CELEX: 62015TJ0336
Ochranná známka Európskej únie
Konanie vo veci zrušenia
Slovná ochranná známka Európskej únie The Specials
Riadne používanie
Článok 51 ods. 1 písm. a) nariadenia (ES) č. 207/2009
Súhlas majiteľa ochrannej známky
Článok 15 ods. 2 nariadenia (ES) č. 207/2009

Okolnosti predchádzajúce sporu
Dňa 27. júla 2005 nadobudol vedľajší účastník konania pán Jerry Dammers na Úrade Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO) v zmysle nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (
Ú. v. ES L 11, 1994, s. 1
; Mim. vyd. 17/001, s. 146) v znení zmien a doplnení [nahradené nariadením Rady (ES) č. 207/2009 z 26. februára 2009 o ochrannej známke Spoločenstva (
Ú. v. EÚ L 78, 2009, s. 1
)] pod číslom 3725082 slovnú ochrannú známku The Specials.
Tovary a služby, pre ktoré bola uvedená ochranná známka Európskej únie zapísaná, patria do tried 9, 16, 25 a 41 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom, zmenenom a doplnenom znení, a pre každú z týchto tried zodpovedajú tomuto opisu:
—
trieda 9: „Vedecké, navigačné, prieskumné, fotografické, kinematografické, optické, vážiace, meracie, signalizačné, preverovacie (dozor), záchranné a učebné zariadenia a aparatúry; prístroje a nástroje na vedenie, spínanie, transformovanie, akumulovanie, regulovanie alebo kontrolu elektrického prúdu; zariadenia na nahrávanie zvuku a obrazu a zariadenia na prenos zvuku a obrazu, ako aj zariadenia na reprodukovanie zvuku a obrazu; magnetické nosiče dát, záznamové disky; automaty na tovar a mechanizmy na zariadenia na žetóny; registračné pokladnice, počítacie stroje, zariadenia na spracovanie dát a počítače; hasiace prístroje“,
—
trieda 16: „Balenie kompaktných diskov, magnetofónových pások a DVD diskov; obaly vo forme fotografií, tlačovín a štítkov, brožúry a etikety pre kompaktné disky, magnetofónové pásky a DVD disky; fotografie, tlačoviny a štítky na výrobu plagátov“,
—
trieda 25: „Odevy, obuv a pokrývky hlavy“,
—
trieda 41: „Vzdelávanie; poskytovanie odbornej prípravy; zábava, pobavenie; športové a kultúrne činnosti“,
Dňa 30. októbra 2012 podala žalobkyňa Windrush Aka LLP návrh na zrušenie uvedenej ochrannej známky Európskej únie na základe článku 51 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009 vo vzťahu k všetkým tovarom a službám uvedeným v bode 2 vyššie z dôvodu nedostatku riadneho používania tejto ochrannej známky.
Rozhodnutím zo 17. marca 2014 zrušovacie oddelenie čiastočne vyhovelo návrhu na zrušenie. Rozhodlo o zrušení napadnutej ochrannej známky vo vzťahu k tovarom a službám uvedeným v bode 2 vyššie, okrem „[audio‑video] kompaktných diskov“ a „elektronických publikácií, ktoré možno stiahnuť“, patriacich do triedy 9, vo vzťahu ku ktorým ponechalo v platnosti zápis napadnutej ochrannej známky.
Dňa 19. mája 2014 žalobkyňa podala odvolanie na EUIPO na základe článkov 58 až 64 nariadenia č. 207/2009 proti rozhodnutiu zrušovacieho oddelenia v rozsahu, v akom bol ponechaný v platnosti zápis napadnutej ochrannej známky pre tovary a služby uvedené v bode 4 vyššie.
Rozhodnutím z 18. marca 2015 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) prvý odvolací senát EUIPO čiastočne vyhovel odvolaniu. Zrušil rozhodnutie zrušovacieho oddelenia v rozsahu, v akom ponechalo v platnosti zápis napadnutej ochrannej známky pre „elektronické publikácie, ktoré možno stiahnuť“, patriace do triedy 9 a rozhodol o zrušení tejto ochrannej známky pre tieto tovary. Naproti tomu potvrdil platnosť napadnutej ochrannej známky pre „[audio‑video] kompaktné disky“ zaradené do triedy 9 z dôvodu, že táto ochranná známka bola používaná treťou osobou so súhlasom vedľajšieho účastníka konania a že v súvislosti s uvedenými tovarmi sa riadne používala.
Návrhy účastníkov konania
Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
zrušil napadnuté rozhodnutie,
—
uložil EUIPO povinnosť nahradiť trovy konania.
EUIPO a vedľajší účastník konania navrhujú, aby Všeobecný súd:
—
zamietol žalobu,
—
uložil žalobkyni povinnosť nahradiť trovy konania.
Právny stav
Na podporu svojej žaloby žalobkyňa uvádza jediný žalobný dôvod, ktorý je v podstate založený na porušení článku 15 ods. 2 nariadenia č. 207/2009, keďže odvolací senát sa údajne nesprávne domnieval, že vedľajší účastník konania platne súhlasil s používaním napadnutej ochrannej známky treťou osobou v zmysle tohto ustanovenia.
Je potrebné pripomenúť, že článok 51 ods. 1 písm. a) tohto nariadenia v podstate stanovuje, že práva majiteľa ochrannej známky Európskej únie sa vyhlásia za zrušené na základe návrhu podaného na EUIPO, ak sa ochranná známka nepretržite počas piatich rokov riadne nepoužívala v Únii pre tovary alebo služby, pre ktoré bola zapísaná, a pre skutočnosť, že sa riadne nepoužívala, neexistuje žiadny náležitý dôvod.
V tejto súvislosti sa podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 používanie ochrannej známky so súhlasom majiteľa považuje za používanie majiteľom.
Najskôr je potrebné uviesť, že žalobkyňa v žalobe nespochybnila posúdenie odvolacieho senátu, podľa ktorého sa napadnutá ochranná známka riadne používala vo vzťahu k „[audio‑video] kompaktným diskom“ zaradeným do triedy 9.
Na pojednávaní však uviedla, že suma poplatkov zaplatených vedľajšiemu účastníkovi konania ako protiplnenie za používanie napadnutej ochrannej známky, uvedená vedľajším účastníkom pred EUIPO, bola príliš nízka na to, aby preukázala riadne používanie napadnutej ochrannej známky. Toto tvrdenie sa v rozsahu, v akom na pojednávaní po prvýkrát spochybňuje posúdenie odvolacieho senátu, pokiaľ ide o riadne používanie napadnutej ochrannej známky, musí zamietnuť ako neprípustné. Nemôže sa totiž považovať za rozšírenie žalobného dôvodu založeného na porušení článku 15 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 alebo za úzko súvisiace s uvedeným žalobným dôvodom.
Z toho vyplýva, že Všeobecnému súdu prislúcha rozhodnúť jedine o otázke, či sa riadne používanie napadnutej ochrannej známky pre tieto tovary uskutočnilo so súhlasom vedľajšieho účastníka konania v zmysle článku 15 ods. 2 nariadenia č. 207/2009.
Na podporu svojho jediného žalobného dôvodu žalobkyňa uvádza päť výhrad.
O prvej výhrade založenej na nezohľadnení článku 15 ods. 2 nariadenia č. 207/2009
Žalobkyňa tvrdí, že odvolací senát v napadnutom rozhodnutí nesprávne citoval článok 15 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009, hoci toto ustanovenie nebolo relevantné v súvislosti s rozhodnutím v danom prípade, ktorý mu bol predložený, na rozdiel od článku 15 ods. 2 uvedeného nariadenia.
Podľa článku 15 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009 zahŕňa dôkaz o riadnom používaní ochrannej známky aj dôkaz o jej používaní v podobe, ktorá sa odlišuje prvkami, ktoré nezhoršujú rozlišovaciu spôsobilosť ochrannej známky v podobe, v ktorej bola zapísaná.
Účelom tohto ustanovenia, ktoré sa vyhýba stanoveniu striktného súladu medzi používanou podobou ochrannej známky a podobou, v ktorej bola ochranná známka zapísaná, je umožniť majiteľovi tejto známky upraviť označenie, keď ho používa pri podnikaní, tak, aby táto úprava bez zmeny rozlišovacej spôsobilosti umožnila lepšie prispôsobenie požiadavkám predaja a reklamy dotknutých tovarov alebo služieb. V súlade s cieľom tohto ustanovenia sa jeho vecná pôsobnosť musí obmedziť na situácie, v ktorých označenie konkrétne používané majiteľom ochrannej známky na označenie tovarov a služieb, pre ktoré bolo zapísané, predstavuje podobu, v ktorej sa táto ochranná známka využíva pri podnikaní [pozri rozsudok z 10. decembra 2015, Sony Computer Entertainment Europe/ÚHVT – Marpefa (Vieta),
T‑690/14
, neuverejnený,
EU:T:2015:950
, bod
a citovanú judikatúru].
V prejednávanej veci je nesporné, že otázka prípadného používania napadnutej ochrannej známky v inej podobe, než v akej bola zapísaná, nebola predmetom sporu pred zrušovacím oddelením ani pred odvolacím senátom.
Účastníci konania sa navyše zhodujú v názore, že odvolací senát mal rozhodnúť na základe článku 15 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 o otázke, či vedľajší účastník konania súhlasil alebo nesúhlasil s používaním napadnutej ochrannej známky treťou osobou, a že odvolací senát citovaním článku 15 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009 v tejto súvislosti neuviedol relevantné ustanovenie.
Je však potrebné konštatovať, že odvolací senát v bodoch 38 až 45 napadnutého rozhodnutia preskúmal, či vedľajší účastník konania udelil súhlas na používanie napadnutej ochrannej známky treťou osobou. S týmto cieľom totiž podal výklad zmluvy, na ktorú sa odvolávala žalobkyňa, uzavretej 8. júna 1979 medzi vedľajším účastníkom konania a inými umelcami na jednej strane a nahrávacou spoločnosťou na druhej strane (ďalej len „zmluva z 8. júna 1979“), s cieľom určiť, či z tejto zmluvy vyplýva, že vedľajší účastník konania súhlasil alebo nesúhlasil s používaním názvu hudobnej skupiny „The Specials“ touto nahrávacou spoločnosťou. V tejto súvislosti dospel k záveru, že používanie tohto názvu uvedenou nahrávacou spoločnosťou sa uskutočnilo so súhlasom vedľajšieho účastníka konania.
Preto je potrebné usudzovať, že odvolací senát rozhodol o otázke, ktorá mu bola predložená, či vedľajší účastník konania súhlasil s používaním napadnutej ochrannej známky treťou osobou, a že s týmto cieľom uplatnil článok 15 ods. 2 nariadenia č. 207/2009.
Z toho vyplýva, že skutočnosť, že odvolací senát citoval článok 15 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009 namiesto článku 15 ods. 2 tohto nariadenia, predstavuje pochybenie čisto formálnej povahy, ktoré nemalo vplyv na výsledok posúdenia odvolacieho senátu v súvislosti s otázkou, ktorá mu bola predložená.
Prvá výhrada preto musí byť odmietnutá.
O druhej výhrade založenej na nenaplnení pojmu súhlas ako samostatného pojmu práva Únie
Žalobkyňa tvrdí, že odvolací senát tým, že nezohľadnil článok 15 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 v súvislosti s určením, či vedľajší účastník konania súhlasil s používaním napadnutej ochrannej známky treťou osobou, nesprávne posúdil skutočnosť, že pojem súhlas na používanie uvedený v tomto ustanovení sa má vykladať jedine vzhľadom na právo Únie. V tejto súvislosti sa odvolací senát pri odmietnutí tvrdení žalobkyne údajne nesprávne oprel o neexistenciu rozhodnutí High Court of Justice (England and Wales) [Vrchný súd (Anglicko a Wales), Spojené kráľovstvo] vykladajúcich relevantné ustanovenia zmluvy z 8. júna 1979.
Okrem toho odvolací senát podľa žalobkyne nesprávne vyložil niektoré ustanovenia zmluvy z 8. júna 1979, pričom neusúdil, že táto zmluva obsahuje prevod všetkých práv, týkajúcich sa používania názvu hudobnej skupiny „The Specials“ súvisiacich s hudobnými nahrávkami uvedenej skupiny, na tretiu osobu.
Pokiaľ ide v prvom rade o tvrdenie žalobkyne, že odvolací senát neposúdil pojem súhlas na používanie jedine vzhľadom na právo Únie, je potrebné konštatovať, že vychádza z predpokladu, že uvedený senát nezohľadnil článok 15 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 v súvislosti s určením, či vedľajší účastník konania súhlasil s používaním napadnutej ochrannej známky treťou osobou. Ako však bolo uvedené v bode 22 vyššie, posúdenie tejto otázky uskutočnené odvolacím senátom sa uskutočnilo na základe článku 15 ods. 2 nariadenia č. 207/2009.
Navyše v bode 40 napadnutého rozhodnutia odvolací senát uviedol, že vzhľadom na to, že zmluva z 8. júna 1979 sa riadi anglickým právom, jedine High Court of Justice (England and Wales) [Vrchný súd (Anglicko a Wales)] má právomoc na výklad uvedenej zmluvy. Dodal, že žalobkyňa neuviedla nijaké rozhodnutie tohto súdu, ktoré by mohlo podložiť jej tvrdenie, že práva k názvu hudobnej skupiny „The Specials“ boli prevedené na tretiu osobu.
Z bodu 40 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že odvolací senát uviedol neexistenciu prípadných rozhodnutí tohto súdu len v súvislosti s cieľom konštatovať, že tvrdenie žalobkyne nie je podložené. Naproti tomu z toho nemožno vyvodiť, ako to robí žalobkyňa, že odvolací senát posúdil súhlas vedľajšieho účastníka konania vzhľadom na takéto rozhodnutia, a nie, ako to správne urobil, vzhľadom na článok 15 ods. 2 nariadenia č. 207/2009.
Tvrdenie žalobkyne je v dôsledku toho potrebné odmietnuť.
Pokiaľ ide v druhom rade o tvrdenie žalobkyne založené na nesprávnom výklade niektorých ustanovení zmluvy z 8. júna 1979, je potrebné preskúmať ich spoločne so štvrtou výhradou, ktorou žalobkyňa vytýka odvolaciemu senátu, že nezohľadnil niektoré ustanovenia uvedenej zmluvy.
Druhá výhrada musí byť preto odmietnutá.
O tretej výhrade založenej na prenesení dôkazného bremena týkajúceho sa súhlasu s používaním napadnutej ochrannej známky treťou osobou
Žalobkyňa tvrdí, že z toho, že odvolací senát nezohľadnil článok 15 ods. 2 nariadenia č. 207/2009, vyplýva, že v rozpore s týmto ustanovením preniesol dôkazné bremeno týkajúce sa súhlasu s používaním napadnutej ochrannej známky treťou osobou. Odvolací senát totiž údajne nesprávne vytýkal žalobkyni, že nepredložila súdne rozhodnutia vhodné na podloženie tvrdení týkajúcich sa obsahu niektorých ustanovení zmluvy z 8. júna 1979. Uvedený odvolací senát mal pritom údajne vyzvať vedľajšieho účastníka konania na predloženie dôkazov o súhlase s používaním napadnutej ochrannej známky, ak sa domnieval, že dôkazy, ktoré už boli predložené, nepostačujú, a nemal vyžadovať, aby žalobkyňa preukázala nedostatočnosť súhlasu vedľajšieho účastníka konania.
Je potrebné pripomenúť, že v rámci konania vo veci zrušenia prislúcha majiteľovi napadnutej ochrannej známky, aby predložil dôkaz o svojom súhlase s tvrdeným používaním tejto ochrannej známky treťou osobou [pozri rozsudok z 13. januára 2011, Park/ÚHVT – Bae (PINE TREE),
T‑28/09
, neuverejnený,
EU:T:2011:7
, bod
a citovanú judikatúru].
Ako pritom správne uviedla žalobkyňa, v prejednávanej veci to bol vedľajší účastník konania, komu prislúchalo predložiť dôkaz, že súhlasil s používaním napadnutej ochrannej známky treťou osobou.
Naproti tomu žalobkyňa nesprávne tvrdí, že odvolací senát na ňu preniesol dôkazné bremeno týkajúce sa neexistencie takéhoto súhlasu.
V prvom rade totiž na jednej strane z bodu 4 sporného rozhodnutia vyplýva, že vedľajší účastník konania predložil vo svojich písomných pripomienkach k návrhu na zrušenie podanému žalobkyňou zoznam poplatkov zaplatených tretími osobami ako protiplnenie za to, že používali napadnutú ochrannú známku. Na druhej strane odvolací senát uviedol v bodoch 42 a 43 uvedeného rozhodnutia, že používanie napadnutej ochrannej známky treťou osobou viedlo k platbe poplatkov v prospech vedľajšieho účastníka konania po celé obdobie, počas ktorého sa malo preukázať používanie napadnutej ochrannej známky, z čoho odvolací senát vyvodil existenciu súhlasu vedľajšieho účastníka konania s používaním napadnutej ochrannej známky treťou osobou. Z toho vyplýva, že na základe dôkazov predložených vedľajším účastníkom konania odvolací senát vyvodil existenciu uvedeného súhlasu v súlade s judikatúrou uvedenou v bode 34 vyššie.
V druhom rade ako bolo uvedené v bode 29 vyššie, odvolací senát nepreskúmal súhlas vedľajšieho účastníka konania s používaním napadnutej ochrannej známky treťou osobou vzhľadom na prípadné rozhodnutia High Court of Justice (England and Wales) [Vrchný súd (Anglicko a Wales)].
Žalobkyňa preto nemôže tvrdiť, že odvolací senát na ňu preniesol dôkazné bremeno týkajúce sa neexistencie súhlasu s používaním napadnutej ochrannej známky treťou osobou.
Z toho vyplýva, že tretia výhrada sa musí zamietnuť.
O štvrtej výhrade založenej na nezohľadnení niektorých ustanovení zmluvy z 8. júna 1979
Žalobkyňa vytýka odvolaciemu senátu, že nezohľadnil niektoré ustanovenia zmluvy z 8. júna 1979, z ktorých údajne vyplývalo, že vedľajší účastník konania previedol práva spojené s činnosťou hudobnej skupiny „The Specials“, vrátane práv týkajúcich sa akéhokoľvek použitia názvu tejto skupiny, aj ako ochrannej známky, v dôsledku čoho už nebol držiteľom uvedených práv. Dodáva, že na rozdiel od toho, čo sa domnieval odvolací senát, vzhľadom na prevod týchto práv dôkazy predložené vedľajším účastníkom konania nemohli preukázať, že súhlasil s používaním napadnutej ochrannej známky treťou osobou.
Pokiaľ ide v prvom rade o tvrdenie týkajúce sa údajného prevodu práv vedľajším účastníkom konania v zmysle zmluvy z 8. júna 1979, EUIPO spochybňuje jeho prípustnosť. Uvádza, že žalobkyňa týmto tvrdením v skutočnosti namieta, že vedľajší účastník konania nebol držiteľom práva podať prihlášku napadnutej ochrannej známky a že v dôsledku toho konal v zlej viere v okamihu podania prihlášky uvedenej ochrannej známky v zmysle článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009. Na jednej strane sa pritom toto ustanovenie údajne neuplatňuje v rámci konania vo veci zrušenia ochrannej známky Európskej únie a na druhej strane článok 15 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 sa podľa nej týka používania ochrannej známky a nie jej vlastníctva.
Je potrebné pripomenúť, že podľa článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 sa neplatnosť ochrannej známky Európskej únie vyhlási na základe návrhu podaného na EUIPO alebo na základe vzájomného návrhu v konaní o porušení práv, ak prihlasovateľ nekonal pri podávaní prihlášky ochrannej známky v dobrej viere.
V prejednávanej veci žalobkyňa tvrdí, že používanie napadnutej ochrannej známky vychádza z práv, ktoré vedľajší účastník konania podľa jej názoru previedol zmluvou z 8. júna 1979, a teda v dôsledku toho už nebol ich držiteľom v okamihu podania prihlášky uvedenej ochrannej známky.
Je pravda, že toto tvrdenie možno vykladať tak, že vychádza z toho, že vedľajší účastník konania nemohol podať prihlášku ochrannej známky Európskej únie v mene hudobnej skupiny „The Specials“. V rámci konania vo veci zrušenia napadnutej ochrannej známky sa však žalobkyňa nedovolávala článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 a neuviedla zlú vieru vedľajšieho účastníka konania v okamihu podania prihlášky uvedenej ochrannej známky.
Žalobkyňa sa totiž jedine domnieva, že vedľajší účastník konania nemohol súhlasiť v zmysle článku 15 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 s používaním napadnutej ochrannej známky treťou osobou počas obdobia, v rámci ktorého sa musí preukázať riadne používanie, keďže už nebol držiteľom práv prevedených na základe zmluvy z 8. júna 1979. V dôsledku toho EUIPO neoprávnene spochybňuje prípustnosť tvrdenia žalobkyne.
EUIPO však správne spochybňuje dôvodnosť tohto tvrdenia. Je totiž potrebné konštatovať, že nie je relevantné v súvislosti s preukázaním v zmysle článku 51 ods. 1 nariadenia č. 207/2009, že napadnutá ochranná známka bola riadne používaná zo strany vedľajšieho účastníka konania alebo s jeho súhlasom.
Je potrebné pripomenúť, že ratio legis požiadavky, podľa ktorej musí byť ochranná známka na to, aby bola chránená podľa práva Únie, riadne používaná, spočíva v skutočnosti, že register EUIPO sa nemôže stať strategickou a statickou úschovňou, ktorá neaktívnemu držiteľovi poskytuje právny monopol na neurčitý čas [rozsudok z 15. septembra 2011, centrotherm Clean Solutions/ÚHVT – Centrotherm Systemtechnik (CENTROTHERM),
T‑427/09
,
EU:T:2011:480
, bod
].
V prejednávanej veci je potrebné pripomenúť, že vedľajšiemu účastníkovi konania bol priznaný zápis napadnutej ochrannej známky 27. júla 2005 a že ako majiteľ tejto ochrannej známky má v zmysle článku 9 ods. 1 prvej vety nariadenia č. 207/2009 výhradné právo k tejto ochrannej známke. Z ustanovení článkov 51 a 55 nariadenia č. 207/2009 pritom vyplýva, že pri ochrannej známke Európskej únie platí prezumpcia platnosti [pozri analogicky rozsudky z 13. septembra 2013, Fürstlich Castell’sches Domänenamt/ÚHVT – Castel Frères (CASTEL),
T‑320/10
,
EU:T:2013:424
, bod
, a z 25. novembra 2015, Ewald Dörken/ÚHVT – Schürmann (VENT ROLL),
T‑223/14
, neuverejnený,
EU:T:2015:879
, bod
].
Z toho vyplýva, že žalobkyňa nemôže na podporu svojej žaloby týkajúcej sa konania vo veci zrušenia na základe článku 51 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009 úspešne namietať prevod práv k názvu hudobnej skupiny „The Specials“ v zmysle zmluvy z 8. júna 1979, aby preukázala, že napadnutá ochranná známka zapísaná 27. júla 2005 nebola riadne používaná zo strany vedľajšieho účastníka konania alebo s jeho súhlasom v zmysle článku 15 nariadenia č. 207/2009.
Pokiaľ ide v druhom rade o tvrdenie založené na chýbajúcej dôkaznej hodnote dôkazov predložených vedľajším účastníkom konania, je potrebné pripomenúť, že mu prislúcha, aby predložil dôkaz, že súhlasil s používaním tejto ochrannej známky treťou osobou.
Okrem toho je potrebné uviesť, že súhlas musí byť vzhľadom na dôležitosť účinku zániku výhradného práva majiteľa ochrannej známky Európskej únie na používanie tejto ochrannej známky, ktorý má za následok, vyjadrený spôsobom, ktorý s určitosťou odráža úmysel vzdať sa tohto práva. Takýto úmysel vyplýva zväčša z výslovného udelenia súhlasu. Nemožno však vylúčiť, že v určitých prípadoch môže implicitne vyplývať z okolností a predchádzajúcich skutočností, ktoré nastali súčasne s používaním dotknutej ochrannej známky treťou osobou alebo nasledovali po ňom, z ktorých takisto s určitosťou vyplýva, že majiteľ sa vzdal svojho práva [pozri rozsudok z 13. januára 2011, PINE TREE,
T‑28/09
, neuverejnený,
EU:T:2011:7
, bod
a citovanú judikatúru; rozsudok z 30. januára 2015, Now Wireless/ÚHVT – Starbucks (HK) (now),
T‑278/13
, neuverejnený,
EU:T:2015:57
, bod
].
Keďže v prejednávanej veci žalobkyňa podala žiadosť o zrušenie 30. októbra 2012, päťročné obdobie upravené v uvedenom ustanovení trvalo od 30. októbra 2007 do 29. októbra 2012 (ďalej len „relevantné obdobie“), čo účastníci konania nespochybňujú.
Na preukázanie riadneho používania napadnutej ochrannej známky počas relevantného obdobia vedľajší účastník konania predložil pred EUIPO listy, ktoré mu zaslal znalec v oblasti účtovníctva a ktoré obsahovali podrobnosti o poplatkoch zaplatených tretími osobami používajúcimi napadnutú ochrannú známku od roku 2007 do roku 2012, ako aj podrobné zoznamy týchto poplatkov týkajúce sa rovnakého obdobia.
Žalobkyňa nespochybňuje pravosť týchto dokumentov. Naproti tomu tvrdí, že z právneho hľadiska dostatočne nepreukazujú súhlas vedľajšieho účastníka konania s používaním napadnutej ochrannej známky tretími osobami uvedenými v týchto dokumentoch.
Toto tvrdenie sa musí odmietnuť. Z judikatúry totiž vyplýva, že ak majiteľ ochrannej známky Európskej únie predkladá akty o používaní tejto ochrannej známky treťou osobou na podporu tvrdenia o jej riadnom používaní v zmysle článku 15 nariadenia č. 207/2009, implicitne tvrdí, že toto používanie sa uskutočnilo s jeho súhlasom (pozri rozsudky z 13. januára 2011, PINE TREE,
T‑28/09
, neuverejnený,
EU:T:2011:7
, bod
a citovanú judikatúru, a z 30. januára 2015, now,
T‑278/13
, neuverejnený,
EU:T:2015:57
, bod
a citovanú judikatúru). Okrem toho je zrejme málo pravdepodobné, že by vedľajší účastník konania mohol mať k dispozícii tieto dokumenty a mohol ich predložiť ako dôkazy o používaní napadnutej ochrannej známky, ak by sa toto používanie uskutočnilo proti jeho vôli.
Preto je potrebné usudzovať, že tieto okolnosti predstavujú dostatočne pevný základ na vyvodenie záveru, že používanie napadnutej ochrannej známky počas relevantného obdobia sa uskutočnilo so súhlasom vedľajšieho účastníka konania.
V dôsledku toho odvolací senát na jednej strane správne uviedol v bode 42 napadnutého rozhodnutia, že vedľajší účastník konania dostával platby poplatkov ako protiplnenie za povolenie vydané tretím osobám na používanie napadnutej ochrannej známky, a na druhej strane v bode 45 uvedeného rozhodnutia uviedol, že táto ochranná známka bola používaná so súhlasom vedľajšieho účastníka konania.
Štvrtá výhrada sa preto musí odmietnuť.
O piatej výhrade založenej na zohľadnení irelevantných úvah
Žalobkyňa vytýka odvolaciemu senátu, že pri posudzovaní otázky, či vedľajší účastník konania súhlasil s používaním napadnutej ochrannej známky treťou osobou v zmysle článku 15 ods. 2 nariadenia č. 207/2009, zohľadnil tri úvahy, ktoré podľa jej názoru neboli v tejto súvislosti relevantné. Po prvé je údajne irelevantná okolnosť uvedená odvolacím senátom v bode 42 napadnutého rozhodnutia, že práva spojené s názvom alebo ochrannou známkou sa zvyčajne neprevádzali v rámci nahrávacej zmluvy zaväzujúcej umelca a nahrávaciu spoločnosť. Po druhé je údajne rovnako irelevantná skutočnosť konštatovaná v bode 43 napadnutého rozhodnutia, že nahrávacia spoločnosť, s ktorou vedľajší účastník konania uzavrel zmluvu z 8. júna 1979, neuplatňovala práva k napadnutej ochrannej známke pred EUIPO. Po tretie skutočnosť, že odvolací senát vyložil v bode 44 napadnutého rozhodnutia tvrdenia žalobkyne tak, že sa nimi snaží preukázať zlú vieru vedľajšieho účastníka konania v okamihu podania prihlášky napadnutej ochrannej známky v zmysle článku 52 ods. 1 nariadenia č. 207/2009, by ho v skutočnosti na základe toho zaväzovalo podať návrh na zrušenie napadnutej ochrannej známky. Otázka prípadnej zlej viery vedľajšieho účastníka konania však podľa nej nie je relevantná pri posudzovaní jeho súhlasu s používaním napadnutej ochrannej známky treťou osobou.
Ako bolo uvedené v bodoch 37 a 54 vyššie, odvolací senát vyvodil existenciu súhlasu vedľajšieho účastníka konania z dôkazov, ktoré predložil, v súlade s judikatúrou uvedenou v bode 34 vyššie, konkrétne z listov znalca v oblasti účtovníctva obsahujúcich podrobnosti o poplatkoch, ktoré mu boli zaplatené ako protiplnenie za používanie napadnutej ochrannej známky, ako aj z podrobných zoznamov týchto poplatkov v priebehu relevantného obdobia. Ako vyplýva z bodu 57 vyššie, tieto okolnosti boli samy osebe postačujúce na preukázanie, že vedľajší účastník konania súhlasil s používaním napadnutej ochrannej známky treťou osobou v zmysle článku 15 ods. 2 nariadenia č. 207/2009.
Okrem toho je potrebné uviesť, že tvrdenia odvolacieho senátu kritizované žalobkyňou nemali samy osebe preukázať súhlas vedľajšieho účastníka konania, ale boli odpoveďou na tvrdenia žalobkyne prednesené pred odvolacím senátom, ako boli zhrnuté v bode 14 prvej až piatej zarážke a bode 39 napadnutého rozhodnutia.
Z toho vyplýva, že piata výhrada je neúčinná a v dôsledku toho sa musí odmietnuť.
Keďže ani jedna z výhrad uvedených žalobkyňou nie je dôvodná, jediný žalobný dôvod sa musí zamietnuť a v dôsledku toho sa musí zamietnuť aj žaloba ako celok.
O trovách
Podľa článku 134 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobkyňa vo veci nemala úspech, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania v súlade s návrhom EUIPO a vedľajšieho účastníka konania.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (prvá komora)
rozhodol a vyhlásil:

1.
Žaloba sa zamieta.

2.
Windrush Aka LLP je povinná nahradiť trovy konania.

Pelikánová
Valančius
Öberg
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 22. marca 2017.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.