CELEX: 62021CJ0243
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Telekomunikácie
Smernica 2002/19/ES (prístupová smernica)
Článok 8 ods. 3
Smernica 2014/61/EÚ
Článok 1 ods. 3 a 4 a článok 3 ods. 5
Právomoc národného regulačného orgánu uložiť regulačné podmienky ex ante týkajúce sa prístupu k fyzickej infraštruktúre prevádzkovateľa siete, ktorý nemá významný vplyv na trhu
Neexistencia sporu v súvislosti s prístupom

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 8 ods. 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/19/ES zo 7. marca 2002 o prístupe a prepojení elektronických komunikačných sietí a príslušných zariadení (prístupová smernica) (
Ú. v. EÚ L 108, 2002, s. 7
; Mim. vyd. 13/029, s. 323), zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2009/140/ES z 25. novembra 2009 (
Ú. v. EÚ L 337, 2009, s. 37
) (ďalej len „prístupová smernica“), v spojení s článkom 1 ods. 3 a 4 a článkom 3 ods. 5 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2014/61/EÚ z 15. mája 2014 o opatreniach na zníženie nákladov na zavedenie vysokorýchlostných elektronických komunikačných sietí (
Ú. v. EÚ L 155, 2014, s. 1
).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou TOYA sp. z o.o. a Polska Izba Informatyki i Telekomunikacji (Poľská komora informačných technológií a telekomunikácií, Poľsko) na jednej strane a Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej (predseda Úradu pre elektronické komunikácie, Poľsko) (ďalej len „predseda UKE“) na druhej strane vo veci rozhodnutia vydaného 11. septembra 2018 predsedom UKE, ktorým boli spoločnosti TOYA uložené regulačné povinnosti
ex ante
upravujúce podmienky a zásady prístupu k jej fyzickej infraštruktúre (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“).
Právny rámec
Právo Únie
Prístupová smernica
Článok 1 ods. 1 prístupovej smernice, nazvaný „Rozsah pôsobnosti a cieľ“, znel:
„V rámci stanovenom smernicou 2002/21/ES [Európskeho parlamentu a Rady zo 7. marca 2002 o spoločnom regulačnom rámci pre elektronické komunikačné siete a služby (rámcová smernica) (
Ú. v. ES L 108, 2002, s. 33
; Mim. vyd. 13/029, s. 349)] harmonizuje táto smernica spôsob, akým členské štáty regulujú prístup a prepojenie elektronických komunikačných sietí a príslušných zariadení. Cieľom je vytvorenie regulačného rámca, v súlade s vnútornými trhovými princípmi, pre vzťahy medzi poskytovateľmi sietí a služieb, ktorých výsledkom bude udržateľná hospodárska súťaž, interoperabilita elektronických komunikačných služieb a prospech zákazníka.“
Odseky 1 a 3 článku 5 prístupovej smernice, nazvaného „Právomoc a zodpovednosť národných regulačných orgánov vzhľadom na prístup a prepojenie“, stanovovali:
„1.   Národné regulačné orgány, pri plnení cieľov stanovených v článku 8 smernice 2002/21/ES (rámcová smernica), podporujú a prípadne zabezpečujú, v súlade s ustanoveniami tejto smernice, zodpovedajúci prístup, prepojenie a interoperabilitu služieb, pričom budú uplatňovať svoje právomoci spôsobom, ktorý podporuje efektívnosť, udržateľnú hospodársku súťaž a poskytuje maximálny prospech pre koncových používateľov.
Národné regulačné orgány majú najmä, a bez toho, aby boli dotknuté opatrenia, ktoré môžu byť [prijaté] vo vzťahu k podnikom s významným vplyvom na trhu podľa článku 8, možnosť uložiť:
a)
v rozsahu potrebnom na zabezpečenie prepojiteľnosti koncových subjektov, povinnosti podnikom, ktoré kontrolujú prístup ku koncovým používateľom, v odôvodnených prípadoch vrátane povinnosti prepojiť ich siete, ak ešte nie sú prepojené;
ab)
v odôvodnených prípadoch a v potrebnom rozsahu povinnosti podnikom, ktoré kontrolujú prístup ku koncovým užívateľom, aby urobili svoje služby interoperabilnými;
b)
v rozsahu potrebnom na zabezpečenie prístupu koncových používateľov k službám digitálneho rádiového a televízneho vysielania, špecifikovaného členskými štátmi, povinnosti operátorom, zabezpečiť prístup k iným zariadeniam uvedeným v prílohe I, časti II za spravodlivých, primeraných a nediskriminačných podmienok.
…
3.   Pokiaľ ide o prístup a prepojenie uvedené v odseku 1, členské štáty zabezpečia, aby národné regulačné orgány mali právomoc zasiahnuť na vlastný podnet v prípadoch, kde je to oprávnené, aby sa zabezpečili politické ciele článku 8 smernice 2002/21/ES (rámcová smernica) v súlade s ustanoveniami tejto smernice a postupmi uvedenými v článkoch 6, 7, 20 a 21 smernice 2002/21/ES (rámcová smernica).“
Článok 8 ods. 1 až 3 prístupovej smernice, nazvaný „Uloženie, zmena a doplnenie alebo zrušenie povinností“, stanovoval:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby národné regulačné orgány mali právomoc uložiť povinnosti uvedené v článkoch 9 až 13a.
2.   Ak je operátor určený ako operátor s významným trhovým podielom na konkrétnom trhu, na základe výsledku analýzy trhu, vykonanej v súlade s článkom 16 smernice 2002/21/ES (rámcová smernica), národné regulačné orgány primerane uložia povinnosti stanovené v článkoch 9 až 13 tejto smernice.
3.   Bez toho, aby boli dotknuté:
–
ustanovenia článkov 5 ods. 1 a článku 6,
–
ustanovenia článkov 12 a 13 smernice 2002/21/ES (rámcová smernica), podmienka 7 v časti B prílohy k smernici 2002/20/ES [Európskeho parlamentu a Rady zo 7. marca 2002 o povolení na elektronické komunikačné sieťové systémy a služby (smernica o povolení) (
Ú. v. ES L 108, 2002, s. 21
; Mim. vyd. 13/029, s. 337)], ktorá sa uplatňuje na základe článku 6 ods. 1 uvedenej smernice, článkov 27, 28 a 30 smernice 2002/22/ES [Európskeho parlamentu a Rady zo 7. marca 2002 o univerzálnej službe a právach užívateľov týkajúcich sa elektronických komunikačných sietí a služieb (smernica univerzálnej služby) (
Ú. v. ES L 108, 2002, s. 51
; Mim. vyd. 13/029, s. 367)] a príslušných ustanovení smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/58/ES z 12. júla 2002, týkajúcej sa spracovávania osobných údajov a ochrany súkromia v sektore elektronických komunikácií (smernica o súkromí a elektronických komunikáciách) [(
Ú. v. ES L 201, 2002, s. 37
; Mim. vyd. 13/029, s. 514)], obsahujúcej povinnosti podnikov, ktoré nie sú označené ako podniky s významným vplyvom na trhu, alebo
–
potreby zhody s medzinárodnými záväzkami,
národné regulačné orgány neuložia povinnosti stanovené v článkoch 9 až 13 operátorom, ktorí nie sú určení v súlade s bodom 2.
…“
Rámcová smernica
Článok 8 smernice 2002/21, zmenenej smernicou 2009/140 (ďalej len „rámcová smernica“), nazvaný „Ciele politiky a princípy regulácie“, stanovoval:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby národné regulačné orgány pri vykonávaní regulačných úloh uvedených v tejto smernici a špecifických smerniciach, uskutočnili všetky zodpovedajúce opatrenia zamerané na dosiahnutie cieľov stanovených v odsekoch 2, 3, a 4. Takéto opatrenia musia byť primerané týmto cieľom.
…
2.   Národné regulačné orgány podporujú súťaž pri poskytovaní elektronických komunikačných sietí, elektronických komunikačných služieb a pridružených zariadení a služieb…
…
3.   Národné regulačné orgány prispievajú k rozvoju vnútorného trhu…
…
4.   Národné regulačné orgány podporia záujmy občanov Európskej únie…
…
5.   Národné regulačné orgány pri plnení cieľov politiky uvedených v odsekoch 2, 3 a 4 uplatňujú objektívne, transparentné, nediskriminačné a primerané regulačné zásady…
…“
Článok 12 rámcovej smernice s názvom „Spoločné umiestnenie a spoločné používanie sieťových prvkov a pridružených prostriedkov poskytovateľov elektronických komunikačných sietí“ stanovoval:
„1.   Ak má podnik poskytujúci elektronické komunikačné siete podľa vnútroštátnych právnych predpisov právo inštalovať zariadenia na verejnom alebo súkromnom majetku, nad ním alebo pod ním alebo ak môže využívať postup na vyvlastnenie alebo využívanie majetku, národné regulačné orgány môžu pri plnom zohľadnení zásady proporcionality uložiť spoločné používanie takýchto zariadení alebo majetku vrátane budov, vstupov do budov, elektroinštalácie budov, stožiarov, antén, veží a iných nosných zariadení, káblovodov, rúr, vstupných šácht a rozvodných skríň.
2.   Členské štáty môžu požadovať, aby držitelia práv uvedení v odseku 1 spoločne používali zariadenia alebo majetok (vrátane fyzického spoločného umiestnenia) alebo prijali opatrenia na uľahčenie koordinácie verejných prác s cieľom chrániť životné prostredie, verejné zdravie alebo verejnú bezpečnosť alebo s cieľom splniť ciele urbanistického a územného plánovania, ale až po uplynutí primeranej lehoty na verejnú konzultáciu, počas ktorej všetky zainteresované strany musia dostať príležitosť vyjadriť svoje stanovisko. Takéto prípravné opatrenia na spoločné používanie alebo koordináciu môžu zahŕňať pravidlá na rozdelenie nákladov na spoločné využívanie zariadenia alebo majetku.
3.   Členské štáty zabezpečia vnútroštátnym orgánom právomoc nariadiť po uplynutí primeranej lehoty na verejnú konzultáciu, počas ktorej musia dostať všetky zainteresované strany príležitosť vyjadriť svoje stanoviská, aby držitelia práv uvedení v odseku 1 a/alebo majiteľ elektroinštalácie spoločne využívali elektroinštaláciu vnútri budov alebo po prvý sústreďovací bod alebo rozvádzač, keď je umiestnený mimo budovy, ak je to odôvodnené skutočnosťou, že duplicita takejto infraštruktúry by bola hospodársky neefektívna alebo fyzicky neuskutočniteľná. Takéto režimy spoločného využívania alebo koordinácie môžu zahŕňať pravidlá rozdelenia nákladov za spoločné užívanie zariadenia alebo majetku podľa potreby prispôsobené riziku.
4.   Členské štáty zabezpečia, aby príslušné vnútroštátne orgány mohli vyžadovať, aby podniky poskytovali na požiadanie príslušných orgánov informácie, ktoré takéto orgány spolu s národnými regulačnými orgánmi potrebujú na to, aby mohli vytvoriť podrobný inventár povahy, dostupnosti a geografickej polohy zariadení uvedených v odseku 1 a sprístupniť ho zainteresovaným stranám.
5.   Opatrenia prijaté národným regulačným orgánom v súlade s týmto článkom musia byť objektívne, transparentné, nediskriminačné a primerané. V náležitých prípadoch sa tieto opatrenia vykonávajú koordinovane s miestnymi orgánmi.“
Smernica 2014/61
Odôvodnenia 9, 11 a 12 smernice 2014/61 znejú takto:
„(9)
Opatrenia zamerané na zvýšenie efektívnosti pri využívaní existujúcich infraštruktúr a na zníženie nákladov a zmenšenie prekážok, pokiaľ ide o vykonávanie nových stavebnoinžinierskych prác, by mali zásadne prispieť k zabezpečeniu rýchleho a rozsiahleho zavedenia vysokorýchlostných elektronických komunikačných sietí so súčasným zachovaním účinnej hospodárskej súťaže bez toho, aby to malo negatívny vplyv na bezpečnosť, ochranu a bezproblémovú prevádzku existujúcej verejnej infraštruktúry.
…
(11)
Cieľom tejto smernice je stanoviť určité minimálne práva a povinnosti uplatniteľné v celej Únii, aby sa uľahčilo rozšírenie vysokorýchlostných elektronických komunikačných sietí a medziodvetvová koordinácia. Zabezpečili by sa tak minimálne rovnaké podmienky, no nemali by tým byť dotknuté najlepšie postupy a opatrenia prijaté na celoštátnej a miestnej úrovni, ktoré obsahujú podrobnejšie ustanovenia a podmienky, ako aj dodatočné opatrenia doplňujúce tieto práva a povinnosti v súlade so zásadou subsidiarity.
(12)
S prihliadnutím na zásadu
lex specialis
, keď sa uplatňujú konkrétnejšie regulačné opatrenia v súlade s právom Únie, tieto opatrenia by mali mať prednosť pred minimálnymi právami a povinnosťami stanovenými v tejto smernici. Touto smernicou by preto nemal byť dotknutý regulačný rámec Únie pre elektronické komunikácie stanovený v smernici 2002/21/ES…, ako aj smernici 2002/19/ES…, smernici 2002/20/ES…, smernici 2002/22/ES… a smernici Komisie 2002/77/ES [zo 16. septembra 2002 o hospodárskej súťaži na trhoch elektronických komunikačných sietí a služieb (
Ú. v. ES L 249, 2002, s. 21
; Mim. vyd. 08/002, s. 178)], ani vnútroštátne opatrenia prijaté v súlade s týmto regulačným rámcom, ako sú konkrétne symetrické a asymetrické regulačné opatrenia.“
Článok 1 smernice 2014/61, nazvaný „Predmet úpravy a rozsah pôsobnosti“, stanovuje:
„1.   Cieľom tejto smernice je uľahčiť a podnietiť rozširovanie vysokorýchlostných elektronických komunikačných sietí podporou spoločného využívania existujúcej fyzickej infraštruktúry a umožnením efektívnejšieho zavádzania novej fyzickej infraštruktúry, aby sa takéto siete mohli rozšíriť pri vynaložení nižších nákladov.
2.   Touto smernicou sa ustanovujú minimálne požiadavky týkajúce sa stavebných prác a fyzickej infraštruktúry v záujme zosúladenia určitých aspektov zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov v týchto oblastiach.
3.   Členské štáty môžu zachovať alebo zaviesť opatrenia v súlade s právom Únie, ktoré presahujú minimálne požiadavky ustanovené v tejto smernici s cieľom lepšie dosiahnuť cieľ uvedený v odseku 1.
4.   Ak je niektoré ustanovenie tejto smernice v rozpore s ustanoveniami smerníc 2002/21/ES, 2002/19/ES, 2002/20/ES, 2002/22/ES alebo 2002/77/ES, príslušné ustanovenia uvedených smerníc majú prednosť.“
Článok 2 ods. 1 smernice 2014/61 s názvom „Vymedzenie pojmov“ stanovuje:
„Na účely tejto smernice sa uplatňujú vymedzenia pojmov uvedené v smernici 2002/21/ES.
Uplatňujú sa aj tieto vymedzenia pojmov:
1.   ‚prevádzkovateľ siete‘ je podnik poskytujúci verejné komunikačné siete alebo oprávnený na ich poskytovanie, ako aj podnik, ktorý poskytuje fyzickú infraštruktúru určenú na poskytovanie:
a)
služieb výroby, prepravy alebo distribúcie:
i)
plynu;
ii)
elektriny vrátane verejného osvetlenia;
iii)
vykurovania;
iv)
vody, ako aj zneškodňovania odpadových vôd a splaškov a kanalizačných systémov;
b)
dopravných služieb vrátane železníc, ciest, prístavov a letísk.“
Článok 3 smernice 2014/61, nazvaný „Prístup k existujúcej fyzickej infraštruktúre“, stanovuje:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby každý prevádzkovateľ siete mal právo ponúkať podnikom poskytujúcim alebo oprávneným na poskytovanie elektronických komunikačných sietí prístup k svojej fyzickej infraštruktúre na účely zavádzania prvkov vysokorýchlostných elektronických komunikačných sietí. Členské štáty môžu recipročne ustanoviť, že prevádzkovatelia verejných komunikačných sietí majú právo ponúkať prístup k svojej fyzickej infraštruktúre na účely zavádzania iných sietí, než sú elektronické komunikačné siete.
2.   Členské štáty zabezpečia, aby každý prevádzkovateľ siete mal na základe písomnej žiadosti od podniku poskytujúceho verejné komunikačné siete alebo oprávneného na ich poskytovanie povinnosť vyhovieť všetkým primeraným žiadostiam o prístup k svojej fyzickej infraštruktúre za spravodlivých a primeraných podmienok vrátane ceny na účely zavádzania prvkov vysokorýchlostných elektronických komunikačných sietí. V tejto písomnej žiadosti sa spresnia prvky projektu, v súvislosti s ktorým sa žiada o prístup, vrátane konkrétneho časového rámca.
…
4.   Členské štáty zabezpečia, aby v prípade, že sa prístup odmietol alebo sa nedosiahla dohoda o konkrétnych podmienkach vrátane ceny do dvoch mesiacov odo dňa prijatia žiadosti o prístup, mala každá strana právo postúpiť túto záležitosť príslušnému vnútroštátnemu orgánu na riešenie sporov.
5.   Od vnútroštátneho orgánu na riešenie sporov uvedeného v odseku 4 členské štáty vyžadujú, aby pri plnom zohľadnení zásady proporcionality vydal záväzné rozhodnutie o riešení sporu začatého podľa odseku 4 vrátane stanovenia spravodlivých a primeraných podmienok, prípadne cien.
Vnútroštátny orgán na riešenie sporov vyrieši spor v čo najkratšom čase a v každom prípade do štyroch mesiacov odo dňa prijatia úplnej žiadosti, pokiaľ nenastali výnimočné okolnosti, bez toho, aby bola dotknutá možnosť ktorejkoľvek strany predložiť prípad súdu.
Ak sa spor týka prístupu k infraštruktúre poskytovateľa elektronickej komunikačnej siete a vnútroštátny orgán na riešenie sporov je národným regulačným orgánom, zohľadní v prípade potreby ciele stanovené v článku 8 smernice 2002/21/ES. Orgán na riešenie sporov stanoví každú cenu tak, aby sa ňou zabezpečilo, že poskytovateľ prístupu bude mať spravodlivú príležitosť na náhradu svojich nákladov, a aby sa v nej zohľadnil vplyv požadovaného prístupu na podnikateľský plán poskytovateľa prístupu vrátane investícií vynaložených prevádzkovateľom siete, od ktorého sa žiada prístup, predovšetkým do fyzických infraštruktúr využívaných na poskytovanie vysokorýchlostných elektronických komunikačných služieb.
…“
Smernica (EÚ) 2018/1972
V súlade s článkami 124 a 125 smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2018/1972 z 11. decembra 2018, ktorou sa stanovuje európsky kódex elektronických komunikácií (
Ú. v. EÚ L 321, 2018, s. 36
), sa prístupová smernica a rámcová smernica zrušujú s účinnosťou od 21. decembra 2020, čo je dátum uplynutia lehoty na prebratie smernice 2018/1972.
Poľské právo
Podľa článku 17 ods. 1 a 2 ustawa o wspieraniu rozwoju usług i sieci telekomunikacyjnych (zákon o podpore rozvoja telekomunikačných služieb a sietí) zo 7. mája 2010 (ďalej len „zákon WRUIST“):
„1.   Prevádzkovateľ siete poskytne telekomunikačným podnikom prístup k fyzickej infraštruktúre vrátane jej spoločného používania s cieľom zaviesť vysokorýchlostnú telekomunikačnú sieť.
2.   Prístup k fyzickej infraštruktúre je spoplatnený, pokiaľ sa zmluvné strany nedohodnú inak.“
Článok 18 ods. 1 až 3 a 6 zákona WRUIST znie takto:
„1.   Podmienky prístupu k fyzickej infraštruktúre vrátane technických, prevádzkových a finančných podmienok spolupráce určia zmluvné strany v zmluve o prístupe k fyzickej infraštruktúre, ktorá musí byť uzatvorená písomne, lebo v opačnom prípade je neplatná.
2.   Predseda UKE môže požiadať prevádzkovateľa siete o poskytnutie informácií o podmienkach prístupu k fyzickej infraštruktúre.
3.   Keď prevádzkovateľ siete predloží informácie o podmienkach prístupu k fyzickej infraštruktúre, predseda UKE môže v súlade s kritériami stanovenými v článku 22 ods. 1 až 3 rozhodnutím určiť podmienky poskytovania prístupu k fyzickej infraštruktúre. …
…
6.   Prevádzkovateľ siete, ktorému bolo vydané rozhodnutie o určení podmienok prístupu k fyzickej infraštruktúre, je povinný uzavrieť zmluvy uvedené v odseku 1 s podmienkami, ktoré nie sú menej priaznivé ako podmienky stanovené v tomto rozhodnutí.“
Článok 22 ods. 1 a 2 zákona WRUIST stanovuje:
„1.   Predseda UKE vydá rozhodnutie o prístupe k fyzickej infraštruktúre do 60 dní odo dňa predloženia žiadosti o takýto prístup, pričom zohľadní najmä potrebu zabezpečiť nediskriminačné a primerané podmienky prístupu.
2.   Predseda UKE pri vydávaní rozhodnutia o prístupe k fyzickej infraštruktúre telekomunikačného podniku zabezpečí, aby poplatky za takýto prístup umožňovali náhradu nákladov, ktoré vznikli tomuto podniku, najmä so zreteľom na ciele stanovené v článku 8 smernice [2002/21] a na vplyv prístupu k fyzickej infraštruktúre na podnikateľský plán tohto telekomunikačného podniku, najmä na jeho investície do vysokorýchlostných telekomunikačných sietí.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
TOYA je poľská telekomunikačná spoločnosť a prevádzkovateľ siete.
V nadväznosti na správne konanie, v rámci ktorého bola TOYA vyzvaná, aby poskytla informácie o podmienkach prístupu k svojej fyzickej infraštruktúre pozostávajúcej z káblovej kanalizácie a telekomunikačných rozvodov budov, predseda UKE prijal 11. septembra 2018 napadnuté rozhodnutie.
Toto rozhodnutie sa opiera najmä o článok 18 ods. 3 zákona WRUIST v spojení s článkom 17 tohto zákona. Definuje podmienky prístupu k fyzickej infraštruktúre spoločnosti TOYA, pokiaľ ide o káblovú kanalizáciu a telekomunikačné rozvody budov. Toto rozhodnutie navyše od spoločnosti TOYA vyžaduje, aby sa pripravila na uzatváranie rámcových zmlúv a individuálnych zmlúv a tiež na prijímanie žiadostí o prístup k jej fyzickej infraštruktúre v súlade s uvedenými podmienkami prístupu.
V napadnutom rozhodnutí predseda UKE uvádza, že články 18 a 22 zákona WRUIST mu umožňujú zabezpečiť telekomunikačným podnikom prístup k fyzickej infraštruktúre, ktorý zahŕňa spoločné používanie tejto infraštruktúry, s cieľom zaviesť vysokorýchlostnú telekomunikačnú sieť.
Predseda UKE zdôrazňuje, že napadnuté rozhodnutie je v súlade s cieľmi vymedzenými smernicou 2014/61, ktoré sa týkajú výhod spojených so spoločným požívaním infraštruktúry a potreby odstrániť prekážky, ktoré vedú k neefektívnemu využívaniu existujúcich zdrojov.
Uvádza, že napadnuté rozhodnutie prispeje k harmonizácii lehôt, postupov a trhových sadzieb spojených so sprístupnením tejto káblovej kanalizácie a telekomunikačných rozvodov budov. V dôsledku toho bude viesť k rovnosti zaobchádzania so všetkými operátormi, prispeje k obmedzeniu nákladov na zabezpečenie infraštruktúry vynaložených telekomunikačnými podnikmi, ktoré využívajú prístup k fyzickej infraštruktúre a umožní širší prístup ku káblovej kanalizácii.
Predseda UKE okrem toho uvádza, že univerzálnosť schválených podmienok prístupu sa prejavuje tým, že tieto podmienky môžu byť v rámci spolupráce v oblasti prepojenia uplatňované telekomunikačnými podnikmi s odlišnými obchodnými profilmi a odlišným rozsahom činnosti. TOYA podľa neho navyše nie je zbavená možnosti určiť obsah svojich rámcových zmlúv tak, aby zodpovedali pravidlám fungovania, ktoré sama prijala.
Pokiaľ ide o primeranosť, napadnuté rozhodnutie poukazuje na to, že neexistovala iná možnosť určiť podmienky prístupu k fyzickej infraštruktúre spoločnosti TOYA ako prostredníctvom administratívneho rozhodnutia. Napadnuté rozhodnutie tiež spresňuje, že podľa predsedu UKE pravidlá prístupu stanovené v rozhodnutí, hoci sa dotýkajú práva spoločnosti TOYA vlastniť majetok, jej neukladajú neprimerané záväzky a náležite zohľadňujú jej práva a záujmy.
V napadnutom rozhodnutí sa tiež uvádza, že ustanovenia zákona WRUIST týkajúce sa podmienok umožňujúcich predsedovi UKE prijímať rozhodnutia určujúce podmienky prístupu k fyzickej infraštruktúre neodkazujú ani na rozsah vlastnenej infraštruktúry, ani na počet sporov vyvolaných v súvislosti s prístupom k tejto infraštruktúre.
V tomto rozhodnutí predseda UKE v tejto súvislosti uvádza, že zohľadnil skutočnosť, že TOYA je pri podaní žiadosti o prístup podľa článku 17 zákona WRUIST povinná zaobchádzať s podnikmi rovnako a že vzhľadom na potrebu zabezpečiť primerané podmienky prístupu sa rozhodol stanoviť podmienky prístupu prijatím dostatočných a zároveň minimálnych opatrení na zabezpečenie cieľa sledovaného týmto prístupom.
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že okrem napadnutého rozhodnutia predseda UKE prijal značne podobné rozhodnutia vo vzťahu k ďalším šiestim telekomunikačným prevádzkovateľom.
TOYA podala proti napadnutému rozhodnutiu žalobu na vnútroštátny súd, a to na Sąd Okręgowy w Warszawie (Krajský súd Varšava, Poľsko). TOYA sa domnieva, že podľa článku 3 ods. 2 a 5, ako aj článku 1 ods. 4 smernice 2014/61 a odôvodnenia 12 tejto smernice v spojení s článkom 8 ods. 2 a 3 prístupovej smernice a článkom 8 ods. 5 písm. f) rámcovej smernice môže národný regulačný orgán požadovať
ex ante
predloženie referenčnej ponuky len od prevádzkovateľov siete s významným vplyvom na trhu. Napadnuté rozhodnutie je podľa nej v rozpore s právom EÚ, lebo nebola vykonaná analýza trhu s cieľom preukázať, že TOYA má významný vplyv na trhu, ani neprebieha nijaký spor o prístup k fyzickej infraštruktúre v zmysle článku 3 ods. 5 smernice 2014/61.
Vnútroštátny súd má pochybnosti o zlučiteľnosti napadnutého rozhodnutia a výkladu článku 18 ods. 3 zákona WRUIST, o ktorý sa rozhodnutie opiera, s relevantnými ustanoveniami práva Únie, najmä s článkom 1 ods. 3 a 4 a článkom 3 ods. 5 smernice 2014/61, ako aj s článkom 8 ods. 3 prístupovej smernice, keďže predseda UKE v tomto rozhodnutí ukladá spoločnosti TOYA regulačné povinnosti
ex ante
, pokiaľ ide o prístup k jej fyzickej infraštruktúre, hoci tento prístup nevyvolal žiadne spory a hoci nebolo preukázané, že TOYA má významný vplyv na trhu.
Okrem toho vzhľadom na to, že prístupová smernica a rámcová smernica boli zrušené a nahradené smernicou 2018/1972, sa vnútroštátny súd pýta, ktoré smernice Únie sú v prejednávanej veci uplatniteľné.
Za týchto okolností Sąd Okręgowy w Warszawie (Krajský súd Varšava, Poľsko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 8 ods. 3 [prístupovej smernice] v spojení s článkom 3 ods. 5 a článkom 1 ods. 3 a 4 [smernice 2014/61] vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby národný regulačný orgán mohol uložiť operátorovi disponujúcemu fyzickou infraštruktúrou, ktorý je súčasne poskytovateľom verejne dostupných služieb alebo elektronickej komunikačnej siete, ale ktorý nemá významný vplyv na trhu, povinnosť uplatňovať podmienky stanovené
ex ante
týmto orgánom a upravujúce zásady prístupu k fyzickej infraštruktúre tohto operátora, vrátane zásad a postupov uzatvárania zmlúv a príslušných platieb za prístup, a to bez ohľadu na to, či existuje spor o prístup k fyzickej infraštruktúre tohto operátora a či existuje efektívna hospodárska súťaž na trhu?
Subsidiárne (variant 2):
2.
Má sa článok 67 ods. 1 a 3 v spojení s článkom 68 ods. 2 a 3 [smernice 2018/1972] a v spojení s článkom 3 ods. 5 a článkom 1 ods. 3 a 4 [smernice 2014/61] vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby národný regulačný orgán mohol uložiť operátorovi disponujúcemu fyzickou infraštruktúrou, ktorý je súčasne poskytovateľom verejne dostupných služieb alebo elektronickej komunikačnej siete, ale ktorý nemá významný vplyv na trhu, povinnosť uplatňovať podmienky stanovené
ex ante
týmto orgánom a upravujúce zásady prístupu k fyzickej infraštruktúre tohto operátora, vrátane zásad a postupov uzatvárania zmlúv a príslušných poplatkov za prístup, a to bez ohľadu na to, či existuje spor o prístup k fyzickej infraštruktúre tohto operátora a či existuje efektívna hospodárska súťaž na trhu?“
O prejudiciálnych otázkach
Úvodné poznámky
Na úvod je potrebné uviesť, že obe prejudiciálne otázky položené vnútroštátnym súdom sú z vecného hľadiska totožné a líšia sa len v právnom rámci, s ohľadom na ktorý sa od Súdneho dvora žiada, aby na ne odpovedal. Zatiaľ čo sa totiž vnútroštátny súd svojou prvou otázkou pýta Súdneho dvora na výklad článku 1 ods. 3 a 4, ako aj článku 3 ods. 5 smernice 2014/61 a článku 8 ods. 3 prístupovej smernice, druhá otázka odkazuje na tie isté ustanovenia smernice 2014/61 a alternatívne na článok 67 ods. 1 a 3, ako aj na článok 68 ods. 2 a 3 smernice 2018/1972.
V tejto súvislosti je potrebné konštatovať, že napadnuté rozhodnutie bolo prijaté 11. septembra 2018. Ako však bolo uvedené v bode 12 tohto rozsudku, k tomuto dátumu boli plne účinné obe smernice, prístupová aj rámcová, pričom smernica 2018/1972 navyše ešte nebola prijatá.
Preto jedine výklad príslušných ustanovení prístupovej a rámcovej smernice je relevantný na určenie, či tieto ustanovenia bránia praxi národného regulačného orgánu, akou je prax predsedu UKE vo veci samej, pričom ustanovenia smernice 2018/1972 nie sú uplatniteľné
ratione temporis
.
Za týchto okolností nie je potrebné odpovedať na druhú otázku.
O prvej otázke
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 1 ods. 3 a 4, ako aj článok 3 ods. 5 smernice 2014/61 v spojení s článkom 8 ods. 3 prístupovej smernice majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby národný regulačný orgán príslušný v oblasti elektronických komunikácií uložil prevádzkovateľovi siete, ktorý nemá významný vplyv na trhu, povinnosť uplatňovať podmienky stanovené
ex ante
týmto orgánom a upravujúce zásady prístupu iných podnikov pôsobiacich v tejto oblasti k fyzickej infraštruktúre tohto prevádzkovateľa, vrátane zásad a postupov uzatvárania zmlúv a príslušných platieb za tento prístup, a to bez ohľadu na to, či existuje spor v súvislosti s uvedeným prístupom a či na trhu existuje efektívna hospodárska súťaž.
V súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora je na účely výkladu ustanovenia práva Únie potrebné zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou (rozsudok z 26. februára 2019, Rimšēvičs a ECB/Lotyšsko,
C‑202/18 a C‑238/18
,
EU:C:2019:139
, bod
, ako aj citovaná judikatúra).
Pokiaľ ide v prvom rade o znenie a kontext uvedených ustanovení, treba najprv uviesť, ako to zdôrazňuje generálny advokát v bode 37 svojich návrhov, že z ustanovení smernice 2014/61 vyplýva, že smernica má širokú pôsobnosť, ktorá zahŕňa všetkých prevádzkovateľov siete bez ohľadu na to, či majú alebo nemajú významný vplyv na trhu.
Článok 2 ods. 1 tejto smernice definuje „prevádzkovateľov siete“ ako podnik poskytujúci verejné komunikačné siete alebo oprávnený na ich poskytovanie, ako aj podnik, ktorý poskytuje fyzickú infraštruktúru určenú na poskytovanie služieb výroby, prepravy alebo distribúcie plynu, elektriny, vykurovania a vody, ako aj dopravných služieb. Treba konštatovať, že táto definícia neobsahuje nijaký odkaz na vplyv tohto podniku na trhu, na veľkosť jeho podielov na trhu, ani na konkurenčnú povahu trhu, na ktorom pôsobí.
Článok 3 smernice 2014/61, ktorý sa týka prístupu k existujúcej fyzickej infraštruktúre, v odseku 1 zakotvuje právo každého prevádzkovateľa siete ponúkať podnikom poskytujúcim alebo oprávneným na poskytovanie elektronických komunikačných sietí prístup k svojej fyzickej infraštruktúre. Toto ustanovenie tiež v odseku 2 zavádza povinnosť vzťahujúcu sa na každého prevádzkovateľovi siete, bez ohľadu na to, či má alebo nemá významný vplyv na trhu, vyhovieť všetkým primeraným žiadostiam o prístup k svojej fyzickej infraštruktúre za spravodlivých a primeraných podmienok vrátane ceny na účely zavádzania prvkov vysokorýchlostných elektronických komunikačných sietí.
Ak sa prístup zamietol alebo sa medzi prevádzkovateľom siete, ktorý je vlastníkom fyzickej infraštruktúry a podnikom žiadajúcim o prístup k nej, nedosiahla nijaká dohoda o konkrétnych podmienkach, článok 3 ods. 4 tejto smernice ukladá členským štátom povinnosť zabezpečiť, aby každá strana mala právo postúpiť túto záležitosť príslušnému vnútroštátnemu orgánu na riešenie sporov. Tento orgán tak musí v súlade s článkom 3 ods. 5 uvedenej smernice prijať záväzné rozhodnutie o riešení sporu a stanoviť spravodlivé a primerané podmienky, prípadne ceny.
V dôsledku toho, pokiaľ ide o zásah vnútroštátnych orgánov v súvislosti s prístupom podnikov poskytujúcich alebo oprávnených poskytovať elektronické komunikačné siete k fyzickej infraštruktúre siete existujúcej v Únii, článok 3 smernice 2014/61 je venovaný následnému riešeniu sporov. Toto ustanovenie výslovne neupravuje možnosť preventívne a mimo rámca akéhokoľvek špecifického sporu uložiť také regulačné povinnosti
ex ante
týkajúce sa prístupu k fyzickej infraštruktúre prevádzkovateľa siete, akými sú povinnosti uložené spoločnosti TOYA zo strany predsedu UKE v konaní vo veci samej.
Uvedený článok 3 ani žiadne iné ustanovenie smernice 2014/61 však výslovne nezakazuje uloženie takýchto regulačných povinností
ex ante
týkajúcich sa prístupu k fyzickej infraštruktúre prevádzkovateľa siete.
V tejto súvislosti z článku 1 ods. 2 a 3 smernice 2014/61 v spojení s odôvodnením 11 tejto smernice vyplýva, že touto smernicou sa ustanovujú iba minimálne požiadavky a že členské štáty môžu zachovať alebo zaviesť opatrenia v súlade s právom Únie, ktoré presahujú uvedené minimálne požiadavky, aby dosiahli základný cieľ uvedenej smernice, ktorý je zakotvený v odseku 1 tohto článku 1.
Z článku 1 ods. 4 tejto smernice v spojení s jej odôvodnením 12 však vyplýva, že ak je niektoré ustanovenie tejto smernice v rozpore s ustanoveniami iných smerníc spomenutých v uvedenom článku 1 ods. 4, medzi nimi aj rámcovej smernice a prístupovej smernice, majú prednosť príslušné ustanovenia týchto iných smerníc.
Z tejto kolíznej normy vyplýva, že na účely odpovede na prvú otázku treba tiež preskúmať, či tieto smernice, konkrétne rámcová a prístupová smernica, bránia opatreniam prijatým národným regulačným orgánom v oblasti prístupu k fyzickej infraštruktúre prevádzkovateľa siete, akými sú opatrenia prijaté predsedom UKE vo veci samej.
V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že článok 8 ods. 3 prístupovej smernice v zásade stanovuje, že národné regulačné orgány neuložia povinnosti transparentnosti, nediskriminácie, oddelenia účtovníctva, prístupu a používania špecifických zariadení siete a kontroly cien a účtovania nákladov, ako sú definované v článkoch 9 až 13 tejto smernice, operátorom, ktorí neboli určení na základe analýzy trhu ako operátori s významným trhovým podielom.
Treba však konštatovať, tak ako uviedol generálny advokát v bode 33 svojich návrhov, že tento zásadný zákaz vyplývajúci z článku 8 ods. 3 prístupovej smernice má viacero výnimiek. V rámci niektorých z nich môžu národné regulačné orgány najmä uložiť regulačné povinnosti
ex ante
v oblasti prístupu k fyzickej infraštruktúre prevádzkovateľom siete, ktorí nemajú nutne významný vplyv na relevantnom trhu.
Článok 5 ods. 1 prístupovej smernice tak stanovuje, že národné regulačné orgány pri plnení cieľov stanovených v článku 8 rámcovej smernice podporujú a prípadne zabezpečujú zodpovedajúci prístup, prepojenie a interoperabilitu služieb, pričom budú uplatňovať svoje právomoci spôsobom, ktorý najmä podporuje efektívnosť, udržateľnú hospodársku súťaž a poskytuje maximálny prospech pre koncových používateľov. Na tento účel toto ustanovenie okrem iného umožňuje národným regulačným orgánom uložiť v rozsahu potrebnom na zabezpečenie prepojiteľnosti koncových subjektov alebo na zabezpečenie interoperability služieb povinnosti podnikom, ktoré kontrolujú prístup ku koncovým užívateľom, a to nezávisle od toho, či tieto podniky majú významný vplyv na trhu (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. septembra 2015, KPN,
C‑85/14
,
EU:C:2015:610
, bod
a citovanú judikatúru).
V tejto súvislosti mal Súdny dvor príležitosť konštatovať, že na dosiahnutie cieľov vymenovaných v článku 8 rámcovej smernice, konkrétne v súvislosti s prístupom a prepojením, národné regulačné orgány disponujú intervenčnými právomocami a prostriedkami, ktoré nie sú taxatívne vymenované (pozri v tomto zmysle rozsudky z 13. novembra 2008, Komisia/Poľsko,
C‑227/07
,
EU:C:2008:620
, bod
; z 12. novembra 2009, TeliaSonera Finland,
C‑192/08
,
EU:C:2009:696
, body
až
, a zo 17. septembra 2015, KPN,
C‑85/14
,
EU:C:2015:610
, bod
).
Článok 12 rámcovej smernice tiež oprávňuje národné regulačné orgány uložiť bez toho, aby sa predtým zistilo, že dotknutý operátor má významný vplyv na trhu, povinnosti týkajúce sa spoločného umiestnenia a zdieľania sieťových prvkov a pridružených prostriedkov.
Napokon treba ešte konštatovať, že žiadne ustanovenie prístupovej smernice ani rámcovej smernice nepodmieňuje uloženie regulačných povinností
ex ante
v oblasti prístupu k fyzickej infraštruktúre prevádzkovateľovi siete zo strany národného regulačného orgánu existenciou osobitných sporov medzi uvedeným prevádzkovateľom a podnikmi, ktoré o prístup žiadajú.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy zo znenia a kontextu článku 1 ods. 3 a 4, ako aj z článku 3 ods. 5 smernice 2014/61 v spojení s článkom 1 ods. 1, článkom 5 ods. 1 a článkom 8 ods. 3 prístupovej smernice, ako aj článkami 8 a 12 rámcovej smernice vyplýva, že neexistencia konkrétnych sporov medzi prevádzkovateľom siete disponujúcim fyzickou infraštruktúrou a podnikom, ktorý žiada o prístup k nej, ako aj skutočnosť, že vopred nebolo preukázané, že tento prevádzkovateľ má významný vplyv na relevantnom trhu ani že na tomto trhu neexistuje efektívna hospodárska súťaž, nemôže brániť tomu, aby príslušný národný regulačný orgán uložil regulačné povinnosti
ex ante
v oblasti prístupu k fyzickej infraštruktúre uvedeného prevádzkovateľa.
V druhom rade takýto doslovný a kontextuálny výklad je plne podporený aj teleologickým výkladom relevantných ustanovení smernice 2014/61, prístupovej smernice a rámcovej smernice.
V tejto súvislosti je potrebné na jednej strane uviesť, že cieľom smernice 2014/61 je v súlade s jej článkom 1 ods. 1 uľahčiť a podnietiť rozširovanie vysokorýchlostných elektronických komunikačných sietí podporou spoločného využívania existujúcej fyzickej infraštruktúry a umožnením efektívnejšieho zavádzania novej fyzickej infraštruktúry, aby sa takéto siete mohli rozšíriť pri vynaložení nižších nákladov.
Treba však konštatovať, že prax, o ktorú ide vo veci samej, spočívajúcu v stanovení minimálnych podmienok
ex ante
prístupu k fyzickej infraštruktúre prevádzkovateľa siete bez existencie akéhokoľvek osobitného sporu a bez toho, aby bolo vopred preukázané, že tento prevádzkovateľ má významný vplyv na trhu, môže prispieť k dosiahnutiu všeobecného cieľa smernice 2014/61 v rozsahu, v akom podporuje a uľahčuje spoločné používanie existujúcej fyzickej infraštruktúry. Konkrétne táto prax, ako uvádzajú poľská vláda a Komisia vo svojich písomných pripomienkach a ako zdôrazňuje generálny advokát v bode 43 svojich návrhov, prispieva tiež k predchádzaniu sporov týkajúcich sa prístupu k fyzickej infraštruktúre prevádzkovateľa siete a tým k dosiahnutiu cieľa riešenia sporov, na ktorom je založený článok 3 tejto smernice, ako bol pripomenutý v bode 41 tohto rozsudku.
Na druhej strane treba uviesť, že takáto prax prispieva aj k plneniu hlavných cieľov definovaných prístupovou a rámcovou smernicou. Uvedená prax totiž tým, že podporuje a uľahčuje spoločné používanie existujúcej fyzickej infraštruktúry, prispieva k vytvoreniu trvalo udržateľnej hospodárskej súťaže, k posilneniu interoperability elektronických komunikačných služieb, k rozvoju vnútorného trhu v tomto sektore a k podpore záujmov občanov a spotrebiteľov Európskej únie, čo sú ciele zakotvené najmä v článku 8 ods. 2 až 4 rámcovej smernice a v článku 1 ods. 1 prístupovej smernice.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je potrebné na prvú otázku odpovedať tak, že článok 1 ods. 3 a 4, ako aj článok 3 ods. 5 smernice 2014/61, v spojení s článkom 1 ods. 1, článkom 5 ods. 1 a článkom 8 ods. 3 prístupovej smernice, ako aj článkami 8 a 12 rámcovej smernice, sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia tomu, aby národný regulačný orgán príslušný v oblasti elektronických komunikácií uložil prevádzkovateľovi siete, ktorý nemá významný vplyv na trhu, povinnosť uplatňovať podmienky stanovené
ex ante
týmto orgánom a upravujúce zásady prístupu podnikov pôsobiacich v tejto oblasti k fyzickej infraštruktúre tohto prevádzkovateľa, vrátane zásad a postupov uzatvárania zmlúv a príslušných poplatkov za tento prístup, a to bez ohľadu na to, či existuje spor v súvislosti s uvedeným prístupom a či na trhu existuje efektívna hospodárska súťaž.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

Článok 1 ods. 3 a 4 a článok 3 ods. 5 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2014/61/EÚ z 15. mája 2014 o opatreniach na zníženie nákladov na zavedenie vysokorýchlostných elektronických komunikačných sietí v spojení s článkom 1 ods. 1, článkom 5 ods. 1 a článkom 8 ods. 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/19/ES zo 7. marca 2002 o prístupe a prepojení elektronických komunikačných sietí a príslušných zariadení (prístupová smernica), zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2009/140/ES z 25. novembra 2009, ako aj v spojení s článkami 8 a 12 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/21/ES zo 7. marca 2002 o spoločnom regulačnom rámci pre elektronické komunikačné siete a služby (rámcová smernica), zmenenej smernicou 2009/140,

sa majú vykladať v tom zmysle, že:

že nebránia tomu, aby národný regulačný orgán príslušný v oblasti elektronických komunikácií uložil prevádzkovateľovi siete, ktorý nemá významný vplyv na trhu, povinnosť uplatňovať podmienky stanovené
ex ante
týmto orgánom a upravujúce zásady prístupu podnikov pôsobiacich v tejto oblasti k fyzickej infraštruktúre tohto prevádzkovateľa, vrátane zásad a postupov uzatvárania zmlúv a príslušných poplatkov za tento prístup, a to bez ohľadu na to, či existuje spor v súvislosti s uvedeným prístupom a či na trhu existuje efektívna hospodárska súťaž.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: poľština.