CELEX: 62020CJ0585
Eelotsusetaotlus
Direktiiv 2011/7/EL
Hilinenud maksmisega võitlemine äritehingute puhul
Ametiasutuselt selliste nõuete sissenõudmine, mille ettevõtjad on loovutanud võlgade sissenõudmisega tegelevale äriühingule
Võlgniku hilinenud maksmise tõttu võlausaldajale tekkinud sissenõudmiskulude hüvitamine
Artikkel 6
Minimaalne kindel summa suurusega 40 eurot
Tehingud ettevõtjate ja ametiasutuste vahel
Artikkel 4
Kauba või teenuse lepingule vastavuse kinnitamise menetlus
Tasumise tähtaeg
Artikli 2 punkt 8
Mõiste „makstav summa“
Viivise arvutamisel käibemaksu arvesse võtmine

Eelotsusetaotluses palutakse tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. veebruari 2011. aasta direktiivi 2011/7/EL hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul (
ELT 2011, L 48, lk 1
; parandused
ELT 2014, L 269, lk 4
ja
ELT 2015, L 218, lk 82
) artiklit 2, artikli 4 lõiget 1, artiklit 6 ning artikli 7 lõikeid 2 ja 3.
Taotlus on esitatud BFF Finance Iberia SAU (edaspidi „BFF“) ja Gerencia regional de Salud de la Junta de Castilla y Leóni (Castilla-Leóni piirkondlik tervishoiuamet, Hispaania, edaspidi „piirkondlik ametiasutus“) vahelises kohtuvaidluses BFFi nõude üle mõista sellelt ametiasutuselt välja tasu, mida tuleb maksta 21 ettevõtja kaubatarnete ja teenuste osutamise eest selle ametiasutusega seotud meditsiinikeskustele.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 2011/7
Direktiivi 2011/7 põhjendustes 3, 9, 17–19, 23 ja 26 on märgitud:
„(3)
Sageli toimub ettevõtjatevaheliste või ettevõtjate ja riigiasutuste vaheliste äritehingute puhul maksmine hiljem kui lepingus sätestatud või üldiste äritingimustega ette nähtud. Kuigi kaubad on tarnitud või teenused osutatud, tasutakse suur hulk vastavaid arveid määratud tähtpäevast palju hiljem. Hilinenud maksmine avaldab negatiivset mõju likviidsusele ja raskendab ettevõtjate finantsjuhtimist. See mõjutab ka ettevõtjate konkurentsivõimet ja kasumlikkust, sest võlausaldaja peab hilinenud maksmise tõttu otsima rahalisi vahendeid väljastpoolt. […]
[…]
(9)
Käesoleva direktiiviga tuleks reguleerida kõiki äritehinguid, olenemata sellest, kas need toimuvad eraõiguslike või riigi osalusega ettevõtjate vahel või ettevõtjate ja riigiasutuste vahel, arvestades sealjuures, et riigiasutused teevad märkimisväärse hulga ettevõtjatele suunatud makseid. […]
[…]
(17)
Võlgniku makse tuleks lugeda viivise nõudeõiguse tekkimise seisukohalt hilinenuks, kui tasumisele kuuluv summa ei ole tähtaja lõppedes võlausaldaja kasutuses, tingimusel et võlausaldaja on täitnud oma õiguspärased ja lepingujärgsed kohustused.
(18)
Arvetega kaasnevad maksetaotlused ning need on kaupade tarnimise ja teenuste osutamise tehingute väärtusahela olulised dokumendid, muu hulgas maksetähtpäeva kindlaksmääramise seisukohast. […].
(19)
Võlausaldajad peavad saama hilinenud maksmisest tulenevate sissenõudmiskulude katmiseks õiglast hüvitist, mis motiveeriks makseviivitustest hoiduma. Sissenõudmiskulude hulka tuleks arvata ka halduskulude sissenõudmine ja hüvitis hilinenud maksmisega seotud sisekulude eest, mille suhtes tuleks käesolevas direktiivis sätestada kindel miinimumsumma, millele võib lisada viivise. Kindlasummalise hüvitise eesmärk peaks olema sissenõudmisega seotud haldus- ja sisekulude piiramine. […]
[…]
(23)
Üldreeglina on riigiasutuste käsutuses palju kindlamad, prognoositavamad ja pidevamad tuluvood kui ettevõtjatel. Lisaks on paljudel riigiasutustel võimalik saada rahalisi vahendeid soodsamatel tingimustel kui ettevõtjatel. Samal ajal ei sõltu riigiasutused oma eesmärkide saavutamisel nii palju stabiilsete ärisuhete loomisest nagu ettevõtjad. Riigiasutuste pikkade maksetähtaegade ja hilinenud maksmisega kaupade ja teenuste eest kaasneb põhjendamatu kulu ettevõtjatele. Seepärast on asjakohane võtta kasutusele erieeskirjad, mis käsitlevad äritehinguid kaupade tarnimiseks või teenuste osutamiseks ettevõtjate poolt riigiasutustele ning milles tuleks eelkõige ette näha maksetähtajad, mis üldreeglina ei ületa 30 kalendripäeva, välja arvatud juhul, kui lepingus on selgesõnaliselt teisiti kokku lepitud ja kui see on lepingu eripära või konkreetse suunitluse tõttu objektiivselt põhjendatud, ning mingil juhul ei ületa 60 kalendripäeva.
[…]
(26)
Et mitte seada ohtu käesoleva direktiivi eesmärkide saavutamist, peaksid liikmesriigid tagama, et äritehingute puhul ei kesta heakskiitmis- või kontrollimenetlus üldreeglina kauem kui 30 kalendripäeva. Siiski peaks olema võimalik ka pikem kui 30 kalendripäeva kestev kontrollimenetlus, näiteks eriti keeruliste lepingute korral, kui see on selgelt kokku lepitud lepingus või mis tahes muus hankedokumendis ning kui see ei ole võlausaldaja suhtes äärmiselt ebaõiglane.“
Selle direktiivi artikli 1 „Sisu ja reguleerimisala“ lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Käesoleva direktiivi eesmärk on võidelda hilinenud maksmisega äritehingute puhul, et tagada siseturu nõuetekohane toimimine, edendades seega ettevõtjate ja eelkõige [väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate (edaspidi „VKE“)] konkurentsivõimet.
2.   Käesolevat direktiivi kohaldatakse kõigi maksete suhtes, millega tasutakse äritehingute eest.“
Sama direktiivi artikli 2 punktide 1, 2, 4 ja 8 kohaselt:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
1)
„äritehingud“ – ettevõtjatevahelised või ettevõtjate ja riigiasutuste vahelised tehingud, mille tulemuseks on kaupade tarnimine või teenuste osutamine tasu eest;
2)
„riigiasutus“ – igasugune ostja vastavalt [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta] direktiivi 2004/17/EÜ [millega kooskõlastatakse vee‑, energeetika-, transpordi- ja postiteenuste sektoris tegutsevate ostjate hankemenetlused (
ELT 2004, L 134, lk 1
; ELT eriväljaanne 06/07, lk 19)] artikli 2 lõike 1 punktis a ja [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta] direktiivi 2004/18/EÜ [ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta (
ELT 2004, L 134, lk 1
; ELT eriväljaanne 06/07, lk 132)] artikli 1 lõikes 9 esitatud määratlusele, olenemata lepingu objektist või maksumusest;
[…]
4)
„hilinenud maksmine“ – maksmine, mida ei ole tehtud lepingukohase või seadusjärgse maksetähtaja jooksul ning mis vastab artikli 3 lõikes 1 ja artikli 4 lõikes 1 kehtestatud tingimustele;
[…]
8)
„makstav summa“ – põhisumma, mis oleks pidanud olema makstud lepingukohase või seadusjärgse maksetähtaja jooksul, sealhulgas kohaldatavad maksud, tollimaksud, tasud või lõivud, mis on esitatud arvel või samaväärsel maksetaotlusel;“.
Direktiivi 2011/7 artikkel 4 „Ettevõtjate ja riigiasutuste vahelised tehingud“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et selliste äritehingute puhul, kus võlgnik on riigiasutus, on võlausaldajal õigus saada ilma vastavat meeldetuletust esitamata seadusjärgset viivist pärast lõigetes 3, 4 või 6 kindlaks määratud ajavahemike möödumist, kui on täidetud järgmised tingimused:
a)
võlausaldaja on täitnud oma lepingujärgsed ja õiguspärased kohustused ning
b)
võlausaldaja ei ole saanud makstavat summat õigel ajal, välja arvatud juhul, kui võlgnik ei ole viivituse eest vastutav.
[…]
3.   Liikmesriigid tagavad, et selliste äritehingute puhul, kus võlgnik on riigiasutus,
a)
ei ületa maksetähtaeg järgmisi ajavahemikke:
[…]
iv)
kui seaduse või lepinguga on ette nähtud heakskiitmise või kontrollimise kord, millega kinnitatakse kauba või teenuse vastavust lepingule ja kui võlgnik saab arve või samaväärse maksetaotluse kätte enne sellise heakskiitmise või kontrollimise kuupäeva või sel kuupäeval, siis 30 kalendripäeva pärast nimetatud toimingu kuupäeva;
[…]
4.   Liikmesriigid võivad lõike 3 punktis a osutatud ajavahemikke pikendada kõige enam 60 kalendripäevani:
a)
mis tahes niisuguse riigiasutuse puhul, kes tegeleb tööstusliku või kaubandusliku iseloomuga majandustegevusega, pakkudes turul kaupu või teenuseid, ning kelle kui riigi osalusega ettevõtja suhtes kohaldatakse komisjoni 16. novembri 2006. aasta direktiivis 2006/111/EÜ (liikmesriikide ja riigi osalusega äriühingute vaheliste finantssuhete läbipaistvuse ning teatavate ettevõtjate finantsläbipaistvuse kohta) [(
ELT 2006, L 318, lk 17
)] kehtestatud läbipaistvuse nõudeid;
b)
niisuguste tervishoiuteenuseid osutavate avalik-õiguslike isikute puhul, kes on sellistena nõuetekohaselt tunnustatud.
Kui liikmesriik otsustab käesoleva lõigu kohaselt ajavahemikke pikendada, saadab ta komisjonile selle pikendamise kohta aruande hiljemalt 16. märtsiks 2018.
[…]
5.   Liikmesriigid tagavad, et lõike 3 punkti a alapunktis iv nimetatud heakskiitmis- või kontrollimenetlus ei kesta kauem kui 30 kalendripäeva alates kaupade kättesaamise või teenuste osutamise kuupäevast, välja arvatud juhul, kui lepingus või mis tahes hankedokumentides on selgesõnaliselt teisiti kokku lepitud ning see ei ole võlausaldaja suhtes äärmiselt ebaõiglane artikli 7 tähenduses.
6.   Liikmesriigid tagavad, et lepinguga ette nähtud maksetähtajad ei ole pikemad, kui on sätestatud lõikes 3, välja arvatud juhul, kui lepingus on selgesõnaliselt teisiti kokku lepitud ja kui see on lepingu eripära või eriliste tunnusjoonte tõttu objektiivselt põhjendatud, ning et need ei ületada mingil juhul 60 kalendripäeva.“
Direktiivi 2011/7 artiklis 6 „Võlgade sissenõudmiskulude hüvitamine“ on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et kui artikli 3 või 4 kohaselt tuleb äritehingute puhul maksta viivist, on võlausaldajal õigus võlgnikult sisse nõuda minimaalne kindel summa 40 eurot.
2.   Liikmesriigid tagavad, et lõikes 1 nimetatud kindel summa kuulub maksmisele ilma vastava meeldetuletuseta ja see on ette nähtud võlausaldajale tekkivate sissenõudmiskulude hüvitamiseks.
3.   Võlausaldajal on õigus nõuda võlgnikult lisaks lõikes 1 osutatud kindlale summale kõnealust kindlat summat ületavate ja võlgniku hilinenud maksmisest tulenevate mis tahes sissenõudmiskulude mõistlikku hüvitamist. See võib hõlmata kulusid, mis on muu hulgas tekkinud seoses juristi või inkassofirma poole pöördumisega.“
Selle direktiivi artikli 7 „Ebaõiglased lepingutingimused ja tavad“ lõigetes 1 ja 3 on sätestatud:
„1.   […]
Et otsustada, kas lepingutingimus või tava on võlausaldaja suhtes esimese lõigu tähenduses äärmiselt ebaõiglane, võetakse arvesse kõiki juhtumi asjaolusid, kaasa arvatud:
[…]
c)
seda, kas võlgnikul on objektiivseid põhjuseid kalduda kõrvale […] artikli 6 lõikes 1 osutatud kindlast summast.
[…]
3.   Lõike 1 kohaldamisel eeldatakse, et lepingutingimus või tava, mis välistab artiklis 6 osutatud sissenõudmiskulude hüvitamise, on äärmiselt ebaõiglane.“
Direktiiv 2006/112/EÜ
Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiivi 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (
ELT 2006, L 347, lk 1
), artikkel 220 näeb ette:
„Iga maksukohustuslane tagab, et arve oleks väljastatud tema enda, soetaja või teenuse saaja poolt või tema nimel ja arvel tegutseva kolmanda isiku poolt järgmistel juhtudel:
1)
kaubatarned ja teenuste osutamine teisele maksukohustuslasele või mittemaksukohustuslasest juriidilisele isikule;
[…]“.
Selle direktiivi artikkel 226 on sõnastatud järgmiselt:
„Ilma et see piiraks käesoleva direktiivi erisätete kohaldamist, tuleb artiklite 220 ja 221 kohaselt koostatud arvetel esitada seoses käibemaksuga üksnes järgmised andmed:
[…]
10)
tasumisele kuuluva käibemaksu summa, välja arvatud juhul, kui kohaldatakse erikorda, mille puhul käesoleva direktiivi kohaselt seda teavet ei esitata;
[…]“.
Hispaania õigus
29. detsembri 2004. aasta seaduse 3/2004 hilinenud maksmisega võitlemise meetmete kohta äritehingute puhul (Ley 3/2004, por la que se establecen medidas de lucha contra la morosidad en las operaciones comerciales;
BOE
nr 314, 30.12.2004, lk 42334) põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „seadus 3/2004“) artikli 8 lõikes 1 on sätestatud:
„Kui võlgnik maksmisega hilineb, on võlausaldajal õigus nõuda, et võlgnik tasuks 40 euro suuruse kindla summa, mis igal juhul lisandub põhivõlgnevusele, ilma et seda tuleks sõnaselgelt nõuda.
Võlausaldajal on lisaks õigus nõuda võlgnikult hüvitist kõikide nõuetekohaselt tõendatud sissenõudmiskulude eest, mis on talle tekkinud võlgniku hilinenud maksmise tõttu ja mis ületavad eelmises lõigus märgitud summat.“
8. novembri 2017. aasta seaduse 9/2017 riigihangete kohta, millega võetakse Hispaania õiguskorda üle Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiivid 2014/23/EL ja 2014/24/EL (Ley 9/2017, de Contratos del Sector Público, por la que se transponen al ordenamiento jurídico español las Directivas del Parlamento Europeo y del Consejo 2014/23/UE y 2014/24/UE, de 26 de febrero de 2014) (
BOE
nr 272, 9.11.2017, lk 107714; edaspidi „seadus 9/2017“), artikli 198 lõikes 4 on ette nähtud:
„Kui artikli 210 lõikes 4 ei ole sätestatud teisiti, tasub ametiasutus hinna 30 päeva jooksul pärast seda, kui ta on heaks kiitnud vahearuande või dokumendid, mis kinnitavad tarnitud kauba või osutatud teenuse vastavust lepingule, tasumisega hilinemisel tasub ametiasutus pärast viidatud 30 päeva pikkuse tähtaja möödumist lepingupoolele viivist ja hüvitab sissenõudmiskulud seaduses 3/2004 ette nähtud aja jooksul. […] Selleks et arvestama hakataks viivist, peab lepingupool olema täitnud kohustuse esitada arve vastavasse haldusregistrisse kooskõlas kehtivates e‑arveid käsitlevates õigusnormides sätestatud tingimustega ning nõuetekohases vormis ja ettenähtud tähtajal 30 päeva jooksul alates kauba tegeliku tarnimise või teenuse osutamise kuupäevast.
[…]“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Hispaania õiguse alusel asutatud äriühing BFF, kes tegutseb võlgade sissenõudmise valdkonnas, omandas 21 ettevõtjalt nõuded tasu maksmiseks piirkondliku ametiasutusega seotud meditsiinikeskustele ajavahemikus 2014–2017 tarnitud kauba ja osutatud teenuste eest.
BFF nõudis 31. mail 2019 sellelt ametiasutuselt põhisummale vastavate summade maksmist koos viivisega ning iga tasumata jäetud arve eest 40 euro suuruse sissenõudmiskulu tasumist vastavalt seaduse 3/2004 artiklile 8.
Kuna piirkondlik ametiasutus seda võlanõuet ei tasunud, esitas BFF kõigepealt vaide piirkondlikule ametiasutusele ning seejärel kaebuse Juzgado de lo Contencioso-Administrativo n
o
2 de Valladolidile (Valladolidi halduskohus nr 2, Hispaania), mis on eelotsusetaotluse esitanud kohus, paludes piirkondlikult ametiasutuselt tema kasuks välja mõista muu hulgas põhisumma 51610,67 eurot koos viivisega, 40 euro suurune sissenõudmiskulu iga tasumata jäetud arve eest ning seadusjärgne viivis summas 43626,79 eurot.
Kõigepealt soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kuidas tõlgendada direktiivi 2011/7 artiklit 6, selleks et kindlaks teha, kas juhul, kui esitatakse võlanõue, mis hõlmab kõiki tähtajaks tasumata arveid, tuleb selles sättes viidatud 40 euro suurune kindel summa tasuda iga arve kohta või iga võlanõude kohta.
Seejärel soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas direktiiviga 2011/7 on kooskõlas riigisisene õigusnorm, mis näeb kõikide juhtumite ja igat liiki lepingute puhul ette 60 päeva pikkuse maksetähtaja, mis koosneb kõigepealt 30 päeva pikkusest maksetähtajast selliste kaupade ja teenuste vastuvõtmiseks, mille tarnimine või osutamine on nende lepingute ese, ning sellele järgnevast täiendavast 30 päevast tasu maksmiseks.
Lõpuks peab eelotsusetaotluse esitanud kohus vajalikuks kindlaks teha, kas direktiivi 2011/7 artikli 2 punkt 8 võimaldab hilinenud maksmise tõttu kaasneva viivise arvutamisel arvesse võtta käibemaksusummat, mis on märgitud arvel, mida võlgnik ei ole tähtajaks tasunud, sealhulgas juhul, kui viivituse tekkimise kuupäevaks ei ole maksukohustuslasest võlausaldaja seda summat riigikassasse veel üle kandnud.
Selles olukorras otsustas Juzgado de lo Contencioso-Administrativo n
o
2 de Valladolid (Valladolidi halduskohus nr 2) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„Kas, võttes arvesse [direktiivi 2011/7] artikli 4 lõiget 1, artiklit 6 ja artikli 7 lõikeid 2 ja 3, tuleb:
1.   direktiivi 2011/7 artiklit 6 tõlgendada nii, et 40 eurot tuleb igal juhul tasuda iga arve pealt tingimusel, et võlausaldaja on arved oma võlanõuetes ametiasutustele ja halduskohtutele eraldi ära märkinud, või tuleb 40 eurot tasuda arve kohta igal juhul, isegi kui on esitatud üldine võlanõue kõigi arvete kohta?
2.   Kuidas tuleb tõlgendada [seaduse nr 9/2017] artikli 198 lõiget 4[, milles] on sätestatud 60‑päevane makseperiood igal juhul ja kõikide lepingute puhul, nähes ette algse 30‑päevase perioodi heakskiitmiseks ja lisaks veel 30 päeva maksmiseks, [võttes arvesse] direktiivi 2011/7 põhjendus[t] 23 […]?
3.   Kuidas tuleb tõlgendada direktiivi 2011/7 artiklit 2? Kas seda direktiivi tuleb tõlgendada nii, et samas direktiivis ette nähtud viivise arvutamisel aluseks võetava summa hulka arvatakse käibemaks, mis kuulub tasumisele tehtud soorituse eest ja mille summa on arvel märgitud, või on seda vaja käsitleda eraldi ja määrata kindlaks, millal teine lepingupool käibemaksu maksuhaldurile maksab?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Sissejuhatavad märkused
Kõigepealt tuleb kindlaks teha, kas olukord, kus võlgade sissenõudmisega tegelev äriühing nõuab pärast seda, kui ta on omandanud nõuded, mille ametiasutus on jätnud nõuded loovutanud ettevõtjatele tähtajaks tasumata, kohtu teel sellelt ametiasutuselt nende nõuete tasumist, kuulub direktiivi 2011/7 esemelisse kohaldamisalasse.
Sellega seoses tuleb esiteks meenutada, et direktiivi 2011/7 artikli 1 lõike 2 kohaselt kohaldatakse seda direktiivi kõigi maksete suhtes, mis on tehtud „äritehingute“ eest tasumiseks, ja teiseks märkida, et see mõiste on kõnealuse direktiivi artikli 2 punktis 1 laialt määratletud kui „ettevõtjatevahelised või ettevõtjate ja riigiasutuste vahelised tehingud, mille tulemuseks on kaupade tarnimine või teenuste osutamine tasu eest“.
Selleks et tehingu saaks kvalifitseerida äritehinguks viimati nimetatud sätte tähenduses, peab see nimelt vastama kahele tingimusele. Esiteks peab see olema sõlmitud kas ettevõtjate vahel või ettevõtjate ja ametiasutuste vahel. Teiseks peab selle tulemus olema kaupade tarnimine või teenuste osutamine tasu eest (13. jaanuari 2022. aasta kohtuotsus New Media Development & Hotel Services,
C‑327/20
,
EU:C:2022:23
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul ei ole vaidlust selles, et esitatud nõuded puudutavad tasu, mida piirkondlik ametiasutus, mis on riigiasutus direktiivi 2011/7 artikli 2 punkti 2 tähenduses, ei ole tähtajaks maksnud vastutasuna nõuded loovutanud ettevõtjate tarnitud kaupade ja osutatud teenuste eest ning puudutavad seega äritehinguid selle direktiivi artikli 2 punkti 1 tähenduses.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 16 märkis, on nende nõuete ja kõigi nendega seotud nõuete loovutamine võlgade sissenõudmisega tegelevale äriühingule – kelle poole võib võlausaldaja pöörduda, nagu sõnaselgelt on sätestatud direktiivi 2011/7 artikli 6 lõikes 3 – esialgsete äritehingute jätk.
Seega kuulub selline olukord nagu põhikohtuasjas direktiivi 2011/7 esemelisse kohaldamisalasse.
Esimene küsimus
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2011/7 artiklit 6 tuleb tõlgendada nii, et minimaalne kindel summa suurusega 40 eurot, millega võlausaldajale hüvitatakse võlgniku hilinenud maksmisega kaasnenud sissenõudmiskulud, tuleb tasuda igalt äritehingult, mille eest ei ole tasu tähtajaks makstud ja mis on arvel kajastatud, sealhulgas juhul, kui see arve koos teiste arvetega on ametiasutusele või kohtule esitatud üheainsa võlanõude ese, ning kas sellisel juhul peab võlausaldaja esitama arve, mis vastab igale äritehingule, mille eest ei ole tasu makstud.
Sellega seoses tuleb esimesena meenutada, et direktiivi 2011/7 artikli 6 lõige 1 kohustab liikmesriike tagama, et kui äritehingute puhul tuleb hilinenud maksmise tõttu tasuda viivist, on võlausaldajal õigus sissenõudmiskulude hüvitamiseks nõuda võlgnikult minimaalselt 40 euro suuruse kindla summa tasumist. Lisaks kohustab artikli 6 lõige 2 liikmesriike tagama, et minimaalne kindel summa kuulub tasumisele automaatselt, isegi kui võlgnikule ei ole meeldetuletust esitatud, ning selle summa eesmärk on hüvitada võlausaldajale tekkinud sissenõudmiskulud. Peale selle annab nimetatud artikli 6 lõige 3 võlausaldajale õiguse nõuda võlgnikult lisaks minimaalsele kindlale summale suurusega 40 eurot mõistlikku hüvitist kõigi muude sissenõudmiskulude eest, mis ületavad nimetatud kindlat summat ja mis on tekkinud võlgniku hilinenud maksmise tõttu.
Direktiivi 2011/7 artikli 6 lõigetes 1 ja 3 kasutatud mõiste „hilinenud maksmine“ kui alus mitte ainult viivisele, vaid ka minimaalsele kindlale summale suurusega 40 eurot on määratletud selle direktiivi artikli 2 punktis 4 kui mis tahes maksed, mida ei ole tehtud lepingus või seaduses ette nähtud aja jooksul. Kuna aga seda direktiivi kohaldatakse vastavalt selle artikli 1 lõikele 2 „kõigi maksete suhtes, millega tasutakse äritehingute eest“, hõlmab kõnealune mõiste „hilinenud maksmine“, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 28, igat äritehingut eraldi.
Direktiiv 2011/7 loob seega seose artikli 6 lõikes 1 ette nähtud minimaalse kindla summa ja iga sellise äritehingu vahel, mille eest ei ole tähtajaks tasutud ja mida kinnitab arve või samaväärne nõue võlgnevus tasuda. Nimelt, nagu on märgitud selle direktiivi põhjenduses 18, kaasnevad arvetega maksetaotlused ning need on äritehingute ahelas olulised dokumendid, muu hulgas maksetähtpäeva kindlaksmääramise seisukohast.
Teisena tuleb rõhutada, et direktiivi 2011/7 artikli 6 lõikes 1 määratletakse minimaalse kindla summa suurusega 40 eurot sissenõutavuse tingimused, viidates ettevõtjate ja ametiasutuste vaheliste äritehingute puhul selle direktiivi artiklis 4 määratletud tingimustele, mis puudutavad hilinenud maksmisega kaasneva viivise sissenõutavust.
Artikli 4 lõike 1 kohaselt tagavad liikmesriigid, et selliste äritehingute puhul on võlausaldajal, kes on täitnud oma kohustused ja kes ei ole saanud tasumisele kuuluvat summat tähtajaks, õigus saada nimetatud artikli lõigetes 3, 4 ja 6 sätestatud aja möödumisel seaduses sätestatud viivist hilinenud maksmise eest, ilma et selleks oleks vaja esitada meeldetuletust, välja arvatud juhul, kui võlgnik ei ole viivituse eest vastutav (16. veebruari 2017. aasta kohtuotsus IOS Finance EFC,
C‑555/14
,
EU:C:2017:121
, punkt
).
Nendest asjaoludest nähtub esiteks, et õigus nõuda seadusjärgset viivist hilinenud maksmise eest ja õigus direktiivi 2011/7 artikli 6 lõikes 1 ette nähtud minimaalsele kindlale summale tekivad „hilinenud maksmise“ asjaolu tõttu selle direktiivi artikli 2 punkti 4 tähenduses ning on seega seotud eraldi käsitletavate „äritehingutega“. Teiseks muutub see seadusjärgne viivis nagu ka see kindel summa sissenõutavaks automaatselt direktiivi 2011/7 artikli 4 lõigetes 3, 4 ja 6 ette nähtud maksetähtaja möödumisel eeldusel, et täidetud on selle artikli lõikes 1 sätestatud tingimused. Direktiivi põhjenduses 17 on selle kohta märgitud, et „[v]õlgniku makse tuleks lugeda viivise nõudeõiguse tekkimise seisukohalt hilinenuks, kui tasumisele kuuluv summa ei ole tähtaja lõppedes võlausaldaja kasutuses, tingimusel et võlausaldaja on täitnud oma õiguspärased ja lepingujärgsed kohustused“.
Miski direktiivi 2011/7 artikli 4 lõike 1 sõnastuses ei viita aga sellele, et võlausaldaja valik esitada samale võlgnikule üks võlanõue, mis hõlmab mitut arvet, mida ei ole tähtajaks tasutud, võib muuta seadusjärgse viivise sissenõutavuse tingimusi, mis on ette nähtud selles sättes hilinenud maksmise korral, või selle direktiivi artikli 6 lõikes 1 ette nähtud minimaalse kindla summa suurusega 40 eurot sissenõutavuse tingimusi. Vastupidi, asjaolu, et seadusjärgne viivis ja kindla suurusega summa kuuluvad tasumisele automaatselt „ilma vastava meeldetuletuseta“, eeldab, et see, millise rahuldamata nõuete sissenõudmise korra kasuks on võlausaldaja otsustanud, ei ole tähtis ei seadusjärgse viivise ega ka kindla summa sissenõudmise jaoks.
Seega tuleneb selle sätte grammatilisest ja kontekstipõhisest tõlgendusest, et minimaalne kindel summa suurusega 40 eurot kui hüvitis sissenõudmiskulude eest kuulub tasumisele võlausaldajale, kes on täitnud oma kohustused iga sellise makse puhul, mis ei ole tasutud tähtajaks tasuna äritehingu eest, mida kinnitab arve või samaväärne nõue võlgnevus tasuda, välja arvatud juhul, kui võlgnik ei ole viivituse eest vastutav.
Kolmandana kinnitab direktiivi 2011/7 artikli 6 niisugust tõlgendust selle direktiivi eesmärk. Direktiivi artikli 1 lõike 1 kohaselt koostoimes põhjendusega 3 on direktiivi eesmärk võidelda hilinenud maksmisega äritehingute puhul, kuna hilinemine mõjutab negatiivselt ettevõtjate likviidsust, konkurentsivõimet ja kasumlikkust.
Seega ei ole direktiivi 2011/7 eesmärk mitte ainult takistada hilinenud maksmist, vältides seda, et hilinemine oleks sellises olukorras väikese või puuduva viivise tõttu võlgniku jaoks rahaliselt ahvatlev, vaid ka tõhusalt kaitsta võlausaldajat sellise hilinemise eest, tagades, et tema kantud sissenõudmiskulud hüvitatakse võimalikult täies ulatuses (vt selle kohta 13. septembri 2018. aasta kohtuotsus Česká pojišťovna,
C‑287/17
,
EU:C:2018:707
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika). Selle direktiivi põhjenduses 19 on märgitud, et sissenõudmiskulude hulka tuleks arvata ka halduskulude sissenõudmine ja hüvitis hilinenud maksmisega seotud sisekulude eest ning et kindlasummalise hüvitise eesmärk peaks olema sissenõudmisega seotud haldus- ja sisekulude piiramine.
Sellest seisukohast ei saa niisuguse üheainsa võlanõude esitamine, mis hõlmab mitut äritehingut, mille eest ei ole tähtajaks tasu makstud ning mida nõuetekohaselt kinnitavad arved või samaväärsed nõuded võlgnevus tasuda, kaasa tuua minimaalse kindla summa vähendamist, mida tuleb iga hilinenud maksmise korral tasuda sissenõudmiskulude hüvitamiseks. Selline vähendamine võtaks kõigepealt soovitava toime direktiivi artiklilt 6, mille eesmärk ei ole – nagu on toonitatud eelmises punktis – mitte ainult vältida hilinenud maksmist, vaid ka hüvitada „võlausaldajale tekkiva[d] sissenõudmiskulud[…]“, kusjuures kõnealused kulud tavatsevad suureneda proportsionaalselt nende maksete ja summade hulgaga, mida võlgnik ei maksa tähtajaks. Lisaks tähendaks selline vähendamine, et vastuolus direktiivi artikli 7 lõike 1 teise lõigu punktiga c tehakse võlgnikule erand direktiivi artikli 6 lõikes 1 sätestatud õigusest kindlale summale, ilma et selleks esineks ühtegi „objektiivset põhjust“. Lõpuks vabastaks see vähendamine võlgniku ühest osast finantskoormusest, mis tuleneb tema kohustusest tasuda iga tähtajaks tasumata jäetud arve eest artikli 6 lõikes 1 ette nähtud 40 euro suurune kindel summa.
Seda tõlgendust ei sea kahtluse alla Hispaania valitsuse argument, et kuna direktiivi 2011/7 artikli 6 lõikes 3 ette nähtud hüvitis peab olema „mõistlik“, ei saa võlausaldaja tugineda sellele artiklile selleks, et nõuda minimaalset kindlat summat suurusega 40 eurot iga arve eest, mis on lisatud ühteainsasse võlanõudesse, kuna see tähendaks talle selle võlanõudega seotud kulude eest korduva ja ülemäärase hüvitise maksmist.
Nimelt puudutab õigus „mõistlikule“ hüvitisele, mis on direktiivi 2011/7 artikli 6 lõikes 3 ette nähtud „kindlat summat ületavate[le] ja võlgniku hilinenud maksmisest tulenevate[le] mis tahes sissenõudmiskulude[le]“, ükskõik milliseid sissenõudmiskulusid, mis ületavad 40 euro suurust miinimumsummat, millele võlausaldajal on selle direktiivi artikli 6 lõike 1 alusel automaatselt õigus, kui nimetatud direktiivi artiklite 3 või 4 kohaselt tuleb hilinenud maksmise tõttu tasuda viivist äritehinguga seoses. Niisugune hüvitis ei hõlma seega nende kulude seda osa, mida katab juba minimaalne kindel summa suurusega 40 eurot, ega kulusid, mis näivad juhtumi kõiki asjaolusid arvestades ülemäärased (vt selle kohta 13. septembri 2018. aasta kohtuotsus Česká pojišťovna,
C‑287/17
,
EU:C:2018:707
, punktid
ja
).
Seega ei ole direktiivi 2011/7 artikli 6 lõikele 3 tuginedes võimalik piirata võlausaldaja õigust saada selle direktiivi artikli 6 lõikes 1 ette nähtud kindel summa. Seevastu on eelmises punktis kirjeldatud piirides võimalik arvesse võtta asjaolu, et tasu äritehingute eest, mida kõnealune võlgnik ei maksnud talle tähtajaks, tõi endaga kaasa üheainsa võlanõude, selleks et hinnata, kas hüvitis võlgniku hilinenud maksmise tõttu tekkinud muude sissenõudmiskulude eest on mõistlik.
Direktiivi 2011/7 artikli 6 niisugune tõlgendamine, et minimaalne kindel summa tuleb tasuda igalt äritehingult, mille eest ei ole tasu tähtajaks makstud ja mis on arvel kajastatud, kui kõnealune arve koos teiste arvetega esitatakse üheainsa võlanõudena ametiasutusele või kohtule, ei tähenda nendel asjaoludel, et võlgnikule määratakse karistus. Selline võlanõue peab siiski võimaldama kindlaks teha, et iga selles esitatud arve on vastavuses asjaomaste tehingutega, mille eest ei ole tasu makstud.
Eespool toodut arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2011/7 artiklit 6 tuleb tõlgendada nii, et minimaalne kindel summa suurusega 40 eurot, millega võlausaldajale hüvitatakse võlgniku hilinenud maksmisega kaasnenud sissenõudmiskulud, tuleb tasuda igalt äritehingult, mille eest ei ole tasu tähtajaks makstud ja mis on arvel kajastatud, sealhulgas juhul, kui see arve koos teiste arvetega esitatakse üheainsa võlanõudena ametiasutusele või kohtule.
Teine küsimus
Arvestades, et ELTL artiklis 267 viidatud menetluses ei ole Euroopa Kohus pädev tõlgendama riigisiseseid õigus- ja haldusnorme (vt selle kohta 11. juuni 2020. aasta kohtuotsus Prokuratura Rejonowa w Słupsku,
C‑634/18
,
EU:C:2020:455
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika), tuleb teist küsimust mõista nii, et sellega soovitakse sisuliselt kindlaks teha, kas direktiivi 2011/7 artikli 4 lõikeid 3–6 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, milles on kõikidele ettevõtjate ja riigiasutuste vahelistele äritehingutele üldiselt ette nähtud maksimaalne 60 kalendripäeva pikkune maksetähtaeg, mis koosneb 30 päeva pikkusest algsest tähtajast heakskiitmise- või kontrollimenetluse jaoks, et tuvastada tarnitud kauba või osutatud teenuste vastavus lepingule, millele järgneb 30 päeva pikkune täiendav tähtaeg kokkulepitud hinna tasumiseks.
Sellega seoses tuleb esimesena meenutada, et direktiivi 2011/7 artikli 4 lõike 3 punktis a pannakse liikmesriigile kohustus tagada, et selliste äritehingute puhul, kus võlgnik on ametiasutus, ei ületaks maksetähtaeg 30 kalendripäeva alates muu hulgas punktis iv loetletud faktiliste asjaolude ilmnemisest.
Teisena on direktiivi 2011/7 artikli 4 lõike 3 punkti a alapunktis iv sätestatud, et „kui seaduse või lepinguga on ette nähtud heakskiitmise või kontrollimise kord, millega kinnitatakse kauba või teenuse vastavust lepingule ja kui võlgnik saab arve või samaväärse maksetaotluse kätte enne sellise heakskiitmise või kontrollimise kuupäeva või sel kuupäeval“, arvutatakse 30 kalendripäeva pikkune maksimaalne maksetähtaeg alates sellest heakskiitmise või kontrollimise kuupäevast.
Direktiivi 2011/7 artikli 4 lõige 5 koostoimes põhjendusega 26 paneb liikmesriikidele kohustuse tagada, et sama artikli lõike 3 punkti a alapunktis iv sätestatud heakskiitmise või kontrollimise menetluse maksimaalne kestus ei ületa 30 kalendripäeva alates kauba vastuvõtmise või teenuse osutamise kuupäevast, kui see ei ole lepingus ja võimalikus hankedokumendis kokku lepitud teisiti ning kui see ei ole võlausaldaja suhtes äärmiselt ebaõiglane direktiivi 2011/7 artikli 7 tähenduses.
Nendest sätetest koostoimes nähtub seega, et esiteks ei ole direktiivi 2011/7 kohane heakskiitmise või kontrollimise menetlus kujundatud ametiasutuste ja ettevõtjate vahelistele äritehingutele omasena. Teiseks, kui see menetlus „on ette nähtud seaduse või lepinguga“, on selle maksimaalne tähtaeg 30 kalendripäeva, mida võib direktiivi artikli 4 lõikes 5 ette nähtud tingimustel ületada vaid erandjuhtudel.
Kolmandana tuleneb direktiivi 2011/7 artikli 4 lõikest 6 koostoimes selle põhjendusega 23, et selleks, et üldist 30 päeva pikkust maksetähtaega saaks pikendada, peab selline pikendamine olema lepingus sõnaselgelt kokku lepitud ja see peab olema objektiivselt põhjendatud kõnealuse lepingu eripära või eriliste tunnusjoontega. Sel viisil pikendatud maksetähtaeg ei või mingil juhul ületada 60 kalendripäeva.
Lisaks, kui ametiasutus tegeleb tööstuse või kaubandusega, mis seisneb kaupade ja teenuste pakkumises, või tervishoiuteenuste osutamisega, võib liikmesriik kooskõlas selle direktiivi artikli 4 lõike 4 esimese lõigu punktidega a ja b pikendada maksetähtaega kõige enam 60 kalendripäevani.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 47 märkis, tuleneb seega direktiivi 2011/7 artikli 4 lõigetest 3–6 nende koostoimes, et ettevõtjate ja ametiasutuste vahelistele äritehingutele üle 30 kalendripäeva pikkuse ja maksimaalselt 60 kalendripäeva pikkuse maksetähtaja kohaldamine on erandlik ja see peab piirduma teatud täpselt määratletud juhtudega, sealhulgas eelkõige nendega, millele on sõnaselgelt viidatud artikli 4 lõike 4 esimese lõigu punktides a ja b (vt selle kohta 28. jaanuari 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia (hilinenud maksmise vastu võitlemise direktiiv),
C‑122/18
,
EU:C:2020:41
, punkt
).
Direktiivi 2011/7 artikli 4 sellist grammatilist ja kontekstipõhist tõlgendust kinnitavad selle direktiiviga taotletavad eesmärgid, eelkõige eesmärk panna liikmesriikide ametiasutustele rangemad kohustused seoses nende ja ettevõtjate vaheliste tehingutega. Sellega seoses tuleneb direktiivi põhjenduste 3, 9 ja 23 koostoimest, et ametiasutustel, kes teevad märkimisväärsele hulgale ettevõtjatele suunatud makseid, on palju kindlamad, prognoositavamad ja pidevamad tuluvood kui ettevõtjatel, nad võivad saada rahalisi vahendeid soodsamatel tingimustel kui ettevõtjad ja nad ei sõltu oma eesmärkide saavutamisel nii palju stabiilsete ärisuhete loomisest nagu ettevõtjad. Lisaks kaasneb nende ametiasutuste pikkade maksetähtaegadega – nagu ka hilinenud maksmisega nende ettevõtjate jaoks – põhjendamatu kulu, mis suurendab ettevõtjate likviidsuskitsikusi ja raskendab nende finantsjuhtimist, peale selle võivad pikad maksetähtajad kahjustada ka nende ettevõtjate konkurentsivõimet ja kasumlikkust, sest nad peavad hilinenud maksmise tõttu otsima rahalisi vahendeid väljastpoolt (vt selle kohta 28. jaanuari 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia (hilinenud maksmise vastu võitlemise direktiiv),
C‑122/18
,
EU:C:2020:41
, punktid
ja
).
Neid asjaolusid arvestades tuleb direktiivi 2011/7 artiklit 4 tõlgendada nii, et see, kui liikmesriik määrab ettevõtjate ja ametiasutuste vahelistes tehingutes maksimaalse 60 kalendripäeva pikkuse maksetähtaja, on lubatud üksnes selles artiklis kehtestatud ja käesoleva kohtuotsuse punktides 47–49 esile toodud tingimustel ja piirides.
Eespool toodut arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2011/7 artikli 4 lõikeid 3–6 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, milles on kõikidele ettevõtjate ja riigiasutuste vahelistele äritehingutele üldiselt ette nähtud maksimaalne 60 kalendripäeva pikkune maksetähtaeg, sealhulgas ka siis, kui see maksetähtaeg koosneb 30 päeva pikkusest algsest tähtajast heakskiitmise- või kontrollimenetluse jaoks, et tuvastada tarnitud kauba või osutatud teenuste vastavus lepingule, millele järgneb 30 päeva pikkune täiendav tähtaeg kokkulepitud hinna tasumiseks.
Kolmas küsimus
Kolmanda küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2011/7 artikli 2 punkti 8 tuleb tõlgendada nii, et arvel või samaväärsel maksetaotlusel esitatud käibemaksusumma arvessevõtmine selles sättes määratletud „makstavas summas“ sõltub sellest, kas maksukohustuslasest võlausaldaja on maksmisega hilinemise ajaks selle summa juba riigikassasse tasunud.
Direktiivi 2011/7 artikli 2 punktis 8 on mõiste „makstav summa“ määratletud kui „põhisumma, mis oleks pidanud olema makstud lepingukohase või seadusjärgse maksetähtaja jooksul, sealhulgas kohaldatavad maksud, tollimaksud, tasud või lõivud, mis on esitatud arvel või samaväärsel maksetaotlusel“.
Mis puudutab direktiivi 2011/7 artikli 2 punkti 8 grammatilist tõlgendust, siis tuleb esiteks märkida, et väljendi „sealhulgas kohaldatavad maksud“ kasutamine tähendab, et mõiste „makstav summa“ peab tingimata hõlmama tarnitud kaubalt või osutatud teenuselt tasumisele kuuluvat käibemaksusummat. Teiseks viitab väljendi „mis on esitatud arvel või samaväärsel maksetaotlusel“ kasutamine sellele, et käibemaksusumma on see, mis on märgitud arvel või samaväärsel maksetaotlusel, sõltumata sellest, kuidas või millal maksukohustuslane riigikassasse käibemaksu tasus.
Sellest järeldub, et mõiste „makstav summa“ ei tee vahet kuupäeval, mil maksukohustuslane täidab oma kohustuse tasuda riigikassasse tarnitud kaubale või osutatud teenusele vastav käibemaksusumma, ega selle summa riigikassasse tasumise viisil.
Seda tõlgendust toetab direktiivi 2006/112 artikkel 220, mis reguleerib arvete väljastamist ja paneb maksukohustuslastele kohustuse tagada, et arve väljastatakse kaubatarnete või teenuste osutamise eest teisele maksukohustuslasele või mittemaksukohustuslasest juriidilisele isikule. Selle direktiivi artiklis 226 on loetletud andmed, mis tuleb kohustuslikult esitada väljastatud arvetel, sealhulgas tasumisele kuuluv käibemaks. Need sätted kohustavad seega maksukohustuslast väljastatud arvele märkima tasumisele kuuluva käibemaksusumma, sõltumata riigikassale tasumisele kuuluva maksu tasumise viisist või ajast.
Eespool toodut arvestades tuleb kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 2011/7 artikli 2 punkti 8 tuleb tõlgendada nii, et arvel või samaväärsel maksetaotlusel esitatud käibemaksusumma arvessevõtmine selles sättes määratletud „makstavas summas“ ei sõltu sellest, kas maksukohustuslane on maksmisega hilinemise ajaks selle summa juba riigikassasse tasunud.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. veebruari 2011. aasta direktiivi 2011/7/EL hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul artiklit 6
tuleb tõlgendada nii, et
minimaalne kindel summa suurusega 40 eurot, millega võlausaldajale hüvitatakse võlgniku hilinenud maksmisega kaasnenud sissenõudmiskulud, tuleb tasuda igalt äritehingult, mille eest ei ole tasu tähtajaks makstud ja mis on arvel kajastatud, sealhulgas juhul, kui see arve koos teiste arvetega esitatakse üheainsa võlanõudena ametiasutusele või kohtule.

2.
Direktiivi 2011/7 artikli 4 lõikeid 3–6
tuleb tõlgendada nii, et
nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, milles on kõikidele ettevõtjate ja riigiasutuste vahelistele äritehingutele üldiselt ette nähtud maksimaalne 60 kalendripäeva pikkune maksetähtaeg, sealhulgas ka siis, kui see maksetähtaeg koosneb 30 päeva pikkusest algsest tähtajast heakskiitmise- või kontrollimenetluse jaoks, et tuvastada tarnitud kauba või osutatud teenuste vastavus lepingule, millele järgneb 30 päeva pikkune täiendav tähtaeg kokkulepitud hinna tasumiseks.

3.
Direktiivi 2011/7 artikli 2 punkti 8
tuleb tõlgendada nii, et
arvel või samaväärsel maksetaotlusel esitatud käibemaksusumma arvessevõtmine selles sättes määratletud „makstavas summas“ ei sõltu sellest, kas maksukohustuslane on maksmisega hilinemise ajaks selle summa juba riigikassasse tasunud.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hispaania.