiālās saistības.
Tomēr, kā ir norādīts ģenerāladvokātes secinājumu 59. punktā, LESD 299. pants pats par sevi nav pietiekams juridiskais pamats, lai pieņemtu aktus, kas ir izpildes rīkojumu. Šajā tiesību normā minēto iestāžu pilnvarām pieņemt šādus aktus ir jāizriet no citām tiesību normām.
Šajā lietā kā strīdīgā lēmuma juridiskais pamats ir minēts ne tikai LESD 299. pants, bet arī Finanšu regulas 79. panta 2. punkts.
Šī pēdējā minētā tiesību norma, lasot to kopā ar Finanšu regulas 2. panta b) punktu, piešķir Komisijai pilnvaras lēmumā, kas ir izpildes rīkojums, oficiāli konstatēt kā debitoru parādu summu, kas ir jāmaksā personām, kuras nav dalībvalstis.
Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 195. punktā pamatoti norādīja, ka Finanšu regulas 79. panta 2. punkts ir ietverts šīs regulas pirmajā daļā “Kopīgi noteikumi”, nodaļā “Ieņēmumu operācijas”, kurai seko nodaļa, kas attiecas uz izdevumu operācijām. Tā pareizi precizēja, ka šīs divas nodaļas neattiecas tikai uz vienu konkrētu Savienības darbības jomu, bet ka tās ir piemērojamas visām darbībām, uz kurām attiecas Savienības budžets.
Tādējādi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 197. punktā pamatoti secināja, ka ne LESD 299. pantā, ne Finanšu regulas 79. panta 2. punktā nav paredzēts nošķīrums atkarībā no tā, vai prasījumam, kurš tiek oficiāli konstatēts ar lēmumu, kas ir izpildes rīkojums, ir līgumiska vai ārpuslīgumiska izcelsme.
Līdz ar to ir jāsecina, ka Finanšu regulas 79. panta 2. punkts var būt juridiskais pamats, lai Komisija pieņemtu lēmumus, kas ir izpildes rīkojumi, LESD 299. panta izpratnē, pat ja aplūkotajām finansiālajām saistībām ir līgumisks raksturs.
Šo secinājumu neatspēko Finanšu regulas 90. pants, kurā ir tieša atsauce uz līgumattiecībām. Kā ir norādīts ģenerāladvokātes secinājumu 65. punktā, šajā pantā ir vienīgi vispārīgi paredzēts, ka ikvienam maksājumam ir jābūt balstītam uz pierādījumu, ka attiecīgā darbība atbilst tiesību aktam, kurā šī darbība ir paredzēta. Līdz ar to no tā nevar secināt, ka Finanšu regulas 79. panta 2. punkts nav piemērojams līgumu jomā.
Minētais secinājums nevar tikt atspēkots arī ar
ADR
minēto judikatūru, saskaņā ar kuru Padomes vai Komisijas regulu normas, kas dod tiesības uz Savienības fondu finansētiem pakalpojumiem, ir jāinterpretē šauri (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1982. gada 6. maijs, BayWa u.c.,
146/81, 192/81 un 193/81
,
EU:C:1982:146
,
10.
punkts). Šī judikatūra attiecas vienīgi uz noteikumiem, kas ir piemērojami attiecībā uz izdevumu segšanu no dažādiem Savienības fondiem, un tā ir obligāti jāievēro it īpaši, lai garantētu dažādu dalībvalstu saimnieciskās darbības subjektu vienlīdzību (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1979. gada 7. februāris, Nīderlande/Komisija,
11/76
,
EU:C:1979:28
,
9.
punkts, un 1979. gada 7. februāris, Vācija/Komisija,
18/76
,
EU:C:1979:30
,
8.
punkts). Tomēr tai nav nozīmes Finanšu regulas 79. panta 2. punkta interpretācijā.
No iepriekš minētā izriet, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 198. punktā atzīdama, ka ar LESD 299. pantu un Finanšu regulas 79. panta 2. punktu Komisijai ir piešķirta kompetence pieņemt strīdīgo lēmumu.
Turpinājumā ir jāatgādina, ka prasību atcelt tiesību aktu saskaņā ar LESD 263. pantu principā var celt par visiem Savienības iestāžu izdotiem aktiem – neatkarīgi no to rakstura vai formas –, kuru mērķis ir radīt saistošas tiesiskās sekas, kas var skart prasītāja intereses, būtiski mainot tā tiesisko situāciju (spriedumi, 2015. gada 9. septembris, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija,
C‑506/13 P
,
EU:C:2015:562
,
16.
punkts; 2019. gada 28. februāris, Alfamicro/Komisija,
C‑14/18 P
,
EU:C:2019:159
,
47.
punkts, un 2020. gada 25. jūnijs, Satcen/KF,
C‑14/19 P
,
EU:C:2020:492
,
69.
punkts).
Tomēr Savienības tiesas kompetencē nav izskatīt prasību atcelt tiesību aktu, ja prasītāja tiesiskās situācijas vienīgais ietvars ir līgumattiecības, kuru juridiskā kārtība ir regulēta līgumslēdzēju pušu izraudzītos valsts tiesību aktos (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 9. septembris, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija,
C‑506/13 P
,
EU:C:2015:562
,
18.
punkts; 2019. gada 28. februāris, Alfamicro/Komisija,
C‑14/18 P
,
EU:C:2019:159
,
48.
punkts, un 2020. gada 25. jūnijs, Satcen/KF,
C‑14/19 P
,
EU:C:2020:492
,
78.
punkts).
Ja Savienības tiesa atzītu, ka tās kompetencē ir izskatīt strīdus par tādu aktu atcelšanu, kuru konteksts ir pilnībā līgumisks, tad pastāvētu risks, ka tā ne tikai atņemtu jēgu LESD 272. pantam, ar ko ir pieļauta jurisdikcijas piešķiršana Savienības tiesām saskaņā ar šķīrējklauzulu, bet arī – gadījumā, ja līgumā nebūtu ietverts šāds noteikums, – ka Savienības tiesa paplašinātu savu jurisdikciju, pārsniedzot robežas, kuras ir noteiktas LESD 274. pantā, ar ko valsts tiesām ir piešķirta vispārīgā jurisdikcija, lai izskatītu strīdus, kuros viena puse ir Savienība (spriedums, 2015. gada 9. septembris, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija,
C‑506/13 P
,
EU:C:2015:562
,
19.
punkts; 2019. gada 28. februāris, Alfamicro/Komisija,
C‑14/18 P
,
EU:C:2019:159
,
49.
punkts, un 2020. gada 25. jūnijs, Satcen/KF,
C‑14/19 P
,
EU:C:2020:492
,
79.
punkts).
No šīs judikatūras izriet, ka tad, ja pastāv līgums, kas prasītāju saista ar kādu no Savienības iestādēm, prasība, pamatojoties uz LESD 263. pantu, Savienības tiesās var tikt celta tikai tad, ja ar apstrīdēto aktu ir paredzēts radīt saistošas tiesiskās sekas, kuras izpaužas ārpus līgumattiecībām, kas saista puses, un ietver tādu publiskās varas prerogatīvu īstenošanu, kas līgumslēdzējai iestādei ir piešķirtas tās administratīvas iestādes statusa dēļ (spriedumi, 2015. gada 9. septembris, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija,
C‑506/13 P
,
EU:C:2015:562
,
20.
punkts, un 2019. gada 28. februāris, Alfamicro/Komisija,
C‑14/18 P
,
EU:C:2019:159
,
50.
punkts).
Turklāt Tiesa ir precizējusi, ka paziņojums par parādu vai brīdinājums, kuru priekšmets ir parāda atgūšana, pamatojoties uz attiecīgo dotācijas līgumu, un kuros ir ietverta norāde par izpildes termiņu, kā arī tajos konstatētā parāda samaksas nosacījumiem, nevar tikt pielīdzināti izpildes rīkojumam tā tiešajā nozīmē, pat ja tajos ir minēta LESD 299. pantā paredzētā izpildes iespēja kā viena no iespējām, ko Komisija var izmantot gadījumā, kad parādnieks nav veicis izpildi noteiktajā izpildes termiņā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 9. septembris, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija,
C‑506/13 P
,
EU:C:2015:562
,
23.
punkts, un 2019. gada 28. februāris, Alfamicro/Komisija,
C‑14/18 P
,
EU:C:2019:159
,
52.
punkts).
Piemērojot tieši šo judikatūru, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 200. punktā precizēja, ka līguma ietvaros Komisijai nav tiesību pieņemt vienpusējus aktus un ka tā nedrīkst attiecīgajam līgumpartnerim adresēt lēmuma rakstura aktu, lai minētais izpildītu savas finansiāla rakstura līgumsaistības, bet tai attiecīgā gadījumā ir pienākums vērsties tiesā, kurai ir jurisdikcija, ar prasību par samaksu. No tā Vispārējā tiesa minētā sprieduma 201. punktā pamatoti secināja, ka atbilstoši dotācijas līgumam Komisija nevarēja pieņemt vienpusēju aktu par līgumiska prasījuma atgūšanu.
Tomēr un pretēji tam, ko apgalvo
ADR
, Tiesa minētajā judikatūrā nav apšaubījusi Komisijas praksi vienpusēji pieņemt atgūšanas rīkojumu, kas ir izpildes rīkojums, līgumattiecību ietvaros. Proti, kā Vispārējā tiesa ir pamatoti norādījusi pārsūdzētā sprieduma 204. punktā, tajā pašā judikatūrā Tiesa ir vienīgi analizējusi paziņojumu par parādu, kas nosūtīti attiecīgā līguma ietvaros, juridisko raksturu un apstrīdamību, tomēr neaplūkojot jautājumu par to, vai Komisija līgumattiecību ietvaros var atsaukties uz savām pilnvarām oficiāli konstatēt prasījumu ar lēmumu, kas ir izpildes rīkojums.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka tad, kad Komisija izdod atgūšanas rīkojumu, kas ir izpildes rīkojums, LESD 299. panta izpratnē, šāda vienpusēja lēmuma sekas un saistošais spēks nevar izrietēt no līguma noteikumiem, bet gan pamatojas šajā LESD pantā un Finanšu regulas 79. panta 2. punktā.
Līdz ar to šajā lietā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 207. punktā pamatoti konstatēja, ka apstrīdētais lēmums neizriet no dotācijas līgumiem, bet ka tas ir balstīts uz LESD 299. pantu, lasot to kopsakarā ar Finanšu regulas 79. panta 2. punktu. Turklāt Vispārējā tiesa varēja nekļūdīgi no tā secināt, ka šis lēmums ietver tādu publiskās varas prerogatīvu īstenošanu, kuras Komisijai ir piešķirtas tās administratīvas iestādes statusa dēļ.
Tādējādi Vispārējai tiesai nevar tikt pārmests, ka tā nav norādījusi, kādā ziņā strīdīgais lēmums rada saistošas tiesiskās sekas, kas izpaužas ārpus līgumattiecībām, kuras saista puses.
Turklāt ir jānorāda, ka tad, kad Komisija īsteno savas publiskās varas prerogatīvas, pieņemot aktus, kuru tiesiskās sekas izpaužas ārpus līguma ietvariem, šie akti ietilpst Savienības tiesas kompetencē. Minētie akti, tāpat kā lēmums, kas ir izpildes rīkojums LESD 299. panta izpratnē un ko šajā lietā ir pieņēmusi Komisija, ir Savienības tiesību akti, kuri var būt nelabvēlīgi, tādējādi tie var tikt apstrīdēti, Savienības tiesā ceļot prasību atcelt tiesību aktu, pamatojoties uz LESD 263. pantu.
Tomēr, kā ir norādīts ģenerāladvokātes secinājumu 52.–56. punktā, Komisija nevar pieņemt lēmumu, kas ir izpildes rīkojums, saistībā ar līgumattiecībām, kurās nav ietverta šķīrējklauzula par labu Savienības tiesai un uz kurām tādējādi attiecas dalībvalsts tiesu jurisdikcija. Ja Komisija pieņemtu šādu lēmumu šķīrējklauzulas neesamības gadījumā, tiktu ierobežota minēto tiesu jurisdikcija, jo nolēmuma pieņemšana par šī lēmuma tiesiskumu nonāktu Savienības tiesas kompetencē. Tādējādi Komisija varētu sistemātiski apiet primārajos tiesību aktos nostiprināto kompetenču sadalījumu starp Savienības tiesu un valsts tiesām, kā tika atgādināts šī sprieduma 62.–64. punktā. Līdz ar to Komisijas pilnvaras pieņemt lēmumus, kas ir izpildes rīkojumi, līgumattiecību ietvaros ir jāattiecina tikai uz līgumiem, kuros ir ietverta šķīrējklauzula, ar ko ir piešķirta kompetence Savienības tiesai.
Visbeidzot, Vispārējai tiesai arī nevar tikt pārmests, ka tā ir pārkāpusi tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, atzīstot, ka līgumattiecību ietvaros Komisija var vienpusēji izmantot pilnvaras, kas tai ir piešķirtas ar Finanšu regulas 79. panta 2. punktu, lasot to kopsakarā ar LESD 299. pantu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka tiesības atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu pastāv ar nosacījumu, ka Savienības kompetentās iestādes ieinteresētajai personai ir devušas konkrētus, beznosacījumu un saskanīgus solījumus, kas izriet no pilnvarotiem un uzticamiem avotiem (skat. it īpaši spriedumus, 2006. gada 22. jūnijs, Beļģija un Forum 187/Komisija,
C‑182/03 un C‑217/03
,
EU:C:2006:416
,
147.
punkts, kā arī 2011. gada 7. aprīlis, Grieķija/Komisija,
C‑321/09 P
, nav publicēts,
EU:C:2011:218
,
45.
punkts). Savukārt neviens nevar atsaukties uz šī principa pārkāpumu, ja šie solījumi nav doti (spriedums, 2019. gada 31. janvāris, Islamic Republic of Iran Shipping Lines u.c./Padome,
C‑225/17 P
,
EU:C:2019:82
,
57.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Taču šajā lietā, kā ir norādīts ģenerāladvokātes secinājumu 80. punktā,
ADR
nevarēja apgalvot, ka Savienības tiesu judikatūrā tai būtu dots jebkāds solījums, ka Komisija nevarēs īstenot pilnvaras, kuras tai ir piešķirtas ar LESD 299. pantu un Finanšu regulas 79. panta 2. punktu, lai ar lēmumu, kas ir izpildes rīkojums, formāli konstatētu līgumisku prasījumu.
Papildus tam atbilstoši Komisijai saistošajam labas pārvaldības pienākumam, saskaņā ar kuru gadījumā, ja tā patur sev tiesības īstenot šādas pilnvaras līgumattiecību ietvaros, tai tās ir skaidri jāparedz attiecīgā līguma noteikumā, Komisija šajā lietā dotācijas līgumu II.19.5. pantā bija precizējusi, ka tā var lēmumā, kas ir izpildes rīkojums, oficiāli konstatēt kā debitoru parādu summu, kura ir jāmaksā personām, kas nav valstis. No tā izriet, ka
ADR
bija jāzina, ka Komisija dotācijas līgumu kontekstā varēja pieņemt tādu lēmumu kā strīdīgais lēmums.
Līdz ar to argumentācija, kas attiecas uz kļūdainu LESD 299. panta un Finanšu regulas 79. panta 2. punkta interpretāciju, ir jānoraida kā nepamatota.
–
Par efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principu
Attiecībā uz
ADR
argumentāciju, kas attiecas uz Hartas 47. pantā nostiprinātā efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa pārkāpumu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 210. punktā pamatoti atgādināja, ka šis princips ir Savienības tiesību vispārējais princips un ka to veido dažādi elementi, tostarp tiesības uz piekļuvi tiesām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 6. novembris, Otis u.c.,
C‑199/11
,
EU:C:2012:684
,
46.
un
48.
punkts).
Pārsūdzētā sprieduma 211. punktā Vispārējā tiesa atgādināja Tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru, lai tiesa varētu, ievērojot Hartas 47. pantu, lemt par apstrīdētām tiesībām un pienākumiem, kas izriet no Savienības tiesībām, šīs tiesas kompetencē ir jābūt izvērtēt visus faktu un tiesību jautājumus, kuriem ir nozīme attiecībā uz tajā izskatāmo strīdu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 6. novembris, Otis u.c.,
C‑199/11
,
EU:C:2012:684
,
49.
punkts).
No Vispārējās tiesas judikatūras, kas ir atgādināta pārsūdzētā sprieduma 70. punktā, izriet, ka Savienības tiesa, kurai ir jāizskata prasība atcelt tiesību aktu, pamatojoties uz LESD 263. pantu, var vērtēt tikai pamatus, ar ko tiek apstrīdēts apstrīdētā tiesību akta tiesiskums no Savienības tiesību viedokļa, bet, ja prasība tiek celta, pamatojoties uz LESD 272. pantu, prasītājs var atsaukties tikai uz līguma noteikumu vai attiecīgajam līgumam piemērojamo tiesību pārkāpumiem.
No tā izriet, ka saskaņā ar šo Vispārējās tiesas judikatūru Savienības tiesai, kurā ir celta prasība atcelt tiesību aktu attiecībā uz lēmumu, kas ir izpildes rīkojums un kas ir pieņemts atbilstoši tādai kompetencei, kura ir patstāvīga un nošķirta no līgumattiecībām starp pusēm, par nepieņemamu būtu jāatzīst ikviens pamats, kas attiecas uz konkrētā līguma noteikumu neizpildi vai šim līgumam piemērojamo valsts tiesību normu pārkāpumu.
Gadījumā, ja Savienības tiesa tomēr plāno prasības atcelt tiesību aktu ietvaros izvērtēt pamatu, kas attiecas uz minēto līgumu, tai – joprojām saskaņā ar šo pašu Vispārējās tiesas judikatūru – būtu jāpārbauda, vai tajā celtā prasība nevar tikt pārkvalificēta tostarp par tādu, ar kuru tiek lūgts ne tikai atcelt apstrīdēto lēmumu, bet arī konstatēt, ka Komisijai nav aplūkotā līgumiskā prasījuma tiesību. Šajā lietā pārsūdzētā sprieduma 56.–62. punktā Vispārējā tiesa veica šādu izvērtējumu un secināja, ka šāda pārkvalificēšana var tikt veikta.
Tomēr nevar uzskatīt, ka šāda prasības pārkvalificēšana – tā kā tā nav atkarīga tikai no Savienības tiesas gribas, bet atbilstoši šai pašai Vispārējās tiesas judikatūrai ir pakļauta arī no tās neatkarīgiem nosacījumiem, tādiem kā apstāklis, ka prasītājs pret to skaidri neiebilst un ka ir izvirzīts pamats, kas attiecas uz aplūkotās līgumattiecības regulējošo noteikumu pārkāpumu, – nodrošina efektīvu tiesību aizsardzību tiesā saskaņā ar Hartas 47. pantu, jo šīs pamattiesības ir saistītas ar prasību, lai šī tiesa izvērtētu visus faktu un tiesību jautājumus, kuriem ir nozīme attiecībā uz tajā izskatāmo strīdu, kā ir norādīts šī sprieduma 80. punktā.
Papildus tam – joprojām saskaņā ar pārsūdzētā sprieduma 70. punktā atkārtoto Vispārējās tiesas judikatūru –, kad nav neviena no attiecīgā līguma nodalāma akta, Savienības tiesa, kurā celta prasība, pamatojoties uz LESD 272. pantu, vērtē principā tikai tos pamatus, kas attiecas uz konkrētā līguma noteikumu neizpildi vai šim līgumam piemērojamo tiesību pārkāpumu.
Kad Komisija pilda līgumu, uz to tomēr attiecas pienākumi, kas tai ir noteikti saskaņā ar Hartu un Savienības tiesību vispārējiem principiem. Tādējādi apstāklis, ka attiecīgajam līgumam piemērojamās tiesības nenodrošina tādas pašas garantijas kā tās, kas ir piešķirtas ar Hartu un Savienības tiesību vispārējiem principiem, neatbrīvo Komisiju no pienākuma nodrošināt to ievērošanu attiecībā uz saviem līgumpartneriem.
No iepriekš minētā izriet, ka šī judikatūra – kurā tiek veikta nošķiršana atkarībā no tā, vai prasības ietvaros izvirzītie pamati Savienības tiesai ir jāuztver kā tādi, kas attiecas uz kādu no LESD 263. panta otrajā daļā minētajiem pārkāpumiem vai gadījumiem, vai, tieši pretēji, kā tādi, kuri attiecas uz attiecīgā līguma noteikumu neizpildi vai šim līgumam piemērojamo valsts tiesību normu pārkāpumu, – nevar nodrošināt, ka visi faktu un tiesību jautājumi, kuriem ir nozīme strīda atrisināšanā, tiks izvērtēti, garantējot efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, uz ko attiecas Hartas 47. pants.
Līdz ar to, ja Savienības tiesā atbilstoši LESD 263. pantam tiek celta prasība atcelt tiesību aktu par Komisijas lēmumu, kas ir izpildes rīkojums un ar ko tiek oficiāli konstatēts līgumisks prasījums, šīs prasības izvērtēšana ir šīs tiesas kompetencē, ņemot vērā, ka ir īstenotas publiskās varas prerogatīvas, kuras ietver šāda lēmuma pieņemšanu. Tomēr, izvērtējot šādu prasību, minētajai tiesai ir jāizskata ne tikai atcelšanas pamati, kas ir balstīti uz faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, kuri izriet no Komisijas kā administratīvas iestādes rīcības, bet arī atcelšanas pamati, kas ir balstīti uz faktiskajiem un tiesiskiem apstākļiem, kuri izriet no līgumattiecībām, kas saista Komisiju un prasītāju. Ciktāl minētā prasība turklāt ietver pretprasību, kas ir balstīta uz attiecīgā līguma izpildi, Savienības tiesa nevar atzīt šādu prasību par nepieņemamu, pamatojoties uz to, ka pēdējā minētā ir rīkojums, kuru nevar dot tiesa, kas atceļ tiesību aktu.
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 70. punktā atzīdama, ka, pamatojoties uz LESD 263. pantu, celtas prasības atcelt tiesību aktu ietvaros Savienības tiesai ir jānovērtē apstrīdētā tiesību akta tiesiskums tikai no Savienības tiesību viedokļa, bet ka tādas prasības ietvaros, kas ir celta, pamatojoties uz LESD 272. pantu, prasītājs var pamatoti atsaukties tikai uz attiecīgā līguma noteikumu neizpildi vai šim līgumam piemērojamo tiesību pārkāpumu.
Tomēr, ja pārsūdzētā sprieduma pamatojums pats par sevi ir pietiekams, lai pamatotu minētā sprieduma rezolutīvo daļu, apelācijas sūdzība ir jānoraida pilnībā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 7. septembris, Francija/Schlyter,
C‑331/15 P
,
EU:C:2017:639
,
85.
punkts). Izvērtējuma ietvaros, ko Vispārējā tiesa veica pārsūdzētā sprieduma 72.–80. punktā, lai noteiktu, kādā mērā tajā celtā prasība varēja tikt pārkvalificēta, tā lietā veica pilnīgu visu to faktu un tiesību jautājumu analīzi, kuriem bija nozīme strīda atrisināšanā, un šādi pieļautā tiesību kļūda neietekmēja pārsūdzētā sprieduma rezolutīvo daļu.
Līdz ar to argumentācija, kas attiecas uz Tiesas judikatūrā attiecībā uz Hartas 47. pantu nostiprinātā efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa pārkāpumu, ir neefektīva un tādējādi arī ir jānoraida.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, otrais apelācijas sūdzības pamats ir jānoraida.
Par pirmo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar pirmo apelācijas sūdzības pamatu
ADR
uzsver, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 157. punktā īpaši šauri interpretējot principu, kas reglamentē Savienības finanšu atbalstu, tādējādi, ka dotācijas var piešķirt tikai par izdevumiem, kuri ir faktiski radušies.
ADR
uzskata, ka šāda interpretācija ir pretrunā samērīguma principam. Ja dotācijas saņēmējs, izmantojot citus līdzekļus, var pierādīt, ka izmaksas faktiski ir radušās, un ja pakalpojumu kvalitāte netiek apšaubīta, dotācijas pieteikums nevarot tikt noraidīts.
Turklāt,
ADR
ieskatā, interpretējot jebkādu pamatprincipu, ir jābalstās uz tā mērķi un vispārējo sistēmu. Šajā ziņā
ADR
uzsver, ka Vispārējās tiesas veiktā interpretācija ir pretrunā Savienības likumdevēja gribai, jo Komisija pati savā priekšlikumā jaunas Savienības finanšu regulas pieņemšanai ir atzinusi, ka pastāv reāla vajadzība “vienkāršot dzīvi” Savienības līdzekļu saņēmējiem un ka ir jākoncentrējas “uz rezultātiem un pievienoto vērtību, nevis uz administratīvajām procedūrām”.
Attiecībā uz Komisijas minēto apgalvoto atšķirību, kas pastāv starp publiskajiem līgumiem un dotācijas līgumiem,
ADR
apgalvo, ka tā neesot varējusi brīvi izmantot veikto darbību rezultātu un neesot arī palikusi tā “īpašniece”.
Komisija uzsver, ka, ciktāl pirmais apelācijas sūdzības pamats ir jāuzskata par tādu, ar kuru tiek apšaubīts Vispārējās tiesas veiktais faktu vērtējums, tas ir jānoraida kā nepieņemams un ka pārējā daļā šis pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Tiesas vērtējums
Iesākumā ir jāatgādina – Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 94.–115. punktā konstatēja, ka Komisija ir izpildījusi tai noteikto pierādīšanas pienākumu un ka
ADR
nav iesniegusi nevienu pierādījumu, kas ļautu apliecināt, ka apstrīdētās izmaksas ir radušās atbilstoši dotācijas līgumos paredzētajiem nosacījumiem. Ir jānorāda, ka Vispārējās tiesas šajā ziņā veiktie konstatējumi apelācijas sūdzībā nav apstrīdēti un ka
ADR
turklāt nav atsaukusies uz to, ka būtu sagrozīti revīzijas ziņojumi, kas Vispārējai tiesai tika iesniegti, lai pamatotu Komisijas apgalvojumus attiecībā uz dotācijas līgumu izpildi.
Izvērtējot pirmo apelācijas sūdzības pamatu, ir jāizvērtē tikai tas, vai Vispārējā tiesa pamatprincipu, kas reglamentē Savienības finanšu atbalstu, pamatoti ir interpretējusi tādējādi, ka dotāciju var piešķirt tikai par izdevumiem, kuri ir faktiski radušies, neņemot vērā sniegto pakalpojumu kvalitāti.
Šajā kontekstā ir jānorāda, ka Komisijai saskaņā ar LESD 317. pantu ir pienākums ievērot pareizas finanšu pārvaldības principu. Tā turklāt uzrauga arī Savienības finanšu interešu aizsardzību tās budžeta izpildē. Tas pats attiecas arī uz līgumu jomu, jo Komisijas piešķirto dotāciju avots ir Savienības budžets. Saskaņā ar pamatprincipu, kas reglamentē Savienības finanšu atbalstu, tā dotācijas var piešķirt tikai par izdevumiem, kuri ir faktiski radušies (spriedums, 2019. gada 28. februāris, Alfamicro/Komisija,
C‑14/18 P
,
EU:C:2019:159
,
65.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to Komisija nevar, neapdraudot šos LESD noteiktos principus, apstiprināt no Savienības budžeta sedzamus izdevumus bez juridiska pamata. Runājot par dotāciju, tās piešķiršanas nosacījumi un izmantošana ir regulēta dotācijas līgumā un, konkrētāk, noteikumos attiecībā uz šīs dotācijas apmēra noteikšanu atkarībā no Komisijas līgumpartnera deklarētajām izmaksām (spriedums, 2019. gada 28. februāris, Alfamicro/Komisija,
C‑14/18 P
,
EU:C:2019:159
,
66.
punkts).
Līdz ar to, ja dotācijas saņēmēja deklarētās izmaksas saskaņā ar attiecīgo dotāciju līgumu nav atbilstīgas, tāpēc ka tās ir tikušas atzītas par nepārbaudāmām un/vai neuzticamām, Komisijai nav citas iespējas kā veikt dotācijas atgūšanu nepamatoto summu apmērā, jo, balstoties uz juridisko pamatu, ko veido šis dotācijas līgums, šai iestādei ir atļauts no Savienības budžeta norēķināties tikai par pienācīgi pamatotām summām (spriedums, 2019. gada 28. februāris, Alfamicro/Komisija,
C‑14/18 P
,
EU:C:2019:159
,
67.
punkts).
Šajā lietā Komisijai tādējādi bija pienākums izdot rīkojumu par neatbilstīgajām izmaksām atbilstošo summu atgūšanu saskaņā ar dotācijas līgumos paredzētajiem finanšu nosacījumiem.
Šo secinājumu nevar atspēkot tas, ka jaunās finanšu regulas priekšlikumā Komisija pati esot atzinusi, ka pastāv vajadzība vienkāršot administratīvo procedūru un ka ir jākoncentrējas uz sasniegtajiem rezultātiem, jo šādam priekšlikumam nav nozīmes, izvērtējot šo lietu, uz kuru attiecas šī sprieduma 2. punktā definētā Finanšu regula.
Tādējādi Vispārējai tiesai arī nevar tikt pārmests, ka tā ir pārāk šauri interpretējusi pamatprincipu, kas reglamentē Savienības finanšu atbalstu, pārsūdzētā sprieduma 93. punktā atzīstot, ka pienākums ievērot dotācijas līgumos paredzētos finanšu nosacījumus ir viena no attiecīgo dotāciju saņēmēja “galvenajām [..] saistībām”.
Šajos apstākļos
ADR
minētais arguments attiecībā uz jautājumu par to, vai dotācijas saņēmējam ir jāatļauj iesniegt pierādījumus par izmaksām, kas ir radušās, izmantojot citus līdzekļus, nevis tos, kas ir paredzēti līguma noteikumos, arī ir jānoraida. Pirmkārt, līgumu noteikumos paredzētie finanšu nosacījumi ir obligāti jāievēro abām līgumslēdzējām pusēm, un Komisija, kurai tie ir saistoši tāpat kā dotācijas saņēmējam, nevar tikt piespiesta no tiem atkāpties, pieļaujot citus pierādīšanas līdzekļus. Otrkārt un katrā ziņā, šādi apsvērumi ietilpst Vispārējās tiesas veiktajā pierādījumu vērtējumā. Tikai Vispārējās tiesas kompetencē ir konstatēt un vērtēt nozīmīgos faktus, kā arī vērtēt pierādījumus. Šo faktu un pierādījumu vērtējums, izņemot to sagrozīšanas gadījumus, nav tiesību jautājums, uz kuru kā tādu attiektos Tiesas pārbaude apelācijas tiesvedībā (spriedums, 2005. gada 28. jūnijs, Dansk Rørindustri u.c./Komisija,
C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
,
EU:C:2005:408
,
177.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Turklāt, ja daļa no izmaksām ir tikušas atzītas par neatbilstīgām, jo dotācijas saņēmējs nav ievērojis līgumisko pienākumu pamatot tam piešķirto summu izlietojumu, apstāklis, ka saņēmējs starplaikā ir pabeidzis dotācijas līgumā paredzēto projektu, nevar ietekmēt šī pienākuma izpildi, jo šī dotācija nav atlīdzība par minētajā dotācijas līgumā paredzētā projekta īstenošanu (spriedumi, 2006. gada 19. janvāris, Comunità montana della Valnerina/Komisija,
C‑240/03 P
,
EU:C:2006:44
,
78.
punkts, un 2019. gada 28. februāris, Alfamicro/Komisija,
C‑14/18 P
,
EU:C:2019:159
,
68.
punkts).
Tā kā dotācija nav atlīdzība par īstenoto projektu, nav nozīmes tam, vai dotāciju saņēmējiem ir vai nav piešķirts izstrādātā produkta mantiskais un intelektuālais īpašums.
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa nav pārkāpusi samērīguma principu, pārsūdzētā sprieduma 157. punktā atzīstot – lai pamatotu noteiktas dotācijas piešķiršanu, nepietiek ar to, ka dotācijas saņēmējs pierāda, ka projekts ir ticis īstenots, bet tam ir jāiesniedz pierādījumi, ka deklarētās izmaksas ir segtas atbilstoši attiecīgo dotāciju piešķiršanai paredzētajiem nosacījumiem.
Līdz ar to pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, apelācijas sūdzība ir jānoraida pilnībā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 3. punktam, kas saskaņā ar tā 184. panta 1. punktu piemērojams apelācijas tiesvedībā, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats. Tomēr Tiesa, ja to pamato lietas apstākļi, var nolemt, ka lietas dalībnieks papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzina daļu no pretējās puses tiesāšanās izdevumiem.
Tā kā
ADR
apelācijas sūdzības otrajā pamatā ir atklāta Vispārējās tiesas kļūda, kas tomēr nav izraisījusi pārsūdzētā sprieduma atcelšanu, šķiet pamatoti nolemt, ka
ADR
sedz divas trešdaļas Komisijas tiesāšanās izdevumu un ka Komisija sedz vienu trešdaļu savu, kā arī atlīdzina vienu trešdaļu
ADR
tiesāšanās izdevumu.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

1)
Apelācijas sūdzību noraidīt.

2)
ADR Center SpA
sedz divas trešdaļas savu, kā arī atlīdzina divas trešdaļas Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumu.

3)
Eiropas Komisija sedz vienu trešdaļu savu, kā arī atlīdzina vienu trešdaļu
ADR Center SpA
tiesāšanās izdevumu.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.