CELEX: 62019CJ0710
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Personu brīva pārvietošanās
LESD 45. pants
Savienības pilsonība
Direktīva 2004/38/EK
Tiesības uzturēties ilgāk par trim mēnešiem
14. panta 4. punkta b) apakšpunkts
Darba meklētāji
Saprātīgs termiņš, lai ļautu iepazīties ar darba piedāvājumiem, kas varētu būt piemēroti darba meklētājam, un veikt pasākumus, lai viņš tiktu pieņemts darbā
Prasības, ko uzņemošā dalībvalsts šajā termiņā ir noteikusi darba meklētājam
Uzturēšanās tiesību nosacījumi
Pienākums turpināt meklēt darbu un gūt reālas izredzes tikt pieņemtam darbā

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LESD 45. pantu, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (
OV 2004, L 158, 77. lpp.
, un labojums –
OV 2004, L 229, 35. lpp.
), 15. un 31. pantu, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 41. un 47. pantu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp G. M. A. un
État belge
[Beļģijas valsti] par pēdējās minētās atteikumu atzīt G. M. A. tiesības uzturēties Beļģijas teritorijā ilgāk par trim mēnešiem kā darba meklētājam.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīvas 2004/38 9. apsvērums ir formulēts šādi:
“Savienības pilsoņiem vajadzētu būt tiesīgiem uzturēties uzņēmējā dalībvalstī uz laiku, kas nav ilgāks par trīs mēnešiem, nepiemērojot citus noteikumus vai formalitātes, bet gan prasību, lai viņiem būtu derīga personas apliecība vai pase, neskarot izdevīgāku režīmu, ko piemēro darba meklētājiem, kā tas atzīts Tiesas praksē.”
Saskaņā ar šīs direktīvas 6. panta 1. punktu:
“Savienības pilsoņiem ir tiesības uzturēties citas dalībvalsts teritorijā uz laiku līdz trim mēnešiem, neizvirzot viņiem nosacījumus vai formalitāšu ievērošanu, izņemot prasību, ka viņiem jābūt derīgai personas apliecībai vai pasei.”
Minētās direktīvas 7. panta 1. un 3. punktā ir paredzēts:
“1.   Visiem Savienības pilsoņiem ir tiesības uzturēties citas dalībvalsts teritorijā ilgāk nekā trīs mēnešus, ja:
a)
viņi ir darba ņēmēji vai pašnodarbinātas personas uzņēmējā dalībvalstī; vai arī
b)
viņu līdzekļi ir pietiekami viņiem pašiem un viņu ģimenes locekļiem, lai nekļūtu par uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmas slogu uzturēšanās laikā, un viņiem ir visaptverošs veselības apdrošināšanas segums uzņēmējā dalībvalstī; vai arī
c)
–
viņi ir reģistrēti privātā vai sabiedriskā iestādē, ko kreditē vai finansē uzņēmēja dalībvalsts, pamatojoties uz saviem tiesību aktiem vai administratīvo praksi, lai apmeklētu mācības, tostarp arodmācības, un
–
viņiem ir visaptverošs veselības apdrošināšanas segums uzņēmējā dalībvalstī un viņi, iesniedzot deklarāciju vai pēc savas izvēles izmantojot līdzvērtīgus paņēmienus, pierāda attiecīgajai valsts iestādei, ka viņu līdzekļi ir pietiekami viņiem pašiem un viņu ģimenes locekļiem un ka viņi nekļūs par uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmas slogu uzturēšanās laikā; vai arī
d)
viņi ir ģimenes locekļi, kas pavada Savienības pilsoni vai ieceļo kopā ar Savienības pilsoni, kurš atbilst a), b) vai c) apakšpunktā minētajiem nosacījumiem.
[..]
3.   Šā panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē Savienības pilsonis, kas vairs nav darba ņēmējs vai pašnodarbināta persona, saglabā darba ņēmēja vai pašnodarbinātas personas statusu šādos apstākļos:
a)
viņš/viņa uz laiku ir darbnespējīgs(-a) slimības vai nelaimes gadījuma dēļ;
b)
viņš/viņa ir pienācīgi reģistrēts(-a) kā piespiedu bezdarbnieks, bet iepriekš ir bijis(-usi) nodarbināts(-a) ilgāk nekā vienu gadu, turklāt ir reģistrējies(-usies) attiecīgajā nodarbinātības dienestā kā darba meklētājs;
c)
viņš/viņa ir pienācīgi reģistrēts(-a) kā piespiedu bezdarbnieks pēc tam, kad ir beidzies viņa/viņas darba līgums uz noteiktu laiku, kas ir bijis mazāk nekā gads, vai ja viņš/viņa ir kļuvis par piespiedu bezdarbnieku pirmo divpadsmit mēnešu laikā un ir reģistrējies(-usies) attiecīgajā nodarbinātības dienestā kā darba meklētājs. Šādā gadījumā darba ņēmēja statuss saglabājas ne mazāk kā sešus mēnešus;
d)
viņš/viņa sāk arodmācības. Ja vien viņš/viņa nav piespiedu bezdarbnieks, darba ņēmēja statuss saglabājas tikai tad, ja apmācība ir saistīta ar iepriekšējo nodarbinātību.”
Šīs pašas direktīvas 8. pantā ir noteikta virkne administratīvo formalitāšu tās 7. pantā minēto personu kategorijām.
Direktīvas 2004/38 14. panta 1., 2. un 4. punktā ir paredzēts:
“1.   Savienības pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem ir 6. pantā paredzētās uzturēšanās tiesības, kamēr viņi nekļūst par pārmērīgu slogu uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmai.
2.   Savienības pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem 7., 12. un 13. pantā paredzētās uzturēšanās tiesības ir tikmēr, kamēr viņi atbilst minētajos pantos paredzētajiem nosacījumiem.
[..]
4.   Atkāpjoties no 1. un 2. punkta un neskarot VI nodaļas noteikumus, Savienības pilsoņus vai viņu ģimenes locekļus nekādā gadījumā nedrīkst izraidīt, ja:
[..]
b)
Savienības pilsoņi ir ieceļojuši uzņēmējas dalībvalsts teritorijā, lai meklētu darbu. Šādā gadījumā Savienības pilsoņus un viņu ģimenes locekļus nedrīkst izraidīt, kamēr Savienības pilsoņi var pierādīt, ka viņi turpina meklēt darbu un ka viņiem ir reālas izredzes tikt pieņemtiem darbā.”
Beļģijas tiesības
1980. gada 15. decembra
loi sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers
[Likuma par ārvalstnieku ieceļošanu, uzturēšanos, apmešanos uz dzīvi un izraidīšanu] (
Moniteur belge
, 1980. gada 31. decembris, 14584. lpp.), redakcijā, kas bija spēkā pamatlietas faktu rašanās brīdī (turpmāk tekstā – “1980. gada 15. decembra likums”), 39/2. panta 2. punktā ir paredzēts:
“
Conseil
[
du contentieux des étrangers
[Ārvalstnieku strīdu izskatīšanas padome], Beļģija)] par tiesību akta atcelšanu lemj, taisot spriedumu par citām prasībām saistībā ar vai nu būtiskiem, vai tādiem procedūras noteikumu pārkāpumiem, kas padara šo aktu par spēkā neesošu, ar pilnvaru pārsniegšanu vai nepareizu izmantošanu.”
Saskaņā ar 1980. gada 15. decembra likuma 40. panta 4. punktu:
“Visiem Savienības pilsoņiem ir tiesības uzturēties Karalistē uz laiku, kas ilgāks par trim mēnešiem, ja tie izpilda 41. panta [pirmās daļas] nosacījumus un:
o
ja tie Karalistē ir algoti darbinieki vai pašnodarbinātas personas vai ierodas Karalistē darba meklējumos, kamēr vien tie spēj pierādīt, ka turpina meklēt darbu un tiem ir reālas iespējas tikt pieņemtiem darbā;
[..].”
Saskaņā ar 1981. gada 8. oktobra
arrêté royal sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers
[Karaļa dekrēta par ārvalstnieku ieceļošanu, uzturēšanos, apmešanos uz dzīvi un izraidīšanu] (
Moniteur belge
, 1981. gada 27. oktobris, 13740. lpp.) 50. pantu:
“§ 1. Savienības pilsonis, kurš vēlas uzturēties Karalistes teritorijā ilgāk par trim mēnešiem un pierāda savu pilsonību atbilstoši [1980. gada 15. decembra] likuma 41. panta [pirmajai daļai], iesniedz darba meklētāja reģistrācijas apliecības pieteikumu savas uzturēšanās vietas pašvaldības administrācijā, ar dokumentu, kas atbilst 19. pielikumā pievienotajam paraugam.
[..]
§ 2. Iesniedzot pieteikumu vai vēlākais trīs mēnešu laikā pēc tā iesniegšanas, Savienības pilsonim [..] ir jāiesniedz šādi dokumenti:
[..]
3° darba meklētājs:
a)
reģistrācija kompetentajā nodarbinātības dienestā vai pieteikuma vēstuļu kopijas; un
b)
pierādījums, ka viņam ir reālas izredzes tikt pieņemtam darbā, ņemot vērā prasītāja personīgo situāciju, it īpaši iegūtos diplomus, iespējamo profesionālo izglītību, ko viņš ir ieguvis vai paredzējis iegūt, un bezdarba laikposma ilgumu;
[..].”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
2015. gada 27. oktobrī Grieķijas valstspiederīgais G. M. A. iesniedza pieteikumu reģistrācijas apliecības saņemšanai Beļģijā darba meklētāja statusā, lai iegūtu tiesības uzturēties šajā dalībvalstī ilgāk par trīs mēnešiem saskaņā ar Karaļa dekrēta par ārvalstnieku ieceļošanu, uzturēšanos, apmešanos uz dzīvi un izraidīšanu 50. panta 1. punktu. Datums, kurā G. M. A. ieceļoja minētās dalībvalsts teritorijā, neizriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu.
2016. gada 18. martā
Office des étrangers de Belgique
[Beļģijas Ārvalstnieku birojs] (Beļģija; turpmāk tekstā – “Birojs”) noraidīja šo pieteikumu, pamatojoties uz to, ka G. M. A. nebija izpildījis Beļģijas tiesību aktos prasītos nosacījumus, lai saņemtu tiesības uzturēties ilgāk par trīs mēnešiem (turpmāk tekstā – “Biroja lēmums”). Birojs uzskatīja, ka G. M. A. iesniegtie dokumenti neļauj pieņemt, ka pēdējam minētajam ir reāla iespēja tikt pieņemtam darbā Beļģijas teritorijā. Līdz ar to G. M. A. tika izdots rīkojums atstāt šo teritoriju 30 dienu laikā pēc minētā lēmuma paziņošanas.
Ar 2018. gada 28. jūnija spriedumu
Conseil du contentieux des étrangers
[Ārvalstnieku strīdu izskatīšanas padome] (Beļģija; turpmāk tekstā – “
CCE
”), proti, kompetentā tiesa strīda izskatīšanai pirmajā instancē saistībā ar Biroja lēmumu tiesiskumu, noraidīja G. M. A. celto prasību par Biroja lēmumu.
Tad G. M. A. iesniedza kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā –
Conseil d’État
[Valsts padomē] (Beļģija), apgalvojot, pirmkārt, ka no LESD 45. panta, lasot to kopsakarā ar 1991. gada 26. februāra spriedumu Antonissen (
C‑292/89
,
EU:C:1991:80
), izriet, ka dalībvalstīm ir pienākums darba meklētājiem no citas dalībvalsts piešķirt “saprātīgu termiņu”, lai šīs personas varētu iepazīties ar darba piedāvājumiem, kas varētu būt tām piemēroti, un veikt vajadzīgos pasākumus, lai tiktu pieņemtas darbā. Minētais termiņš nekādā ziņā nevarot būt īsāks par sešiem mēnešiem, kā tas pēc analoģijas izrietot no Direktīvas 2004/38 7. panta 3. punkta un 11. un 16. panta kopīgas interpretācijas.
Turklāt visu minētā termiņa laiku darba meklētājam neesot jāpierāda, ka viņam ir reāla iespēja tikt pieņemtam darbā.
Otrkārt, G. M. A. apgalvo, ka pēc Biroja lēmuma pieņemšanas, proti, 2016. gada 6. aprīlī, viņš tika pieņemts darbā Eiropas Parlamentā par stažieri. Šis apstāklis pierādot, ka viņam bija reāla iespēja tikt pieņemtam darbā un līdz ar to viņš būtu varējis izmantot tiesības uzturēties ilgāk par trim mēnešiem.
Neņemdama vērā G. M. A. pieņemšanu darbā,
CCE
esot pārkāpusi Direktīvas 2004/38 15. un 31. pantu, kā arī Hartas 41. un 47. pantu. Proti, no minētajām tiesību normām izrietot, ka tiesām, kuras ir kompetentas pārbaudīt administratīva lēmuma, kas attiecas uz Savienības pilsoņa uzturēšanās tiesībām, tiesiskumu, ir jāveic izsmeļošs visu atbilstošo apstākļu vērtējums un jāņem vērā visi faktiskie apstākļi, kas tām iesniegti, pat ja šie fakti notikuši pēc attiecīgā lēmuma pieņemšanas.
Ņemot vērā šos apsvērumus, G. M. A. apgalvo, ka
CCE
bija pienākums nepiemērot valsts procesuālās normas, ar kurām Beļģijas tiesībās ir nepareizi transponēts Direktīvas 2004/38 15. un 31. pants, proti, 1980. gada 15. decembra likuma 39/2. panta 2. punktu, saskaņā ar kuru šī tiesa nebija ņēmusi vērā viņa pieņemšanu darbā par stažieri pēc Biroja lēmuma pieņemšanas.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka pamatlietas risinājums ir atkarīgs no tā, kā Tiesa interpretē LESD 45. pantu, Direktīvas 2004/38 15. un 31. pantu, kā arī Hartas 41. un 47. pantu. Proti, ja šīs tiesību normas būtu jāinterpretē tā, kā to iesaka G. M. A., viņam būtu tiesības uzturēties Beļģijas teritorijā ilgāk nekā trīs mēnešus.
Šādos apstākļos
Conseil d’État
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [LESD] 45. pants ir jāinterpretē un jāpiemēro tādā nozīmē, ka uzņēmējai dalībvalstij ir pienākums, pirmkārt, piešķirt darba meklētājam saprātīgu termiņu, lai tas varētu iepazīties ar darba piedāvājumiem, kas tam varētu būt piemēroti, un veikt vajadzīgos pasākumus, lai tas tiktu pieņemts darbā, otrkārt, atzīt, ka darba meklēšanas termiņš nekādā gadījumā nedrīkst būt īsāks par sešiem mēnešiem, un, treškārt, atļaut darba meklētājam uzturēties tās teritorijā visā šī termiņa laikā, nepieprasot, lai tas iesniegtu pierādījumus par reālām izredzēm tikt pieņemtam darbā?
2)
Vai [Direktīvas 2004/38] 15. un 31. pants un [Hartas] 41. un 47. pants, kā arī vispārējie Savienības tiesību pārākuma un direktīvu lietderīgās iedarbības principi ir jāinterpretē un jāpiemēro tādējādi, ka uzņēmējas dalībvalsts tiesām ir pienākums prasības atcelt tiesību aktu ietvaros par lēmumu, ar kuru tiek atteikts atzīt Savienības pilsoņa tiesības uzturēties ilgāk par trim mēnešiem, ņemt vērā jaunus apstākļus, kas radušies pēc valsts iestāžu pieņemtā lēmuma, ja tie var mainīt attiecīgās personas situāciju, kura vairs neļauj ierobežot šīs personas uzturēšanās tiesības uzņemošajā dalībvalstī?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Iesākumā jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ar LESD 267. pantu iedibinātās sadarbības starp valstu tiesām un Tiesu procedūras ietvaros tai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu izlemt tās izskatīšanā esošo strīdu. Šajā nolūkā Tiesai vajadzības gadījumā ir jāpārformulē tai uzdotie jautājumi. Apstāklis, ka valsts tiesa prejudiciālo jautājumu ir izteikusi, formāli atsaucoties uz noteiktām Savienības tiesību normām, neliedz Tiesai sniegt šai tiesai visus interpretācijas elementus, kas tai var būt noderīgi, izspriežot izskatāmo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā uz tiem ir vai nav atsaukusies (spriedums, 2020. gada 23. aprīlis, Land Niedersachsen (Iepriekšējie atbilstīgas darbības laikposmi),
C‑710/18
,
EU:C:2020:299
,
18.
punkts).
Šajā gadījumā, lai gan ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa lūdz interpretēt vienīgi LESD 45. pantu, ir jānorāda, ka Direktīvas 2004/38 14. panta 4. punkta b) apakšpunkts attiecas konkrēti uz darba meklētājiem. Proti, saskaņā ar šo tiesību normu Savienības pilsoņus nedrīkst izraidīt, ja tie, pirmkārt, ir ieceļojuši uzņemošās dalībvalsts teritorijā, lai tajā meklētu darbu, un, otrkārt, ja tie var pierādīt, ka viņi turpina meklēt darbu un ka viņiem ir reālas izredzes tikt pieņemtiem darbā.
Līdz ar to ir jāuzskata, ka ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai LESD 45. pants un Direktīvas 2004/38 14. panta 4. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka uzņemošajai dalībvalstij ir pienākums darba meklētājam piešķirt saprātīgu termiņu, lai viņš varētu iepazīties ar darba piedāvājumiem, kas tam varētu būt piemēroti, un veikt vajadzīgos pasākumus, lai tiktu pieņemts darbā, ka šis termiņš nekādā gadījumā nedrīkst būt īsāks par sešiem mēnešiem un ka šajā laikposmā uzņemošā dalībvalsts var pieprasīt, lai darba meklētājs tai iesniegtu pierādījumus, ka tas meklē darbu un ka viņam ir reālas izredzes tikt pieņemtam darbā.
Pirmkārt, attiecībā uz jautājumu par to, vai uzņemošajai dalībvalstij ir pienākums darba meklētājiem piešķirt “saprātīgu termiņu”, lai viņi varētu iepazīties ar darba piedāvājumiem, kas tiem varētu būt piemēroti, un veikt vajadzīgos pasākumus, lai tiktu pieņemti darbā, ir jānorāda, ka jēdzienam “darba ņēmējs” LESD 45. panta izpratnē ir patstāvīga nozīme Savienības tiesībās un tas nav jāinterpretē šauri (spriedums, 2013. gada 21. februāris, N.,
C‑46/12
,
EU:C:2013:97
,
39.
punkts). Konkrētāk, persona, kas patiesi meklē darbu, ir jākvalificē kā “darba ņēmējs” (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 19. jūnijs, Saint Prix,
C‑507/12
,
EU:C:2014:2007
,
35.
punkts).
Jānorāda arī, ka darba ņēmēju brīva pārvietošanās ir Savienības pamatu daļa un tādējādi tiesību normas, ar kurām iedibināta šī brīvība, ir jāinterpretē plaši. Konkrētāk, LESD 45. panta 3. punkta panta šaura interpretācija apdraudētu dalībvalstu valstspiederīgā, kas ir darba meklējumos, reālās izredzes atrast darbu citās dalībvalstīs un līdz ar to atņemtu šai tiesību normai tās lietderīgo iedarbību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1991. gada 26. februāris, Antonissen,
C‑292/89
,
EU:C:1991:80
,
11.
un
12.
punkts).
No tā izriet, ka darba ņēmēju brīva pārvietošanās nozīmē to, ka dalībvalstu pilsoņiem ir tiesības brīvi pārvietoties, kā arī uzturēties citu dalībvalstu teritorijā, lai tur meklētu darbu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1991. gada 26. februāris, Antonissen,
C‑292/89
,
EU:C:1991:80
,
13.
punkts), un šo tiesību esamību Savienības likumdevējs ir kodificējis Direktīvas 2004/38 14. panta 4. punkta b) apakšpunktā. Šajā ziņā ir jānorāda, ka LESD 45. panta lietderīgā iedarbība ir garantēta, ja Savienības tiesību akti – vai to trūkuma gadījumā dalībvalsts tiesību akti – piešķir ieinteresētajām personām saprātīgu termiņu, kas tām ļauj attiecīgās dalībvalsts teritorijā iepazīties ar darba piedāvājumiem, kuri atbilst to profesionālajai kvalifikācijai, un vajadzības gadījumā veikt nepieciešamos pasākumus, lai tās tiktu pieņemtas darbā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1991. gada 26. februāris, Antonissen,
C‑292/89
,
EU:C:1991:80
,
16.
punkts).
Līdz ar to ir jāuzskata, ka uzņemošajai dalībvalstij ir pienākums darba meklētājiem piešķirt saprātīgu termiņu, kas tiem ļauj minētās dalībvalsts teritorijā iepazīties ar darba piedāvājumiem, kuri atbilst to profesionālajai kvalifikācijai, un vajadzības gadījumā veikt nepieciešamos pasākumus, lai tiktu pieņemti darbā.
Otrām kārtām, saistībā ar šī termiņa ilgumu ir jāatgādina, pirmkārt, ka no Direktīvas 2004/38 6. panta izriet, ka visiem Savienības pilsoņiem ir tiesības uzturēties citas dalībvalsts teritorijā uz laiku līdz trim mēnešiem, neizvirzot viņiem nosacījumus vai formalitāšu ievērošanu, izņemot prasību, ka viņiem jābūt derīgai personas apliecībai vai pasei.
Savukārt šīs direktīvas 7. pantā ir paredzētas situācijas, kurās Savienības pilsonis var izmantot tiesības uzturēties ilgāk par trīs mēnešiem.
Tāpat ir jāatgādina, ka minētās direktīvas 14. panta 1. un 2. punktā ir paredzēti nosacījumi, ar kādiem Savienības pilsoņi var saglabāt uzturēšanās tiesības, kas attiecīgā gadījumā ir paredzētas tās 6. vai 7. pantā.
It īpaši saskaņā ar Direktīvas 2004/38 14. panta 1. punktu uzturēšanās tiesības, par kurām ir runa šīs direktīvas 6. pantā, tiek saglabātas tikmēr, kamēr attiecīgās personas nekļūst par pārmērīgu slogu uzņemošās dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmai. Šīs direktīvas 14. panta 2. punktā tostarp ir paredzēts, ka Savienības pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem ir uzturēšanās tiesības ilgāk nekā trīs mēnešus, ja viņi atbilst minētās direktīvas 7. pantā paredzētajiem nosacījumiem.
Kā izriet no šī sprieduma 22. punkta, tieši Direktīvas 2004/38 14. panta 4. punkta b) apakšpunktā ir paredzēta atkāpe no minētā 14. panta 1. un 2. punkta, kas īpaši attiecas uz darba meklētājiem.
No tā izriet, ka Direktīvas 2004/38 14. panta 4. punkta b) apakšpunktā ir konkrēti paredzēti nosacījumi, kuriem pakļauta Savienības pilsoņu, kas izceļo no savas izcelsmes dalībvalsts ar vēlmi meklēt darbu uzņemošajā dalībvalstī, uzturēšanās tiesību saglabāšana. Tomēr šī tiesību norma, kuru Savienības likumdevējs ir pieņēmis, lai kodificētu atziņas, kas izriet no 1991. gada 26. februāra sprieduma Antonissen (
C‑292/89
,
EU:C:1991:80
) par darba meklētāju uzturēšanās tiesībām, pamatojoties uz LESD 45. pantu, tieši reglamentē arī Savienības pilsoņu, kuriem ir darba meklētāja statuss, uzturēšanās tiesības, kā tas tostarp izriet no 2015. gada 15. septembra sprieduma Alimanovic (
C‑67/14
,
EU:C:2015:597
) 52. punkta.
Līdz ar to, ja Savienības pilsonis ieceļo uzņemošās dalībvalsts teritorijā, lai tur meklētu darbu, viņa uzturēšanās tiesības no brīža, kad viņš ir reģistrēts kā darba meklētājs, ietilpst Direktīvas 2004/38 14. panta 4. punkta b) apakšpunkta piemērošanas jomā.
Tomēr ir jānorāda, ka no Direktīvas 2004/38 6. panta formulējuma izriet, ka šī tiesību norma ir vienādi piemērojama visiem Savienības pilsoņiem neatkarīgi no nodoma, ar kādu šie pilsoņi ieceļo uzņemošās dalībvalsts teritorijā. No tā izriet, ka pat tad, ja Savienības pilsonis ieceļo uzņemošās dalībvalsts teritorijā ar nodomu tur meklēt darbu, arī uz viņa uzturēšanās tiesībām pirmo trīs mēnešu laikā attiecas Direktīvas 2004/38 6. pants.
Šādos apstākļos minētajā šajā tiesību normā paredzētajā trīs mēnešu laikposmā, no vienas puses, šim pilsonim nevar tikt izvirzīts neviens cits nosacījums, izņemot prasību par derīgas personas apliecības esamību.
No otras puses, ir jāuzskata, ka šī sprieduma 27. punktā minētais saprātīgais termiņš sākas no brīža, kad attiecīgais Savienības pilsonis ir nolēmis reģistrēties uzņemošajā dalībvalstī kā darba meklētājs.
Otrkārt, attiecībā uz iespēju noteikt minimālo termiņu, kādam būtu jāatbilst šim saprātīgajam termiņam, ir jānorāda, ka Direktīvas 2004/38 14. panta 4. punkta b) apakšpunktā šajā ziņā nav nevienas norādes.
Šādos apstākļos vispirms ir jāatgādina, kā izriet no šī sprieduma 26. punkta, ka šādam termiņam ir jāļauj nodrošināt LESD 45. panta lietderīgo iedarbību.
Turklāt, lai gan Tiesa 1991. gada 26. februāra sprieduma Antonissen (
C‑292/89
,
EU:C:1991:80
) 21. punktā nenoteica termiņa, kam būtu jāatbilst minētajam saprātīgam termiņam, minimālo ilgumu, tā tomēr nosprieda, ka sešu mēnešu termiņš, skaitot no ieceļošanas uzņemošās dalībvalsts teritorijā, kāds tika aplūkots lietā, kurā tika taisīts šis spriedums, nešķiet tāds, kas liktu apšaubīt minēto lietderīgo iedarbību.
Visbeidzot, šajā kontekstā ir jāņem vērā Direktīvas 2004/38 mērķi atvieglot pamattiesību un individuālo tiesību pārvietoties un uzturēties, ko Savienības pilsoņiem tieši piešķir LESD 21. panta 1. punkts, īstenošanu un nostiprināt šīs tiesības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 11. aprīlis, Tarola,
C‑483/17
,
EU:C:2019:309
,
23.
punkts).
Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jāuzskata, ka sešu mēnešu termiņš no reģistrācijas dienas principā nešķiet nepietiekams un neliek apšaubīt LESD 45. panta lietderīgo iedarbību.
Treškārt, attiecībā uz pienākumiem, kurus uzņemošā dalībvalsts var noteikt darba meklētājam šajā pašā saprātīgajā termiņā, kā izriet no šī sprieduma 22. punkta, no Direktīvas 2004/38 14. panta 4. punkta b) apakšpunkta formulējuma izriet, ka darba meklētāju nevar izraidīt, ja viņš pierāda, ka turpina meklēt darbu un ka viņam ir reālas izredzes tikt pieņemtam darbā. Šajā tiesību normā būtībā ir pārņemts princips, kas izriet no 1991. gada 26. februāra sprieduma Antonissen (
C‑292/89
,
EU:C:1991:80
) 21. punkta, saskaņā ar kuru ieinteresētajai personai nevar likt atstāt uzņemošās dalībvalsts teritoriju, ja pēc saprātīga termiņa beigām tā pierāda, ka “turpina meklēt darbu un ka tai ir reālas izredzes tikt pieņemtai darbā”.
Tā kā, lai izvairītos no pienākuma atstāt uzņemošās dalībvalsts teritoriju, darba meklētājam līdz ar to ir “jāturpina” meklēt darbu pēc šī saprātīgā termiņa beigām, no tā ir jāsecina, ka uzņemošā dalībvalsts jau minētajā termiņā var pieprasīt, lai darba meklētājs meklētu darbu. Tomēr minētā termiņa laikā šī dalībvalsts nevar pieprasīt ieinteresētajai personai pierādīt, ka pastāv reālas izredzes tikt pieņemtai darbā.
Šo interpretāciju apstiprina fakts, ka, tā kā šāda saprātīga termiņa mērķis, kā tas izriet no šī sprieduma 27. punkta, ir ļaut darba meklētājam iepazīties ar darba piedāvājumiem, kas atbilst viņa personiskajai kvalifikācijai, un veikt nepieciešamos pasākumus, lai viņš tiktu pieņemts darbā, tikai pēc šāda termiņa beigām kompetentās valsts iestādes var novērtēt, vai ieinteresētā persona turpina meklēt darbu un vai tai ir reālas izredzes tikt pieņemtai darbā.
Tādējādi tikai pēc šī paša saprātīgā termiņa beigām darba meklētājam ir jāiesniedz pierādījumi ne tikai tam, ka viņš turpina meklēt darbu, bet arī tam, ka viņam ir reālas izredzes tikt pieņemtam darbā.
Uzņemošās dalībvalsts iestādēm un tiesām ir jānovērtē pierādījumi, ko šajā nolūkā iesniedzis attiecīgais darba meklētājs. Šajā ziņā minētajām iestādēm un tiesām ir jāveic visu atbilstošo elementu kopuma analīze, piemēram, kā to secinājumu 75. un 76. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, apstāklis, ka šis pieteikuma iesniedzējs ir reģistrējies valsts iestādē, kas ir atbildīga par darba meklētājiem, ka viņš regulāri dod par sevi ziņu potenciālajiem darba devējiem, nosūtot viņiem darba pieteikumus, vai arī piedalās darba intervijās. Veicot šo novērtējumu, minētajām iestādēm un tiesām ir jāņem vērā situācija valsts darba tirgū nozarē, kas atbilst attiecīgā darba meklētāja personiskajai kvalifikācijai. Savukārt to, ka šī persona ir atteikusi darba piedāvājumiem, kas neatbilst tās profesionālajai kvalifikācijai, nevar ņemt vērā, lai uzskatītu, ka tā neizpilda Direktīvas 2004/38 14. panta 4. punkta b) apakšpunktā paredzētos nosacījumus.
Šajā gadījumā no iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka brīdī, kad viņš iesniedza savu reģistrācijas pieteikumu kā darba meklētājs, proti, 2015. gada 27. oktobrī, G. M. A. rīcībā bija jābūt vismaz saprātīgam termiņam, kurā Beļģijas iestādes varēja vienīgi viņam likt pierādīt, ka viņš meklē darbu.
No Tiesas rīcībā esošās informācijas izriet, ka Biroja lēmums, ar kuru G. M. A. tika atteiktas tiesības uzturēties Beļģijas teritorijā ilgāk nekā trīs mēnešus, tika pieņemts, pamatojoties uz to, ka pierādījumi, ko pēdējais minētais bija iesniedzis sava pieteikuma pamatojumam, nevarēja apliecināt, ka viņam ir reāla iespēja tikt pieņemtam darbā.
Šādos apstākļos jākonstatē, ka LESD 45. pantam un Direktīvas 2004/38 14. panta 4. punkta b) apakšpunktam pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā šāds nosacījums ir noteikts darba meklētājam, kas ir tādā situācijā kā G. M. A.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild šādi:
–
LESD 45. pants un Direktīvas 2004/38 14. panta 4. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka uzņemošajai dalībvalstij ir jāpiešķir saprātīgs termiņš Savienības pilsonim – kas sākas brīdī, kad šis Savienības pilsonis ir reģistrējies kā darba meklētājs –, lai tas varētu iepazīties ar darba piedāvājumiem, kuri tam varētu būt piemēroti, un veikt vajadzīgos pasākumus, lai tiktu pieņemts darbā.
–
Šajā termiņā uzņemošā dalībvalsts var pieprasīt, lai darba meklētājs pierāda, ka viņš meklē darbu. Tikai pēc minētā termiņa beigām šī dalībvalsts var pieprasīt, lai darba meklētājs pierāda ne tikai to, ka viņš turpina meklēt darbu, bet arī to, ka viņam ir reālas izredzes tikt pieņemtam darbā.
Par otro jautājumu
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2004/38 15. un 31. pants, Hartas 41. un 47. pants, kā arī pārākuma un lietderīgas iedarbības principi ir jāinterpretē tādējādi, ka uzņemošās dalībvalsts tiesām, izskatot prasību par lēmumu, ar kuru darba meklētājam ir atteiktas uzturēšanās tiesības ilgāk par trīs mēnešiem, ir pienākums veikt atbilstoši neierobežotajai kompetencei veicamo pārbaudi un ņemt vērā apstākļus, kas radušies pēc minētā lēmuma, ja šie apstākļi var mainīt šī darba meklētāja situāciju un attaisnot minēto uzturēšanās tiesību piešķiršanu.
No atbildes uz pirmo jautājumu izriet, ka uzņemošās dalībvalsts iestādes laikposmā, uz kuru attiecas šī sprieduma 51. punktā minētais saprātīgais termiņš, nevar likt attiecīgajam darba meklētājam pierādīt, ka viņam ir reālas izredzes tikt pieņemtam darbā. Tādējādi, tā kā šajā gadījumā ar Biroja lēmumu G. M. A. ir noteikti pienākumi, kas ir pretrunā LESD 45. pantam un Direktīvas 2004/38 14. panta 4. punkta b) apakšpunktam, nav jāpārbauda, vai uzņemošās dalībvalsts tiesām ir jāņem vērā apstākļi, kas radušies pēc šī lēmuma pieņemšanas, lai atzītu prasītājam pamatlietā uzturēšanās tiesības kā darba meklētājam.
Šādos apstākļos uz otro jautājumu nav jāatbild.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

LESD 45. pants un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK, 14. panta 4. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka uzņemošajai dalībvalstij ir jāpiešķir saprātīgs termiņš Savienības pilsonim – kas sākas brīdī, kad šis Savienības pilsonis ir reģistrējies kā darba meklētājs –, lai tas varētu iepazīties ar darba piedāvājumiem, kuri tam varētu būt piemēroti, un veikt vajadzīgos pasākumus, lai tiktu pieņemts darbā.

Šajā termiņā uzņemošā dalībvalsts var pieprasīt, lai darba meklētājs pierāda, ka viņš meklē darbu. Tikai pēc minētā termiņa beigām šī dalībvalsts var pieprasīt, lai darba meklētājs pierāda ne tikai to, ka viņš turpina meklēt darbu, bet arī to, ka viņam ir reālas izredzes tikt pieņemtam darbā.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.