CELEX: 62019CJ0738
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Ochrana spotrebiteľa
Smernica 93/13/EHS
Príloha bod 1 písm. e)
Nekalé podmienky v spotrebiteľských zmluvách
Sociálne bývanie
Povinnosť bývania a zákaz podnájmu nehnuteľnosti
Článok 3 ods. 1 a 3
Článok 4 ods. 1
Posúdenie prípadne zneužívajúcej povahy sankčných ustanovení
Kritériá

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu bodu 1 písm. e) prílohy smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách (
Ú. v. ES L 95, 1993, s. 29
; Mim. vyd. 15/002, s. 288).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou A ako prenajímateľom sociálneho bývania a jej nájomcom B a podnájomcom C vo veci najmä zaplatenia zmluvnej pokuty za porušenie povinnosti bývania v tomto byte a zákazu podnájmu, ako aj sumy zodpovedajúcej neoprávnene získanému prospechu z podnájmu zo strany B.
Právny rámec
Právo Únie
Článok 1 smernice 93/13 stanovuje:
„1.   Účelom tejto smernice je aproximovať zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia členských štátov, ktoré sa [týkajú] nekalých podmienok v zmluvách uzatvorených medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom.
2.   Zmluvné podmienky, ktoré odrážajú záväzné zákonné alebo regulačné ustanovenia a ustanovenia alebo zásady medzinárodných dohovorov, ktorých sú členské štáty alebo spoločenstvo zmluvnou stranou, najmä v oblasti dopravy, nepodliehajú ustanoveniam tejto smernice.“
Pojem predajca alebo dodávateľ v zmysle článku 2 tejto smernice znamená „akúkoľvek fyzickú alebo právnickú osobu, ktorá v zmluvách podliehajúcich tejto smernici koná s cieľom vzťahujúcim sa k je[j] obchodom, podnikaniu alebo povolaniu bez ohľadu na to či má verejnú alebo súkromnú formu vlastníctva“.
Článok 3 uvedenej smernice stanovuje:
„1.   Zmluvná podmienka, ktorá nebola individuálne dohodnutá sa považuje za nekalú, ak napriek požiadavke dôvery spôsobí značnú nerovnováhu v právach a povinnostiach strán vzniknutých na základe zmluvy, ku škode spotrebiteľa.
…
3.   Príloha obsahuje indikatívny a nevyčerpávajúci zoznam podmienok, ktoré sa môžu považovať za nekalé.“
Článok 4 ods. 1 smernice 93/13 stanovuje:
„Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článku 7, nekalosť zmluvných podmienok sa hodnotí so zreteľom na povahu tovaru alebo služieb, na ktoré bola zmluva uzatvorená a na všetky okolnosti súvisiace s uzatvorením zmluvy, v dobe uzatvorenia zmluvy a na všetky ostatné podmienky zmluvy alebo na inú zmluvu, od ktorej závisí.“
Článok 6 ods. 1 tejto smernice stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia, aby nekalé podmienky použité v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľom zo strany predajcu alebo dodávateľa podľa ich vnútroštátneho práva neboli záväzné pre spotrebiteľa a aby zmluva bola podľa týchto podmienok naďalej záväzná pre strany, ak je jej ďalšia existencia možná bez nekalých podmienok.“
Príloha uvedenej smernice sa nazýva „Podmienky uvedené v článku 3 ods. 3“. Bod 1 písm. e) tejto prílohy znie takto:
„Podmienky, ktorých zmyslom alebo účinkom je:
…
e)
požadovať od spotrebiteľa, ktorý nesplnil svoj záväzok, aby zaplatil neprimerane vysokú sumu ako náhradu;
…“
Holandské právo
Podľa § 6:104 Burgerlijk Wetboek (Občiansky zákonník), ak osoba, ktorá je voči inej osobe zodpovedná za protiprávne konanie alebo porušenie povinnosti voči tejto inej osobe, mala prospech z tohto aktu alebo porušenia povinnosti, súd môže na návrh tejto inej osoby vykonať odhad, že škoda vznikla vo výške tohto zisku alebo jeho časti.
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Zmluvou, ktorá nadobudla účinnosť 12. apríla 2017, A, nadácia, ktorá zabezpečuje prenájom sociálnych bytov, poskytla B súhlas s prenajatím sociálneho bytu nachádzajúceho sa v Amsterdame (Holandsko), ktorého mesačné nájomné je v súčasnosti 648,96 eura (ďalej len „predmetná zmluva“).
Predmetná zmluva podlieha najmä Algemene Voorwaarden Sociale Woonruimte van 1 november 2016 (Všeobecné podmienky sociálneho bývania z 1. novembra 2016, ďalej len „všeobecné podmienky“). Tieto zmluvy obsahujú viacero sankčných podmienok týkajúcich sa najmä zákazu podnájmu bytu, povinnosti obývať toto obydlie osobne a úplne ho vypratať pri skončení zmluvy. Podľa ustanovenia 7.14 všeobecných podmienok je nájomca v prípade porušenia zákazu podnájmu bytu povinný zaplatiť prenajímateľovi priamo splatnú pokutu vo výške 5000 eur bez toho, aby tým bolo dotknuté právo prenajímateľa domáhať sa úplnej náhrady jemu vzniknutej škody. Všeobecné podmienky obsahujú aj všeobecné sankčné ustanovenie, nazývané „zostatková“ zmluvná pokuta, ktorá sa uplatní v prípade, že nájomca nedodrží niektorú zo svojich zmluvných povinností, ak sa neuplatní žiadna osobitná sankčná podmienka.
V nadväznosti na kontrolu na mieste podala A žalobu na vnútroštátny súd, Rechtbank Amsterdam (súd v Amsterdame, Holandsko), ktorou sa domáhala vypovedania predmetnej zmluvy a vysťahovania tak nájomcu B, ako aj podnájomcu C, a zaplatenie nájomného v omeškaní, ako aj pokuty vo výške 5000 eur za porušenie zákazu podnájmu a vrátenia z neho vyplývajúceho zisku v rozsahu, v akom B dal dotknutý byt do podnájmu za nájomné, ktoré bolo vyššie, ako to, ktoré bol sám zmluvne zaviazaný platiť.
Vnútroštátny súd konštatoval, že B nedodržal povinnosť bývania a zákaz podnájmu stanovený vo všeobecných podmienkach, najmä v ich ustanovení 7.14.
Má však pochybnosti o prípadnej nekalej povahe ustanovenia 7.14 všeobecných podmienok v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 93/13 a jej výkladu vyplývajúceho z rozsudku z 21. apríla 2016, Radlinger a Radlingerová (
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
).
Hoci sa posledný uvedený súd domnieva, že táto podmienka, ktorá ukladá sankciu vo výške 5000 eur v prípade porušenia zákazu podnájmu, posudzovaná samostatne, nie je nekalá, keďže ide o sociálne bývanie, pýta sa však, či by na účely takéhoto posúdenia nemal zohľadniť všetky sankčné podmienky obsiahnuté v predmetnej zmluve, ako to Súdny dvor spresnil v tomto rozsudku.
V tejto súvislosti tento súd uvádza, že pokiaľ ide o predmetnú zmluvu, preukázali sa len dve porušenia zmluvných povinností, ktoré spolu úzko súvisia, a to porušenie povinnosti nájomcu osobne obývať byt ako hlavné bydlisko a jednak porušenie zákazu podnájmu. Svojou žalobou sa však A domáha len zaplatenia pokuty stanovenej v predmetnej zmluve z dôvodu podnájmu a jeho návrh, aby mu bol vrátený zisk, ktorý dosiahol B, nevyplynul zo zmluvy, ale z § 6:104 Občianskeho zákonníka.
Za týchto okolností Rechtbank Amsterdam (súd v Amsterdame) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Ako sa má vykladať smernica 93/13, a najmä v nej upravená základná zásada kumulatívneho účinku pri posudzovaní otázky, či je náhrada, ktorú je spotrebiteľ povinný poskytnúť z dôvodu porušenia jeho povinností (v tejto veci sankčná podmienka), neprimerane vysoká v zmysle bodu 1 písm. e) prílohy k tejto smernici, v situácii, keď sa ustanovenia o zmluvnej pokute týkajú rôznych druhov porušení zmluvy, ktorých sa osoby vzhľadom na ich povahu nemusia dopustiť súbežne, a v prejednávanej veci sa ich ani v skutočnosti súbežne nedopustili?
2.
Je v tomto ohľade relevantné, že sa v súvislosti s porušeniami zmluvy, ktoré zakladajú povinnosť zaplatiť zmluvnú pokutu, žiada aj o náhradu škody v podobe vydania neoprávnene dosiahnutých ziskov?“
O prejudiciálnych otázkach
Na úvod treba uviesť, že všetci traja účastníci konania vo veci samej patria do osobnej pôsobnosti smernice 93/13, hoci A, žalobca vo veci samej, je nadáciou, ktorej úlohou je ponúkať na prenájom sociálne byty.
Podľa článku 2 smernice 93/13 totiž pojem „predajca alebo dodávateľ“ v zmysle tejto smernice znamená „akúkoľvek fyzickú alebo právnickú osobu, ktorá v zmluvách podliehajúcich tejto smernici koná s cieľom vzťahujúcim sa k je[j] obchodom, podnikaniu alebo povolaniu bez ohľadu na to či má verejnú alebo súkromnú formu vlastníctva“. V prejednávanej veci návrh na začatie prejudiciálneho konania neobsahuje žiadny údaj, ktorý by mohol naznačovať, že činnosť prenájmu tejto nadácie by bola len okrajová, alebo by nepredstavovala jej podnikateľskú činnosť.
Svojimi dvoma otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 3 ods. 1 a 3, ako aj článok 4 ods. 1 smernice 93/13 vykladať v tom zmysle, že ak vnútroštátny súd skúma prípadnú nekalú povahu podmienky v spotrebiteľskej zmluve v zmysle týchto ustanovení, je potrebné zohľadniť všetky podmienky tejto zmluvy alebo len niektoré z nich, a konkrétnejšie na účely posúdenia neprimeranej výšky náhrady, ktorú má zaplatiť spotrebiteľ v zmysle bodu 1 písm. e) prílohy tejto smernice, treba zohľadniť len také podmienky, ktoré sa vzťahujú na to isté porušenie.
V prejednávanej veci boli uvedené otázky položené v rámci sporu, v ktorom okrem vypovedania predmetnej zmluvy a vysťahovania obyvateľov prenajímateľ požaduje zaplatenie zmluvnej pokuty sankcionujúcej zákaz podnájmu, ako aj postúpenie zisku z tohto podnájmu.
V tejto súvislosti, ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, predmetná zmluva obsahuje výslovnú podmienku zakazujúcu podnájom. Na druhej strane vrátenie zisku vyplývajúceho z podnájmu sa požaduje na základe vnútroštátnej právnej úpravy v oblasti občianskoprávnej zodpovednosti za škodu, v prejednávanej veci na základe § 6:104 Občianskeho zákonníka.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že smernica 93/13 ukladá členským štátom povinnosť stanoviť mechanizmus, ktorý zabezpečí, aby všetky zmluvné podmienky, ktoré neboli individuálne dohodnuté, mohli byť preskúmané s cieľom posúdiť ich prípadnú nekalú povahu (rozsudok zo 7. novembra 2019, Profi Credit Polska,
C‑419/18 a C‑483/18
,
EU:C:2019:930
, bod
, ako aj citovaná judikatúra).
Podľa článku 3 ods. 1 smernice 93/13 sa takáto podmienka považuje za nekalú, ak napriek požiadavke dobrej viery spôsobí značnú nerovnováhu v právach a povinnostiach strán vzniknutých na základe zmluvy, ku škode spotrebiteľa. Článok 3 ods. 3 tejto smernice uvádza, že jej príloha obsahuje indikatívny a nevyčerpávajúci zoznam podmienok, ktoré sa môžu považovať za nekalé. Aj keď teda skutočnosť, že obsah podmienky predloženej na posúdenie vnútroštátnemu súdu zodpovedá obsahu podmienky uvedenej v tejto prílohe, nie je takej povahy, aby automaticky a sama osebe preukazovala jej nekalú povahu, predstavuje podstatný prvok, na ktorom tento súd môže založiť svoje posúdenie nekalej povahy podmienky, ktorá mu je takto predložená (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. apríla 2012, Invitel,
C‑472/10
,
EU:C:2012:242
, bod
).
V súlade s článkom 4 ods. 1 uvedenej smernice musí vnútroštátny súd pri posudzovaní prípadnej nekalej povahy zmluvnej podmienky, na ktorej bol založený návrh, ktorý mu bol podaný, zohľadniť všetky ostatné podmienky uvedenej zmluvy (pozri v tomto zmysle uznesenie zo 16. novembra 2010, Pohotovosť,
C‑76/10
,
EU:C:2010:685
, bod
; rozsudok z 21. apríla 2016, Radlinger a Radlingerová,
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
, bod
, ako aj z 11. marca 2020, Lintner,
C‑511/17
,
EU:C:2020:188
, bod
).
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora sa hodnotenie nekalej povahy podmienok vykonáva od prípadu k prípadu a povinnosť zohľadniť všetky ostatné podmienky zmluvy sa vysvetľuje tým, že preskúmanie napadnutej podmienky musí zohľadniť všetky skutočnosti, ktoré môžu byť relevantné na pochopenie tejto podmienky v jej kontexte, keďže v závislosti od obsahu tejto zmluvy môže byť na účely posúdenia nekalej povahy uvedenej podmienky potrebné posúdiť kumulatívny účinok všetkých podmienok uvedenej zmluvy (pozri v tomto zmysle rozsudky z 21. apríla 2016, Radlinger a Radlingerová,
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
, bod
, ako aj z 11. marca 2020, Lintner,
C‑511/17
,
EU:C:2020:188
, bod
). Všetky zmluvné podmienky totiž nemajú rovnaký význam a stupeň vzájomného pôsobenia daného ustanovenia s inými ustanoveniami nevyhnutne závisí od ich pôsobnosti, ako aj od rozsahu, v akom každá z nich prispieva k prípadnej značnej nerovnováhe v právach a povinnostiach strán vyplývajúcich z predmetnej zmluvy v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 93/13.
Na rozdiel od veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 21. apríla 2016, Radlinger a Radlingerová (
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
), na ktorý vnútroštátny súd odkazuje vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktorý sa týkal zmluvy, pri ktorej jedno a to isté porušenie viedlo k súčasnému uplatneniu viacerých sankčných podmienok, je potrebné spresniť, ako to uviedli všetky dotknuté strany, ktoré predložili písomné pripomienky v prejednávanej veci, že pokiaľ sú dve sankčné podmienky spojené s jedným a tým istým porušením, ako to bolo vo veci, ktorá viedla k vydaniu tohto rozsudku, uvedené podmienky musia byť skúmané kumulatívne.
Hoci v prejednávanej veci vnútroštátny súd poukazuje na to, že v predmetnej zmluve existujú iné osobitné sankčné podmienky a takzvaná „zostatková“ zmluvná pokuta, tento súd uvádza, že žaloba A sa nezakladá na nich, takže nemôže ísť o kumuláciu sankcií za to isté porušenie.
Preto, ako sa navyše domnieva vnútroštátny súd, riešenie, ktoré Súdny dvor prijal v rozsudku z 21. apríla 2016, Radlinger a Radlingerová (
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
), ktorý sa týkal zmluvy o spotrebiteľskom úvere, nemožno priamo uplatniť na situáciu, o akú ide vo veci samej, keď poskytovateľ sociálneho bytu požaduje zaplatenie jedinej pokuty.
Tomuto súdu však prináleží overiť, či sa predajca alebo dodávateľ v súvislosti s tým istým porušením dovoláva iných podmienok predmetnej zmluvy proti spotrebiteľovi, alebo sa ich možno dovolávať v rámci samostatných žalôb podaných proti tomuto spotrebiteľovi. Ak je to tak, kumulatívny účinok uplatnenia všetkých týchto podmienok, aj keby sa tieto podmienky samy osebe nejavili ako nekalé, musí byť vnútroštátnym súdom zohľadnený na účely posúdenia nekalej povahy zmluvnej podmienky, ktorá je základom žaloby, o ktorej rozhoduje.
V každom prípade treba pripomenúť, že pri posudzovaní prípadnej nekalej povahy zmluvnej podmienky prináleží tomuto vnútroštátnemu súdu, aby rozhodol o kvalifikácii tejto podmienky v závislosti od osobitných okolností prejednávanej veci a aby Súdny dvor vyvodil z ustanovení smernice 93/13 kritériá, ktoré vnútroštátny súd môže alebo musí uplatniť pri skúmaní zmluvných podmienok vo vzťahu k týmto ustanoveniam (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. apríla 2015, Van Hove,
C‑96/14
,
EU:C:2015:262
, bod
a citovanú judikatúru).
V tejto súvislosti Súdny dvor opakovane rozhodol, že treba zohľadniť povahu povinnosti v rámci dotknutého zmluvného vzťahu, najmä prípadnú podstatnú povahu tejto povinnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. marca 2013, Aziz,
C‑415/11
,
EU:C:2013:164
, bod
; uznesenie zo 14. novembra 2013, Banco Popular Español a Banco de Valencia,
C‑537/12 a C‑116/13
,
EU:C:2013:759
, bod
, ako aj rozsudok z 26. januára 2017, Banco Primus,
C‑421/14
,
EU:C:2017:60
, bod
).
V prejednávanej veci, pokiaľ ide o ustanovenie 7.14 všeobecných podmienok, táto podmienka sankcionuje akékoľvek porušenie zákazu podnájmu a povinnosti bývať osobne v prenajatých priestoroch. Pokiaľ sa nájom týka sociálneho bývania, je zjavné, že tento zákaz a táto povinnosť majú osobitnú povahu, ktorá je súčasťou samotnej podstaty zmluvného vzťahu.
Pokiaľ ide o náhradu škody a úrokov, ktorú A požaduje vo výške zisku z podnájmu zo strany B, ktoré by prípadne mali byť kumulované so zmluvne stanovenou náhradou vo výške 5000 eur, treba pripomenúť, že podľa článku 1 ods. 1 a článku 3 ods. 1 smernice 93/13 sa táto smernica uplatňuje na podmienky uvedené v zmluvách uzatvorených medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom, ktoré neboli individuálne dohodnuté (rozsudky zo 7. novembra 2019, Profi Credit Polska,
C‑419/18 a C‑483/18
,
EU:C:2019:930
, bod
a citovaná judikatúra, ako aj rozsudok zo 4. júna 2020, Kancelaria Medius,
C‑495/19
,
EU:C:2020:431
, bod
).
V prejednávanej veci zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že tento návrh na náhradu škody nemá základ v nájomnej zmluve, ale vo vnútroštátnej právnej úprave týkajúcej sa občianskoprávnej zodpovednosti, konkrétne v § 6:104 Občianskeho zákonníka, podľa ktorého, ak osoba, ktorá je zodpovedná voči inej osobe z dôvodu protiprávneho konania alebo nesplnenia povinnosti voči tejto inej osobe, mala z tohto úkonu alebo nesplnenia prospech, súd môže na návrh tejto inej osoby vykonať odhad škody vo výške tohto prospechu alebo časti z neho.
V tejto súvislosti okolnosť, že základ tohto návrhu má svoj pôvod vo vnútroštátnej právnej úprave, bráni tomu, aby ustanovenie vnútroštátneho práva, akým je § 6:104 Občianskeho zákonníka, mohlo patriť do pôsobnosti smernice 93/13.
Je pravda, že pri posudzovaní nekalej povahy dotknutej zmluvnej podmienky treba zohľadniť normatívny kontext, ktorý spolu s touto podmienkou určuje práva a povinnosti zmluvných strán (pozri analogicky rozsudok z 15. marca 2012, Pereničová a Perenič,
C‑453/10
,
EU:C:2012:144
, bod
).
Vnútroštátnemu súdu však prináleží overiť, v akom rozsahu možno uplatnenie § 6:104 Občianskeho zákonníka, ktorý stanovuje vrátenie neoprávnene vybratej sumy, akou je tá pochádzajúca z nájomného, o ktorú ide vo veci samej, považovať za sankciu.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na položené otázky odpovedať tak, že článok 3 ods. 1 a 3, ako aj článok 4 ods. 1 smernice 93/13 sa má vykladať v tom zmysle, že ak vnútroštátny súd skúma prípadnú nekalú povahu podmienky v spotrebiteľskej zmluve v zmysle týchto ustanovení, treba medzi podmienkami, ktoré patria do pôsobnosti tejto smernice, zohľadniť stupeň vzájomného pôsobenia predmetného ustanovenia s inými podmienkami, a to najmä v závislosti od ich dosahu. Na posúdenie prípadnej neprimeranosti výšky náhrady uloženej spotrebiteľovi v zmysle bodu 1 písm. e) prílohy uvedenej smernice musí byť značný význam prikladaný tým z týchto podmienok, ktoré súvisia s tým istým porušením.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (šiesta komora) rozhodol takto:

Článok 3 ods. 1 a 3, ako aj článok 4 ods. 1 smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách sa má vykladať v tom zmysle, že ak vnútroštátny súd skúma prípadnú nekalú povahu podmienky v spotrebiteľskej zmluve v zmysle týchto ustanovení, treba medzi podmienkami, ktoré patria do pôsobnosti tejto smernice, zohľadniť stupeň vzájomného pôsobenia predmetného ustanovenia s inými podmienkami, a to najmä v závislosti od ich dosahu. Na posúdenie prípadnej neprimeranosti výšky náhrady uloženej spotrebiteľovi v zmysle bodu 1 písm. e) prílohy uvedenej smernice musí byť značný význam prikladaný tým z týchto podmienok, ktoré súvisia s tým istým porušením.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: holandčina.