CELEX: 62018CJ0213
Ennakkoratkaisupyyntö
Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa
Tuomioistuimen toimivalta sekä tuomioiden tunnustaminen ja täytäntöönpano siviili- ja kauppaoikeuden alalla
Asetus (EU) N:o 1215/2012
7 artiklan 1 alakohdan a alakohta
Toimivaltainen tuomioistuin sopimusta koskevassa asiassa
Matkustajille heidän lennolle pääsynsä epäämisen sekä lentojen peruuttamisen tai pitkäaikaisen viivästymisen johdosta annettavaa korvausta ja apua koskevat yhteiset säännöt
Asetus (EY) N:o 261/2004
5, 7, 9 ja 12 artikla
Montrealin yleissopimus
Toimivalta
19 ja 33 artikla
Korvauksia ja vahingonkorvausta koskeva kanne, jonka perusteena on lentojen peruuttaminen ja viivästyminen

Ennakkoratkaisupyyntö koskee eräiden kansainvälistä ilmakuljetusta koskevien sääntöjen yhtenäistämisestä Montrealissa 28.5.1999 tehdyn yleissopimuksen, joka on hyväksytty Euroopan yhteisön puolesta 5.4.2001 tehdyllä neuvoston päätöksellä 2001/539/EY (
EYVL 2001, L 194, s. 38
; jäljempänä Montrealin yleissopimus), 33 artiklan, matkustajille heidän lennolle pääsynsä epäämisen sekä lentojen peruuttamisen tai pitkäaikaisen viivästymisen johdosta annettavaa korvausta ja apua koskevista yhteisistä säännöistä sekä asetuksen (ETY) N:o 295/91 kumoamisesta 11.2.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 261/2004 (
EUVL 2004, L 46, s. 1
) ja tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 (
EUVL 2012, L 351, s. 1
) tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat yhtäältä Adriano Guaitoli, Alessandro Celano Tomassoni, Mario Giuli, Concepción Casan Rodriguez, Antonia Cirilli, Lucia Cortini ja Patrizia Padroni ja toisaalta easyJet Airline Co. Ltd ja joka koskee yhden lennon peruuttamisesta ja toisen lennon viivästymisestä aiheutunutta vahinkoa koskevaa korvausvaatimusta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Kansainvälinen oikeus
Montrealin yleissopimus tuli voimaan Euroopan unionissa 28.6.2004.
Tämän yleissopimuksen 19 artiklassa, jonka otsikko on ”Viivästys”, määrätään seuraavaa:
”Rahdinkuljettaja on vastuussa vahingosta, joka on aiheutunut viivästyksestä matkustajien, matkatavaran tai tavaran ilmakuljetuksessa. Rahdinkuljettaja ei kuitenkaan ole vastuussa viivästyksestä aiheutuneesta vahingosta, jos se näyttää toteen, että rahdinkuljettaja ja sen palveluksessa olevat henkilöt ja asiamiehet ryhtyivät vahingon välttämiseksi kaikkiin toimenpiteisiin, joita on voitu kohtuudella edellyttää, tai jos niiden on ollut mahdotonta ryhtyä tällaisiin toimenpiteisiin.”
Mainitun yleissopimuksen 33 artiklan otsikko on ”Tuomioistuimen toimivalta” ja siinä määrätään seuraavaa:
”1.   Vahingonkorvauskanne on kantajan valinnan mukaan pantava vireille jonkin sopimusvaltion alueella joko rahdinkuljettajan kotipaikan tai päätoimipaikan tuomioistuimessa tai tuomioistuimessa siinä toimipaikassa, jonka välityksellä kuljetussopimus on tehty, taikka määräpaikan tuomioistuimessa.
– –
4.   Oikeudenkäyntimenettelyä koskeviin kysymyksiin sovelletaan asiaa käsittelevän tuomioistuimen lainsäädäntöä.”
Unionin oikeus
Asetus N:o 261/2004
Asetuksen N:o 261/2004 1 artiklan, jonka otsikko on ”Aihe”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tällä asetuksella vahvistetaan siinä säädetyin edellytyksin lentomatkustajien vähimmäisoikeudet, kun:
a)
matkustajan pääsy lennolle evätään vastoin hänen tahtoaan;
b)
matkustajan lento peruutetaan;
c)
matkustajan lento viivästyy.”
Kyseisen asetuksen 5 artiklassa, jonka otsikko on ”Peruuttaminen”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jos lento peruutetaan
a)
lennosta vastaavan lentoliikenteen harjoittajan on tarjottava matkustajalle apua 8 artiklan mukaisesti; ja
b)
lennosta vastaavan lentoliikenteen harjoittajan on tarjottava matkustajalle apua 9 artiklan 1 kohdan a alakohdan ja 2 kohdan mukaisesti sekä uudelleenreitityksen osalta, kun uuden lennon kohtuuden mukaan odotettavissa oleva lähtöaika on vähintään peruutetulle lennolle aikataulun mukaista lähtöaikaa seuraava päivä, 9 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ja 9 artiklan 1 kohdan c alakohdassa määritettyä apua; ja
c)
matkustajalla on oikeus saada lennosta vastaavalta lentoliikenteen harjoittajalta korvaus 7 artiklan mukaisesti, paitsi jos
i)
matkustajalle on ilmoitettu peruutuksesta vähintään kaksi viikkoa ennen aikataulun mukaista lähtöaikaa, tai
ii)
matkustajalle on ilmoitettu peruutuksesta vähintään seitsemän päivää ja enintään kaksi viikkoa ennen aikataulun mukaista lähtöaikaa ja tarjottu uudelleenreititystä, jonka mukaan hänen olisi lähdettävä korkeintaan kaksi tuntia ennen aikataulun mukaista lähtöaikaa ja hän saapuisi määräpaikkaan alle neljä tuntia aikataulun mukaista saapumisaikaa myöhemmin, tai
iii)
matkustajalle on ilmoitettu peruutuksesta alle seitsemän päivää ennen aikataulun mukaista lähtöaikaa ja tarjottu uudelleenreititystä, jonka mukaan hänen olisi lähdettävä korkeintaan tuntia ennen aikataulun mukaista lähtöaikaa ja hän saapuisi määräpaikkaan alle kaksi tuntia aikataulun mukaista saapumisaikaa myöhemmin.
2.   Kun matkustajalle ilmoitetaan peruutuksesta, hänelle on selvitettävä mahdolliset vaihtoehtoiset kuljetusvaihtoehdot.
3.   Lennosta vastaavan lentoliikenteen harjoittajan ei tarvitse maksaa 7 artiklan mukaista korvausta, jos se pystyy osoittamaan, että peruutus johtuu poikkeuksellisista olosuhteista, joita ei olisi voitu välttää, vaikka kaikki kohtuudella edellytettävät toimenpiteet olisi toteutettu.
4.   Näyttövelvollisuus siitä, että matkustajalle on ilmoitettu lennon peruuttamisesta ja ajankohdasta, jona ilmoitus on tehty, kuuluu lennosta vastaavalle lentoliikenteen harjoittajalle.”
Kyseisen asetuksen 7 artiklassa, jonka otsikko on ”Oikeus korvaukseen”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jos tähän artiklaan viitataan, matkustajan on saatava seuraavan suuruinen korvaus:
a)
250 euroa lentojen osalta, joiden pituus on enintään 1500 kilometriä;
b)
400 euroa yhteisön sisäisten lentojen osalta, joiden pituus on yli 1500 kilometriä, ja muiden lentojen osalta, joiden pituus on yli 1500 mutta alle 3500 kilometriä;
c)
600 euroa lentojen osalta, joihin ei voida soveltaa a tai b alakohtaa.
Lennon pituutta määriteltäessä on perusteena käytettävä viimeistä määräpaikkaa, johon matkustaja saapuu myöhässä aikataulun mukaisesta saapumisajasta siksi, että lennolle pääsy on evätty tai lento on peruutettu.
2.   Jos matkustajalle tarjotaan matkan uudelleenreititystä 8 artiklan mukaisesti siten, että hän pääsee lopulliseen määräpaikkaansa vaihtoehtoisella lennolla, jonka saapumisaika verrattuna alun perin varatun lennon aikataulun mukaiseen saapumisaikaan ei ylitä
a)
enintään 1500 kilometrin pituisten lentojen osalta kahta tuntia, tai
b)
yhteisön sisäisten lentojen osalta, joiden pituus on yli 1500 kilometriä, ja muiden lentojen osalta, joiden pituus on yli 1500 mutta alle 3500 kilometriä, kolmea tuntia, tai
c)
lentojen osalta, joihin ei voida soveltaa a tai b alakohtaa, neljää tuntia,
lennosta vastaava lentoliikenteen harjoittaja voi alentaa 1 kohdassa säädettyä korvausta 50 prosentilla.
3.   Edellä 1 kohdassa tarkoitettu korvaus on maksettava käteisenä, sähköisenä pankkisiirtona, pankkisiirtona, sekillä tai, matkustajan allekirjoitetulla suostumuksella, matkakuponkeina ja/tai muina palveluina.
4.   Edellä 1 ja 2 kohdassa mainitut etäisyydet mitataan isoympyräratamenetelmällä.”
Asetuksen N:o 261/2004 9 artiklassa, jonka otsikko on ”Oikeus huolenpitoon”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jos tähän artiklaan viitataan, matkustajalle on tarjottava ilmaiseksi:
a)
aterioita ja virvokkeita kohtuullisessa suhteessa odotusaikaan;
b)
hotellimajoitus,
–
jos ylimääräinen majoittautuminen yhdeksi tai useammaksi yöksi on välttämätöntä, tai
–
jos matkustajan aikomaa pitempi oleskelu osoittautuu välttämättömäksi;
c)
lentoaseman ja majoituspaikan (hotelli tai muu) välinen kuljetus.
2.   Lisäksi matkustajille on tarjottava ilmaiseksi kaksi puhelua, teleksiä tai telekopioviestiä tai sähköpostiviestiä.
3.   Tätä artiklaa soveltaessaan on lennosta vastaavan lentoliikenteen harjoittajan kiinnitettävä erityistä huomiota liikuntarajoitteisten henkilöiden tarpeisiin ja mahdollisiin saattajiin sekä ilman saattajaa matkustavien lasten tarpeisiin.”
Tämän asetuksen 12 artiklan otsikko on ”Lisäkorvaus”, ja artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tämän asetuksen säännöksiä on sovellettava siten, ettei rajoiteta matkustajan oikeutta muuhun korvaukseen. Tämän asetuksen nojalla myönnetty korvaus voidaan vähentää tällaisesta korvauksesta.”
Asetus N:o 1215/2012
Asetuksen N:o 1215/2012 II luku, jonka otsikko on ”Toimivalta”, jakautuu kymmeneen jaksoon, joista ensimmäisen otsikko on ”Yleiset säännökset”, toisen ”Erityinen toimivalta” ja neljännen ”Toimivalta kuluttajasopimusta koskevissa asioissa”.
Tämän asetuksen II luvun 1 jaksossa olevan 4 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kanne sellaista henkilöä vastaan, jolla on kotipaikka jäsenvaltiossa, nostetaan hänen kansalaisuudestaan riippumatta tuon jäsenvaltion tuomioistuimessa, jollei tämän asetuksen säännöksistä muuta johdu.”
Kyseisen asetuksen II luvun 2 jaksossa olevassa 7 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jos henkilön kotipaikka on jäsenvaltiossa, häntä vastaan voidaan nostaa kanne toisessa jäsenvaltiossa
1)
a)
sopimusta koskevassa asiassa sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä kanteen perusteena oleva velvoite on täytetty tai täytettävä,
b)
jollei toisin ole sovittu, tätä säännöstä sovellettaessa kanteen perusteena olevan velvoitteen täytäntöönpanopaikka on
– –
–
palvelujen osalta se paikkakunta jäsenvaltiossa, missä palvelut sopimuksen mukaan suoritettiin tai oli suoritettava,
– –”
Saman asetuksen 17 artiklassa, joka kuuluu sen II luvun 4 jaksoon, on säännökset toimivallasta kuluttajasopimuksia koskevissa asioissa; näitä säännöksiä ei kuitenkaan tämän artiklan 3 kohdan mukaan sovelleta muihin kuljetussopimuksiin kuin yhteishintaan tarjottaviin kuljetus- ja majoituspalvelujen yhdistelmiin.
Asetuksen N:o 1215/2012 VI luvussa, jonka otsikko on ”Siirtymäsäännökset”, olevan 66 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä asetusta sovelletaan ainoastaan sellaisiin oikeudenkäynteihin, jotka on pantu vireille, sellaisiin virallisiin asiakirjoihin, jotka on laadittu tai rekisteröity virallisina asiakirjoina, ja sellaisiin tuomioistuimessa tehtyihin sovintoihin, jotka on hyväksytty tai tehty 10 päivänä tammikuuta 2015 tai sen jälkeen.”
Kyseisen asetuksen VII lukuun, jonka otsikko on ”Suhde muihin säädöksiin”, kuuluvassa 67 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tämä asetus ei vaikuta sellaisten säännösten soveltamiseen, joilla säännellään tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden tunnustamista tai täytäntöönpanoa erityisillä oikeudenaloilla ja jotka sisältyvät unionin säädöksiin tai tällaisten säädösten nojalla yhdenmukaistettuun kansalliseen lainsäädäntöön.”
Saman asetuksen 71 artiklan, joka kuuluu samaan VII lukuun, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tämä asetus ei vaikuta tuomioistuimen toimivaltaa tai tuomioiden tunnustamista tai täytäntöönpanoa erityisillä oikeudenaloilla säänteleviin yleissopimuksiin, joiden osapuolia jäsenvaltiot ovat.”
Asetus (EY) N:o 44/2001
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 (
EYVL 2001, L 12, s. 1
) 5 artiklassa, joka kuuluu asetuksen II luvun, jonka otsikko on ”Toimivalta”, 2 jaksoon, jonka otsikko on ”Erityinen toimivalta”, säädetään seuraavaa:
”Jos henkilön kotipaikka on jäsenvaltiossa, häntä vastaan voidaan nostaa kanne toisessa jäsenvaltiossa:
1)
a)
sopimusta koskevassa asiassa sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä kanteen perusteena oleva velvoite on täytetty tai täytettävä,
b)
jollei toisin ole sovittu, tätä säännöstä sovellettaessa kanteen perusteena olevan velvoitteen täytäntöönpanopaikka on:
–
irtaimen tavaran kaupassa se paikkakunta jäsenvaltiossa, missä tavarat sopimuksen mukaan toimitettiin tai oli toimitettava,
–
palvelujen osalta se paikkakunta jäsenvaltiossa, missä palvelut sopimuksen mukaan suoritettiin tai oli suoritettava,
c)
jollei sovelleta b alakohtaa, sovelletaan a alakohtaa;
– –”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Pääasian kantajat tekivät easyJet Airline ‑lentoyhtiön, jonka kotipaikka on Yhdistyneessä kuningaskunnassa, kanssa ilmakuljetussopimuksen, joka koski Rooma Fiumicinosta (Italia) Korfuun (Kreikka) 4.8.2015 klo 20.20 lähtevää menolentoa ja Korfusta Rooma Fiumicinoon 14.8.2015 klo 23.25 lähtevää paluulentoa.
Menolennon ilmoitettiin viivästyvän, minkä jälkeen se lopulta peruutettiin ja siirrettiin seuraavaan päivään. Pääasian kantajille ei tarjottu mahdollisuutta päästä toisen lentoyhtiön lennolle, mahdollisuutta ateriaan tai välipalaan eikä muunlaista apua eikä korvausta tai kulujen korvaamista, vaikka kantajat vaativat sellaista virallisesti easyJet Airlinelta.
Paluulento puolestaan viivästyi yli kaksi mutta alle kolme tuntia.
Pääasian kantajat, joiden kotipaikka on Rooma (Italia), nostivat 28.6.2016 Tribunale ordinario di Romassa (Rooman yleinen tuomioistuin, Italia) kanteen, jossa he vaativat, että easyJet Airline velvoitetaan maksamaan asetuksen N:o 261/2004 5, 7 ja 9 artiklassa tarkoitetut korvaukset sekä korvaamaan heille muut aineelliset ja aineettomat vahingot, jotka heille aiheutuivat siitä, että easyJet Airline ei ollut noudattanut sopimusvelvoitteitaan.
EasyJet Airline esitti asiaa käsittelevän tuomioistuimen toimivallan puuttumista koskevat kaksi väitettä, joista ensimmäinen perustui oikeusriidan kohteen arvoon ja jälkimmäinen alueellista toimivaltaa koskeviin sääntöihin.
Tribunale ordinario di Roma hylkäsi toimivallan puuttumista koskevan ensimmäisen väitteen mutta totesi toisen väitteen osalta, että sen toimivalta riippui sovellettavasta oikeudesta – kansallinen tai unionin oikeus – ja siitä, miten tätä oikeutta oli tulkittava.
Tähän liittyen ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää aluksi kysymyksen siitä, sovelletaanko Montrealin yleissopimusta pääasiaan tai ainakin osaan siitä vai kuuluuko mainittu oikeusriita yksinomaan asetuksen N:o 261/2004 soveltamisalaan.
Siinä tapauksessa, että Montrealin yleissopimusta sovelletaan yksinomaan tai osittain, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii seuraavaksi, rajoittuuko kyseisen yleissopimuksen 33 artiklassa oleva sääntö – kuten Corte di cassazione (kassaatiotuomioistuin, Italia) on katsonut – ainoastaan toimivaltaisen valtion määrittämiseen vai onko niin, kuten asia näyttää olevan, että tällä säännöllä määritetään myös toimivaltainen tuomioistuin tässä valtiossa.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa, että se on toimivaltainen tutkimaan pääasian kansallisten siviiliprosessisääntöjen mukaan ainoastaan, jos katsotaan, että Montrealin yleissopimusta sovelletaan yksinomaisesti pääasiaan ja että kyseisen yleissopimuksen 33 artiklaa tulkitaan siten, että siinä määritetään vain toimivaltainen valtio. Päinvastaisessa tapauksessa kyseinen oikeusriita kuuluu Tribunale di Civitavecchian (Civitavecchian alioikeus, Italia) toimivaltaan; sen tuomiopiirissä sijaitsevat sekä menolennon lähtölentoasema että paluulennon saapumislentoasema.
Tässä tilanteessa Tribunale ordinario di Roma on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Jos asianosainen, jonka lento on viivästynyt tai peruutettu, vaatii samanaikaisesti sekä asetuksen (EY) N:o 261/2004 5, 7 ja 9 artiklan mukaisia kiinteämääräisiä ja yhdenmukaistettuja korvauksia että saman asetuksen 12 artiklan mukaista vahingonkorvausta, onko asiaan sovellettava Montrealin yleissopimuksen 33 artiklaa vai säännelläänkö tuomioistuimen toimivaltaa (sekä kansainvälisesti että alueellisesti) asetuksen N:o 44/2001 5 artiklalla?
2)
Onko ensimmäisessä kysymyksessä tarkoitetussa ensimmäisessä tapauksessa Montrealin yleissopimuksen 33 artiklaa tulkittava siten, että siinä määrätään ainoastaan toimivallan jaosta valtioiden välillä, vai siten, että siinä määrätään myös yksittäisen valtion sisäisestä alueellisesta toimivallasta?
3)
Onko toisessa kysymyksessä tarkoitetussa ensimmäisessä tapauksessa Montrealin yleissopimuksen 33 artiklan soveltaminen ”yksinomaista” siten, että se on esteenä asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan soveltamiselle, vai voidaanko molempia artikloja soveltaa yhdessä niin, että voidaan suoraan määrittää sekä valtion toimivalta että sen tuomioistuinten sisäinen alueellinen toimivalta?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Alustavat huomautukset
On täsmennettävä, että vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on ennakkoratkaisukysymyksissään selvästi viitannut asetukseen N:o 44/2001, pääasiaan ajallisesti sovellettavia säännöksiä ovat asetuksen N:o 1215/2012 säännökset sen 66 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käsiteltävänä oleva kanne on nimittäin nostettu 10.1.2015 jälkeen.
Lisäksi on todettava, että – kuten vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee – se, että kyseinen tuomioistuin on muotoillut ennakkoratkaisukysymyksensä viittaamalla tiettyihin asetuksen N:o 44/2001 säännöksiin, ei estä unionin tuomioistuinta esittämästä kyseiselle tuomioistuimelle kaikkia niitä tulkintaan liittyviä seikkoja, jotka voivat olla hyödyllisiä tämän ratkaistessa käsiteltävänään olevaa asiaa, riippumatta siitä, onko se viitannut näihin kysymyksissään (ks. analogisesti tuomio 6.6.2019, Weil,
C‑361/18
,
EU:C:2019:473
,
kohta).
On myös huomautettava, että siltä osin kuin asetuksella N:o 1215/2012 kumotaan ja korvataan asetus N:o 44/2001, jolla puolestaan korvattiin tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden täytäntöönpanoa yksityisoikeuden alalla koskeva, 27.9.1968 tehty yleissopimus (
EYVL 1972, L 299, s. 32
), unionin tuomioistuimen tekemä tulkinta näiden viimeksi mainittujen oikeudellisten välineiden säännöksistä ja määräyksistä koskee myös asetusta N:o 1215/2012, mikäli näiden säännösten ja määräysten voidaan katsoa vastaavan toisiaan (ks. vastaavasti tuomio 29.7.2019, Tibor-Trans,
C‑451/18
,
EU:C:2019:635
,
kohta).
Lopuksi on todettava, että – kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee – pääasian kantajat vaativat sekä asetuksen N:o 261/2004 7 ja 9 artiklan mukaisia kiinteämääräistä korvausta ja kulujen korvaamista että saman asetuksen 12 artiklan mukaista lisäkorvausta eli muiden aineellisten ja aineettomien aiheutuneiksi väitettyjen vahinkojen korvaamista. Koska lisäkorvauksesta määrätään Montrealin yleissopimuksessa (ks. vastaavasti tuomio 13.10.2011, Sousa Rodríguez ym.,
C‑83/10
,
EU:C:2011:652
,
kohta), tästä seuraa, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa oikeusriidassa on olemassa kaksi järjestelmää, jotka koskevat lentoliikenteen harjoittajan vastuuta matkustajien osalta ja joista ensimmäinen perustuu asetukseen N:o 261/2004 ja toinen Montrealin yleissopimukseen.
Ensimmäinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii ensimmäisellä kysymyksellään selvittämään, onko asetuksen N:o 1215/2012 7 artiklan 1 alakohtaa, 67 artiklaa ja 71 artiklan 1 kohtaa sekä Montrealin yleissopimuksen 33 artiklaa tulkittava siten, että jäsenvaltion tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi on saatettu kanne, jossa vaaditaan sekä asetuksen N:o 261/2004 mukaisten kiinteämääräisten ja yhdenmukaistettujen oikeuksien kunnioittamista että Montrealin yleissopimuksen soveltamisalaan kuuluvan lisävahingon korvaamista, on arvioitava toimivaltansa vaatimusten ensimmäisen osan osalta asetuksen N:o 1215/2012 7 artiklan 1 alakohdan perusteella ja toisen osan osalta tämän yleissopimuksen 33 artiklan perusteella.
Pääasiassa kyseessä olevien kaltaisten vaatimusten käsittelemistä koskevasta toimivallasta unionin tuomioistuin on jo täsmentänyt, että koska asetuksen N:o 261/2004 säännösten ja Montrealin yleissopimuksen määräysten mukaiset oikeudet perustuvat erilaisiin sääntely-ympäristöihin, tässä yleissopimuksessa määrättyjä kansainvälisiä toimivaltasääntöjä ei sovelleta ainoastaan asetuksen N:o 261/2004 perusteella tehtyihin vaatimuksiin; viimeksi mainitut on tutkittava asetuksen N:o 44/2001 mukaisesti (ks. vastaavasti tuomio 10.3.2016, Flight Refund,
C‑94/14
,
EU:C:2016:148
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Sama koskee pääasiassa kyseessä olevan kaltaista oikeusriitaa, jossa kantajien vaatimukset perustuvat sekä asetuksen N:o 261/2004 säännöksiin että Montrealin yleissopimukseen.
Lisäksi on todettava, että asetuksen N:o 1215/2012 67 artiklassa ja 71 artiklan 1 kohdassa sallitaan sellaisten sääntöjen soveltaminen, jotka koskevat tuomioistuinten toimivaltaa erityisillä oikeudenaloilla ja joita sisältyy unionin toimiin ja yleissopimuksiin, joiden osapuolia jäsenvaltiot ovat. Koska ilmakuljetus on tällainen erityinen oikeudenala, Montrealin yleissopimuksessa määrättyjä toimivaltasääntöjä on voitava soveltaa yleissopimuksen mukaisen sääntely-ympäristön puitteissa.
Näissä olosuhteissa yhtäältä asetuksen N:o 261/2004 5, 7 ja 9 artiklaan perustuvien vaatimusten osalta ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on sen käsiteltäväksi saatetun asian ratkaisemiseksi arvioitava oma toimivaltansa asetuksen N:o 1215/2012 mukaisesti.
Tästä on huomautettava, että koska asetuksella N:o 1215/2012 pyritään vahvistamaan unioniin sijoittautuneiden henkilöiden oikeussuojaa siten, että kantaja kykenee vaivattomasti yksilöimään sen tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi hän voi saattaa asiansa, ja vastaaja kykenee kohtuullisesti ennakoimaan, missä tuomioistuimessa häntä vastaan voidaan nostaa kanne, asetukseen sisältyvät toimivaltasäännöt perustuvat sen 4 artiklassa esitettyyn vastaajan kotipaikan tuomioistuimen lähtökohtaiseen toimivaltaan, jota täydentävät erityiset toimivaltaperusteet (ks. analogisesti tuomio 3.5.2007, Color Drack,
C‑386/05
,
EU:C:2007:262
,
ja
kohta).
Niinpä vastaajan kotipaikan tuomioistuimen toimivaltaa koskevaa sääntöä täydentää asetuksen N:o 1215/2012 7 artiklan 1 alakohdan mukainen erityinen toimivalta sopimusta koskevassa asiassa, ja kyseinen sääntö on perusteltu sillä, että sopimuksen ja sitä käsittelevän tuomioistuimen välillä on läheinen liittymä (ks. analogisesti tuomio 3.5.2007, Color Drack,
C‑386/05
,
EU:C:2007:262
,
kohta).
Kyseisen säännön mukaisesti vastaajaa vastaan voidaan nostaa kanne myös sen paikkakunnan tuomioistuimessa, jossa kanteen perusteena oleva velvoite on täytetty tai täytettävä, koska tällä tuomioistuimella katsotaan olevan läheinen liittymä sopimukseen (ks. analogisesti tuomio 3.5.2007, Color Drack,
C‑386/05
,
EU:C:2007:262
,
kohta).
Vaikka asetuksen N:o 1215/2012 II luvun 4 jakson, jonka otsikko on ”Toimivalta kuluttajasopimusta koskevissa asioissa”, säännöksissä vahvistetaan myös erityinen toimivaltasääntö kuluttajien eduksi, on todettava, että kyseisen asetuksen 17 artiklan 3 kohdassa säädetään, että tämän jakson säännöksiä ”ei sovelleta kuljetussopimuksiin, yhteishintaan tarjottavia kuljetus- ja majoituspalvelujen yhdistelmiä lukuun ottamatta” (tuomio 11.4.2019, Ryanair,
C‑464/18
,
EU:C:2019:311
,
kohta).
Ilmakuljetusalaa koskevasta unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä käy ilmi, että asetuksen N:o 1215/2012 7 artiklan 1 alakohdan b alakohdan toisessa luetelmakohdassa säädetyn, palvelujen suorittamista koskevan erityisen toimivaltasäännön mukaan toimivaltainen tuomioistuin tutkimaan matkustajien ilmakuljetusta koskevaan sopimukseen perustuvan korvausvaatimuksen on kantajan valinnan mukaan se tuomioistuin, jonka tuomiopiiriin lentokoneen lähtö- tai saapumispaikka kuuluu, siten kuin näistä paikoista on sovittu mainitussa kuljetussopimuksessa (ks. analogisesti tuomio 9.7.2009, Rehder,
C‑204/08
,
EU:C:2009:439
,
ja
kohta ja tuomio 11.7.2018, Zurich Insurance ja Metso Minerals,
C‑88/17
,
EU:C:2018:558
,
kohta).
Toisaalta siltä osin kuin on kyse vaatimuksista, jotka perustuvat Montrealin yleissopimuksen määräyksiin ja erityisesti sen 19 artiklaan, joka koskee lennon viivästymisestä aiheutuneiden vahinkojen korvaamista, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on määritettävä toimivaltansa lausua tästä kanteen osasta kyseisen yleissopimuksen 33 artiklan mukaisesti.
Edellä esitetystä seuraa, että asetuksen N:o 1215/2012 7 artiklan 1 alakohtaa, 67 artiklaa ja 71 artiklan 1 kohtaa sekä Montrealin yleissopimuksen 33 artiklaa on tulkittava siten, että jäsenvaltion tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi on saatettu kanne, jossa vaaditaan sekä asetuksen N:o 261/2004 mukaisten kiinteämääräisten ja yhdenmukaistettujen oikeuksien kunnioittamista että Montrealin yleissopimuksen soveltamisalaan kuuluvan lisävahingon korvaamista, on arvioitava toimivaltansa vaatimusten ensimmäisen osan osalta asetuksen N:o 1215/2012 7 artiklan 1 alakohdan perusteella ja toisen osan osalta tämän yleissopimuksen 33 artiklan perusteella.
Toinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy toisella kysymyksellään, onko Montrealin yleissopimuksen 33 artiklan 1 kappaletta tulkittava siten, että sitä sovelletaan kyseisen yleissopimuksen soveltamisalaan kuuluvissa vahingonkorvauskanteissa paitsi toimivallan jakoon kyseisen yleissopimuksen sopimusvaltioiden tuomioistuinten välillä myös alueellisen toimivallan jakoon kunkin sopimusvaltion tuomioistuinten välillä.
Aluksi on huomautettava, että koska Montrealin yleissopimuksen määräykset ovat erottamaton osa unionin oikeusjärjestystä, unionin tuomioistuimella on toimivalta tulkita niitä noudattaen unionia sitovia kansainvälisen oikeuden sääntöjä (ks. vastaavasti tuomio 6.5.2010, Walz,
C‑63/09
,
EU:C:2010:251
,
kohta).
Unionin tuomioistuin on jo aiemmin katsonut, että Montrealin yleissopimuksessa olevia käsitteitä on tulkittava yhtenäisesti ja itsenäisesti, joten unionin tuomioistuimen on ennakkoratkaisun antamisen yhteydessä näitä käsitteitä tulkitessaan otettava huomioon unionia sitovat yleisen kansainvälisen oikeuden tulkintasäännöt eikä merkityksiä, joita niille on voitu antaa unionin jäsenvaltioiden kansallisissa lainsäädännöissä (ks. vastaavasti tuomio 6.5.2010, Walz,
C‑63/09
,
EU:C:2010:251
,
ja
kohta).
Wienissä 23.5.1969 allekirjoitetun valtiosopimusoikeutta koskevan yleissopimuksen, johon on kodifioitu yleisen kansainvälisen oikeuden sääntöjä, 31 artiklassa täsmennetään tältä osin, että valtiosopimusta on tulkittava vilpittömässä mielessä ja antamalla valtiosopimuksessa käytetyille sanonnoille niille kuuluvassa yhteydessä niiden tavallinen merkitys sekä valtiosopimuksen tarkoituksen ja päämäärän valossa (tuomio 6.5.2010, Walz,
C‑63/09
,
EU:C:2010:251
,
kohta).
Montrealin yleissopimuksen 33 artiklan sanamuodosta ilmenee, että artiklassa annetaan kantajalle mahdollisuus nostaa kanne kyseistä lentoliikenteen harjoittajaa vastaan jonkin sopimusvaltion alueella joko rahdinkuljettajan kotipaikan tai päätoimipaikan tuomioistuimessa tai tuomioistuimessa siinä toimipaikassa, jonka välityksellä kuljetussopimus on tehty, taikka kyseisen lennon määräpaikan tuomioistuimessa.
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 61 kohdassa, tässä määräyksessä mainitaan ensin ”jonkin sopimusvaltion alue”, minkä jälkeen täsmennetään, mikä tällä alueella sijaitsevista tuomioistuimista voi todeta olevansa alueellisesti toimivaltainen; tätä varten esitetään tarkasti määritellyt liittymäperusteet.
Tästä seuraa, että Montrealin yleissopimuksen 33 artiklan 1 kappaleen on katsottava sääntelevän myös alueellisen toimivallan jakoa kunkin sopimusvaltion tuomioistuinten välillä.
Tämä tulkinta voidaan johtaa myös Montrealin yleissopimuksen tarkoituksen arvioinnista. Tämän yleissopimuksen johdanto-osasta käy nimittäin ilmi, että sopimusvaltioiden tarkoituksena on ollut paitsi ”kuluttajien etujen suojelun varmistaminen” myös ”tiettyjen [näitä kuljetuksia koskevien] määräysten yhtenäistämi[nen] ja kodifioimi[nen]”, jotta saavutetaan ”oikeudenmukainen etujen tasapaino”.
Tulkinta, jonka mukaan Montrealin yleissopimuksen 33 artiklan 1 kappaleen tarkoituksena on määrittää paitsi se sopimusvaltio, joka on toimivaltainen käsittelemään kyseessä olevan vahingonkorvauskanteen, myös kyseisen valtion tuomioistuin, jossa kanne on nostettava, myötävaikuttaa tämän asiakirjan johdanto-osassa ilmaistuun yhtenäistämisen vahvistamisen tavoitteen toteutumiseen ja kuluttajien etujen suojelemiseen varmistaen samalla oikeudenmukaisen tasapainon lentoliikenteen harjoittajien etujen kanssa.
Alueellisesti toimivaltaisen tuomioistuimen osoittamisella suoraan voidaan nimittäin varmistaa oikeusriidan osapuolten etujen mukaisesti parempi ennustettavuus ja oikeusvarmuus.
Edellä esitetyn perusteella Montrealin yleissopimuksen 33 artiklan 1 kappaletta on tulkittava siten, että sitä sovelletaan kyseisen yleissopimuksen soveltamisalaan kuuluvissa vahingonkorvauskanteissa paitsi toimivallan jakoon kyseisen yleissopimuksen sopimusvaltioiden tuomioistuinten välillä myös alueellisen toimivallan jakoon kunkin sopimusvaltion tuomioistuinten välillä.
Kolmas kysymys
Kun otetaan huomioon toiseen kysymykseen annettu vastaus, ei kolmanteen kysymykseen ole tarpeen vastata.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 7 artiklan 1 alakohtaa, 67 artiklaa ja 71 artiklan 1 kohtaa ja eräiden kansainvälistä ilmakuljetusta koskevien sääntöjen yhtenäistämisestä Montrealissa 28.5.1999 tehdyn yleissopimuksen, joka on hyväksytty Euroopan yhteisön puolesta 5.4.2001 tehdyllä neuvoston päätöksellä 2001/539/EY, 33 artiklaa on tulkittava siten, että jäsenvaltion tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi on saatettu kanne, jossa vaaditaan sekä matkustajille heidän lennolle pääsynsä epäämisen sekä lentojen peruuttamisen tai pitkäaikaisen viivästymisen johdosta annettavaa korvausta ja apua koskevista yhteisistä säännöistä sekä asetuksen (ETY) N:o 295/91 kumoamisesta 11.2.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 261/2004 mukaisten kiinteämääräisten ja yhdenmukaistettujen oikeuksien kunnioittamista että tämän yleissopimuksen soveltamisalaan kuuluvan lisävahingon korvaamista, on arvioitava toimivaltansa vaatimusten ensimmäisen osan osalta asetuksen N:o 1215/2012 7 artiklan 1 alakohdan perusteella ja toisen osan osalta mainitun yleissopimuksen 33 artiklan perusteella.

2)
Eräiden kansainvälistä ilmakuljetusta koskevien sääntöjen yhtenäistämisestä Montrealissa 28.5.1999 tehdyn yleissopimuksen 33 artiklan 1 kappaletta on tulkittava siten, että sitä sovelletaan kyseisen yleissopimuksen soveltamisalaan kuuluvissa vahingonkorvauskanteissa paitsi toimivallan jakoon kyseisen yleissopimuksen sopimusvaltioiden tuomioistuinten välillä myös alueellisen toimivallan jakoon kunkin sopimusvaltion tuomioistuinten välillä.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: italia.