CELEX: 62021CJ0183
Řízení o předběžné otázce
Sbližování právních předpisů
Ochranné známky
Směrnice (EU) 2015/2436
Článek 19
Skutečné užívání ochranné známky
Důkazní břemeno
Návrh na zrušení z důvodu neužívání
Vnitrostátní procesní pravidlo ukládající navrhovateli povinnost provést průzkum trhu týkající se užívání ochranné známky

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 12 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/95/ES ze dne 22. října 2008, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (
Úř. věst. 2008, L 299, s. 25
), jakož i článků 16, 17 a 19 směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/2436 ze dne 16. prosince 2015, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (
Úř. věst. 2015, L 336, s. 1
).
Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Maxxus Group GmbH & Co. KG (dále jen „Maxxus“) a společností Globus Holding GmbH & Co. KG (dále jen „Globus“) ve věci zrušení práv společnosti Globus k dvěma ochranným známkám zapsaným v Německu.
Právní rámec
Unijní právo
Směrnice 2008/95
Článek 10 směrnice 2008/95, nadepsaný „Užívání ochranných známek“, stanovil:
„1.   Jestliže majitel bez řádného důvodu během období pěti let ode dne, kdy skončilo řízení o přihlášce, ochrannou známku skutečně neužíval v dotčeném členském státě pro výrobky či služby, pro které byla zapsána, nebo toto užívání přerušil na nepřetržité období pěti let, podléhá ochranná známka sankcím stanoveným touto směrnicí.
Za užívání ve smyslu prvního pododstavce se považuje rovněž
a)
užívání ochranné známky v podobě, která se liší v jednotlivostech neměnících rozlišovací způsobilost ochranné známky v té podobě, jak byla zapsána;
b)
umísťování ochranné známky na výrobky nebo jejich obaly v dotčeném členském státě výlučně za účelem vývozu.
2.   Užívání ochranné známky se souhlasem majitele nebo užívání osobou, která má oprávnění užívat kolektivní známku nebo garanční či certifikační známku, se považuje za užívání majitelem.
[...]“
Článek 12 téže směrnice, nadepsaný „Důvody zrušení“, v odstavci 1 stanovil:
„Majitel ochranné známky může být zbaven svých práv, jestliže bez řádného důvodu po nepřetržitou dobu pěti let ochrannou známku skutečně neužíval v členském státě pro výrobky či služby, pro které byla zapsána.
Nikdo však nemůže žádat, aby byl majitel ochranné známky zbaven svých práv, jestliže v době mezi uplynutím pětiletého období a podáním návrhu na zrušení bylo započato se skutečným užíváním ochranné známky nebo se v něm pokračovalo.
K započetí užívání nebo k jeho pokračování, k němuž došlo během období tří měsíců před podáním návrhu na zrušení, přičemž tato lhůta začíná běžet nejdříve po uplynutí období pěti let nepřetržitého neužívání, se však nepřihlíží, pokud byly přípravy k započetí nebo pokračování v užívání podniknuty až poté, co se majitel dozvěděl, že může být podán návrh na zrušení.“
Směrnice 2015/2436
Bod 10 odůvodnění směrnice 2015/2436 zní:
„Zcela zásadní je zajistit, aby zapsané ochranné známky požívaly stejné ochrany podle právních řádů všech členských států. [...]“
Článek 16 této směrnice, nadepsaný „Užívání ochranných známek“, stanoví:
„1.   Jestliže vlastník bez náležitého důvodu během období pěti let od ukončení řízení o zápisu ochranné známky do rejstříku ochrannou známku řádně neužíval v daném členském státě pro výrobky či služby, pro které byla zapsána, nebo toto užívání přerušil na nepřetržité období pěti let, podléhá ochranná známka omezením a sankcím stanoveným v článku 17, čl. 19 odst. 1, čl. 44 odst. 1 a 2 a čl. 46 odst. 3 a 4.
[...]
5.   Za užívání ve smyslu odstavce 1 se považuje rovněž:
a)
užívání ochranné známky v podobě, která se liší v nepodstatných prvcích neměnících rozlišovací způsobilost ochranné známky v podobě, v jaké byla zapsána, bez ohledu na to, zda je ochranná známka v podobě, v jaké je užívána, rovněž zapsána na jméno vlastníka;
b)
umisťování ochranné známky na výrobky nebo jejich obaly v dotčeném členském státě pouze pro účely vývozu.
6.   Užívání ochranné známky se souhlasem vlastníka se považuje za užívání vlastníkem.“
Článek 17 uvedené směrnice, nadepsaný „Neužívání jako obrana v řízení o porušení práv z ochranné známky“, stanoví:
„Vlastník ochranné známky je oprávněn zakázat užívání označení pouze v tom rozsahu, v němž jeho práva v době, kdy je podána žaloba pro porušení, nemohou být zrušena na základě článku 19. Pokud to žalovaný požaduje, poskytne vlastník ochranné známky důkaz o tom, že během období pěti let předcházejících podání žaloby byla ochranná známka řádně užívána v souladu s článkem 16 pro výrobky nebo služby, pro které byla zapsána a které jsou uváděny v odůvodnění žaloby, nebo doloží, že existují náležité důvody pro její neužívání, pokud od ukončení řízení o zápisu ochranné známky do podání žaloby uplynulo nejméně pět let.“
Článek 19 téže směrnice, nadepsaný „Neexistence řádného užívání jako důvod zrušení“, stanoví:
„1.   Ochranná známka může být zrušena, pokud vlastník bez náležitého důvodu během nepřetržitého období pěti let ochrannou známku řádně neužíval v daném členském státě pro výrobky či služby, pro které byla zapsána.
2.   Nikdo nemůže žádat, aby byla práva vlastníka ochranné známky zrušena, jestliže v době mezi uplynutím pětiletého období a podáním návrhu na zrušení bylo započato s řádným užíváním ochranné známky nebo se v něm pokračovalo.
3.   K započetí užívání nebo k jeho pokračování, k němuž došlo během období tří měsíců před podáním návrhu na zrušení, přičemž tato lhůta začíná běžet nejdříve po uplynutí období pěti let nepřetržitého neužívání, se však nepřihlíží, pokud byly přípravy k započetí nebo pokračování v užívání podniknuty až poté, co se vlastník dozvěděl, že může být podán návrh na zrušení.“
Článek 54 směrnice 2015/2436, nadepsaný „Provedení“, stanoví:
„1.   Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s články 3 až 6, články 8 až 14, články 16, 17 a 18, články 22 až 39, článkem 41, články 43 a 44 a články 46 až 50 do dne 14. ledna 2019. Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy pro dosažení souladu s článkem 45 do dne 14. ledna 2023. Neprodleně o nich uvědomí Komisi.
[...]“
Článek 55 této směrnice, nadepsaný „Zrušení“, stanoví:
„Směrnice [2008/95] se zrušuje s účinkem ode dne 15. ledna 2019, aniž jsou dotčeny povinnosti členských států týkající se lhůty pro provedení [první směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (
Úř. věst. 1989, L 40, s. 1
; Zvl. vyd. 17/01, s. 92)], uvedené v příloze I části B směrnice [2008/95] do vnitrostátního práva.
Odkazy na zrušenou směrnici se považují za odkazy na tuto směrnici v souladu se srovnávací tabulkou obsaženou v příloze.“
Německé právo
Podle § 49 odst. 1 Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen (Markengesetz) (zákon o ochraně ochranných známek a jiných rozlišovacích označení) ze dne 25. října 1994 (BGBl. 1994 I, s. 3082) se ochranná známka na návrh vymaže z rejstříku z důvodu zrušení, nebyla-li užívána po nepřetržitou dobu pěti let.
Podle § 55 odst. 2 bodu 1 tohoto zákona může každá osoba podat návrh na zrušení ochranné známky na základě § 49 uvedeného zákona, pokud se dovolává neužívání této ochranné známky.
Skutkový základ sporu v původním řízení a předběžná otázka
Společnost Globus je majitelkou slovní ochranné známky MAXUS. Tato ochranná známka byla zapsána v červenci 1996 u Deutsches Patent- und Markenamt (německý úřad pro patenty a ochranné známky, Německo) pro několik výrobků zařazených do tříd 1 až 9 a 11 až 34 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků.
Kromě toho je společnost Globus majitelkou následující obrazové ochranné známky zapsané v květnu 1996 u německého úřadu pro patenty a ochranné známky pro výrobky zařazené do tříd 1 až 9 a 11 až 34:
Dne 28. listopadu 2019 podala společnost Maxxus k Landgericht Saarbrücken (zemský soud v Saarbrückenu, Německo), který je předkládajícím soudem, žalobu, kterou se v podstatě domáhala, aby byla společnosti Globus zrušena práva k ochranným známkám uvedeným v bodech 13 a 14 tohoto rozsudku z důvodu jejich neužívání.
Na podporu svého návrhu společnost Maxxus tvrdí, že během předcházejících pěti let společnost Globus tyto ochranné známky neužívala způsobem, který by jí zajistil zachování práv k těmto ochranným známkám. Společnost Maxxus prohlašuje, že provedla on-line průzkum, včetně internetových stránek společnosti Globus, jehož výsledkem nebyl žádný údaj o takovém užívání. Při vložení výrazu „MAXUS“ do interního vyhledávače na internetových stránkách společnosti Globus se zobrazují dva výsledky, které odkazují na obchod s nápoji ve Freilassing (Německo) provozovaný společností spojenou se společností Globus. Z průzkumu provedeného na internetu však vyplývá, že nápoje prodávané posledně uvedenou společností nejsou opatřeny ochrannou známkou MAXUS, ale jinými ochrannými známkami třetích výrobců. To bylo potvrzeno průzkumem provedeným v dotyčném obchodě detektivní agenturou pověřenou společností Maxxus.
Společnost Globus tato tvrzení zpochybňuje a tvrdí, že obě dotčené ochranné známky užívala způsobem, který jí zajistil zachování práv k těmto ochranným známkám.
Předkládající soud uvádí, že v rámci řízení o zrušení ochranné známky z důvodu jejího neužívání je podle judikatury Bundesgerichtshof (spolkový soudní dvůr, Německo) nutné rozlišovat břemeno tvrzení (
Darlegungslast
) a důkazní břemeno. Pokud jde o břemeno tvrzení, přísluší navrhovateli, aby podloženým způsobem vylíčil skutkové okolnosti směřující k prokázání neužívání ochranné známky. Z tohoto důvodu musí tento účastník řízení svými vlastními prostředky provést šetření, na základě něhož lze zjistit, zda majitel užíval dotyčnou ochrannou známku způsobem, který mu zajistil zachování jeho práv. Vzhledem k tomu, že navrhovatel obecně nezná obchodní postupy majitele ochranné známky, může majitel ochranné známky nést tzv. „sekundární“ břemeno tvrzení. Pokud jde o důkazní břemeno ohledně neužívání, nese důkazní břemeno navrhovatel.
Předkládající soud uvádí, že po vydání rozsudku ze dne 22. října 2020, Ferrari (
C‑720/18 a C‑721/18
,
EU:C:2020:854
, bod
), v němž Soudní dvůr rozhodl, že důkazní břemeno ohledně skutečnosti, že ochranná známka byla „skutečně užívána“ ve smyslu čl. 12 odst. 1 směrnice 2008/95, nese majitel této ochranné známky, není výše citovaná judikatura Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr) týkající se důkazního břemene již obhajitelná. Má však za to, že otevřená zůstává otázka, zda ve vnitrostátním právu může navrhovatel i nadále nést břemeno tvrzení. Má za to, že na tuto otázku je třeba odpovědět kladně.
Předkládající soud v tomto ohledu upřesňuje, že německé právo rozlišuje mezi břemenem tvrzení a důkazním břemenem. Břemeno tvrzení ukládá účastníku řízení, aby byl ve svých tvrzeních co nejkonkrétnější, neboť v případě nesplnění této povinnosti je vystaven riziku neúspěchu v řízení. Německé procesní právo ukládá rovněž odpůrci sekundární břemeno tvrzení. Každý z účastníků řízení je povinen provést průzkum v oblasti své činnosti. Tato různá břemena a povinnosti se liší od důkazního břemene. Břemeno tvrzení se liší od důkazního břemene v tom smyslu, že každý účastník řízení je povinen předložit vyjádření ke skutkovým okolnostem, které jsou mu známy nebo které si lze při vynaložení přiměřeného úsilí vyhledat.
Předkládající soud má za to, že unijní právo, a zejména směrnice 2015/2436 nebrání uložení břemene tvrzení účastníku řízení, který navrhuje zrušení ochranné známky z důvodu neužívání. Toto břemeno lze odůvodnit vyvážením zájmů dotčených účastníků řízení. V řízení o zrušení ochranné známky z důvodu neužívání přísluší navrhovateli, aby v mezích možností ověřil, zda odpůrce svou ochrannou známku skutečně užíval. Teprve po provedení takového průzkumu a vylíčení jeho výsledků je odpůrce povinen odkrýt užívání své ochranné známky. Vzhledem k tomu, že pro podání návrhu na zrušení ochranné známky z důvodu neužívání není vyžadován žádný konkrétní právní zájem, mohla by každá osoba přinutit majitele ochranné známky, aby zpřístupnil užívání své ochranné známky, což by znamenalo skutečné nebezpečí zneužívajících řízení. Navrhovatel by totiž mohl přinutit majitele dotyčné ochranné známky k tomu, aby se za účelem prokázání skutečného užívání své ochranné známky vzdal obchodního tajemství a vynaložil značné úsilí při provádění průzkumu.
Vzhledem k tomu, že směrnice 2015/2436 neupravuje vnitrostátní řízení o návrhu na zrušení ochranné známky z důvodu neužívání, má předkládající soud za to, že rozsudek ze dne 22. října 2020, Ferrari (
C‑720/18 a C‑721/18
,
EU:C:2020:854
) nebrání tomu, aby navrhovatel nesl břemeno tvrzení tak, jak má na mysli tento soud.
Za těchto podmínek se Landgericht Saarbrücken (zemský soud v Saarbrückenu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Je třeba unijní právo, zejména směrnici [2008/95], zejména její článek 12, nebo směrnici [2015/2436], zejména její články 16, 17 a 19, vykládat v tom smyslu, že užitečný účinek těchto ustanovení brání takovému výkladu vnitrostátního procesního práva,
a)
který žalobci v občanskoprávním řízení směřujícím k prohlášení neplatnosti vnitrostátní zapsané ochranné známky z důvodu zrušení z důvodu neužívání ukládá břemeno tvrzení, které je nutno odlišit od důkazního břemene, a
b)
který v rámci tohoto břemene tvrzení žalobci ukládá, aby
–
v rámci takového řízení předložil v rozsahu, v němž je schopen tak učinit, podložené vyjádření ohledně neužívání dotčené ochranné známky odpůrcem, a
–
za tímto účelem mu ukládá, aby sám provedl průzkum trhu, který je přiměřený návrhu na prohlášení neplatnosti a jedinečnosti této ochranné známky?“
K předběžné otázce
K přípustnosti
Společnost Maxxus v podstatě tvrdí, že Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr) v rozsudku ze dne 14. ledna 2021, v návaznosti na rozsudek ze dne 22. října 2020, Ferrari (
C‑720/18 a C‑721/18
,
EU:C:2020:854
) rozhodl, že v řízení o zrušení ochranné známky z důvodu jejího neužívání je navrhovatel povinen pouze tvrdit, že majitel této ochranné známky ji neužíval, přičemž důkazní břemeno a břemeno tvrzení nese v německém právu majitel dotčené ochranné známky. Z toho podle společnosti Maxxus vyplývá, že odpověď na otázku položenou předkládajícím soudem není pro řešení sporu v původním řízení nezbytná.
V tomto ohledu z ustálené judikatury vyplývá, že Soudní dvůr je oprávněn výlučně k tomu, aby se vyslovil k výkladu nebo platnosti unijního práva s ohledem na skutkovou situaci, jak je popsána předkládajícím soudem, a poskytl tomuto soudu vodítka užitečná pro vyřešení sporu, který mu byl předložen (rozsudek ze dne 20. prosince 2017, Schweppes,
C‑291/16
,
EU:C:2017:990
, bod
a citovaná judikatura).
Soudní dvůr kromě toho opakovaně rozhodl, že je věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, aby s ohledem na konkrétní okolnosti věci posoudil jak nezbytnost, tak relevanci otázek, které Soudnímu dvoru klade (rozsudek ze dne 6. října 2021, Consorzio Italian Management a Catania Multiservizi,
C‑561/19
,
EU:C:2021:799
, bod
a citovaná judikatura). Jestliže se tedy položené otázky týkají výkladu unijního práva, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (rozsudek ze dne 20. prosince 2017, Schweppes,
C‑291/16
,
EU:C:2017:990
, bod
a citovaná judikatura).
Odmítnutí žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané vnitrostátním soudem ze strany Soudního dvora je tak možné pouze tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na jemu položené otázky (rozsudek ze dne 20. prosince 2017, Schweppes,
C‑291/16
,
EU:C:2017:990
, bod
).
V projednávané věci tomu tak není. Předkládající soud provedl výklad německých procesních pravidel na vlastní odpovědnost a vyvodil z toho, že v řízení o zrušení ochranné známky z důvodu jejího neužívání je navrhovatel povinen dodržet určité požadavky na vylíčení skutkového stavu, na kterých závisí přípustnost jeho návrhu. Podstatou otázky předkládajícího soudu položené Soudnímu dvoru je, zda směrnice 2008/95 nebo směrnice 2015/2436 musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která takové požadavky ukládá. Je zřejmé, že taková otázka má přímý vztah k předmětu sporu v původním řízení.
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je tedy přípustná.
K věci samé
Na úvod je třeba uvést, že ze spisu předaného Soudnímu dvoru předkládajícím soudem vyplývá, že návrh na zrušení, který je předmětem sporu v původním řízení, byl podán dne 28. listopadu 2019. Lhůta stanovená členským státům k provedení směrnice 2015/2436 do vnitrostátního práva, stanovená v čl. 54 odst. 1 této směrnice, přitom uplynula dne 14. ledna 2019. Podle článku 55 směrnice 2015/2436 byla směrnice 2008/95 zrušena a nahrazena uvedenou směrnicí. I když jsou relevantní ustanovení směrnice 2008/95 a směrnice 2015/2436 v podstatě shodná, nic to nemění na tom, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je nutné zkoumat s ohledem na směrnici 2015/2436 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. července 2020, mk advokaten,
C‑684/19
,
EU:C:2020:519
, bod
).
Mimoto ani článek 16 směrnice 2015/2436 týkající se pojmu skutečného užívání ochranné známky a období, během kterého ji musí její majitel takto užívat, ani článek 17 této směrnice, který se týká neužívání jako prostředku obrany v řízení o porušení práv z ochranné známky, nejsou přímo relevantní pro zodpovězení otázky předkládajícího soudu. Položenou otázku je třeba tedy zkoumat pouze s ohledem na článek 19 uvedené směrnice.
Ve světle těchto upřesnění je třeba mít za to, že podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 19 směrnice 2015/2436 vykládán v tom smyslu, že brání procesnímu pravidlu členského státu, které v řízení o návrhu na zrušení ochranné známky z důvodu jejího neužívání ukládá navrhovateli povinnost provést průzkum trhu týkající se případného užívání této ochranné známky jejím majitelem a předložit v tomto ohledu na podporu svého návrhu v rozsahu, v němž je to možné, podložené vyjádření.
V tomto ohledu je třeba uvést, že otázka důkazního břemene o skutečném užívání ve smyslu čl. 19 odst. 1 směrnice 2015/2436 v rámci řízení týkajícího se zrušení ochranné známky z důvodu jejího neužívání nepředstavuje procesní ustanovení spadající do pravomoci členských států (obdobně viz rozsudek ze dne 22. října 2020, Ferrari,
C‑720/18 a C‑721/18
,
EU:C:2020:854
, bod
a citovaná judikatura).
Kdyby totiž otázka tato otázka spadala do vnitrostátního práva členských států, mohlo by to pro majitele ochranných známek znamenat proměnlivou ochranu v závislosti na dotyčném právu, takže cíle „stejné ochrany podle právních řádů všech členských států“, uvedeného v bodě 10 odůvodnění směrnice 2015/2436 a jím označovaného za „zásadní“, by nebylo dosaženo (obdobně viz rozsudek ze dne 22. října 2020, Ferrari,
C‑720/18 a C‑721/18
,
EU:C:2020:854
, bod
a citovaná judikatura).
Mimoto zásada, podle níž přísluší majiteli ochranné známky, aby předložil důkaz o skutečném užívání ochranné známky, je ve skutečnosti jen vyjádřením toho, co ukládá logika a základní požadavek efektivnosti řízení. Majitel zpochybněné ochranné známky je totiž nejlépe schopen předložit důkazy o konkrétních skutečnostech k doložení tvrzení, podle kterého jeho ochranná známka byla skutečně užívána (rozsudek ze dne 22. října 2020, Ferrari,
C‑720/18 a C‑721/18
,
EU:C:2020:854
, body
a
a citovaná judikatura).
Z toho vyplývá, že článek 19 směrnice 2015/2436 musí být vykládán v tom smyslu, že důkazní břemeno ohledně skutečnosti, že ochranná známka byla „skutečně užívána“ ve smyslu tohoto ustanovení, nese majitel této ochranné známky (obdobně viz rozsudek ze dne 22. října 2020, Ferrari,
C‑720/18 a C‑721/18
,
EU:C:2020:854
, bod
).
Skutečnost, že žalobce nemusí v určitém řízení nést důkazní břemeno, zajisté nutně nezprošťuje tohoto účastníka povinnosti uvést v žalobě úplné vylíčení skutečností, na kterých zakládá svá tvrzení.
Z článku 19 směrnice 2015/2436 však vyplývá, že návrh na zrušení ochranné známky na základě tohoto ustanovení spočívá na tvrzení o neexistenci skutečného užívání ochranné známky jejím majitelem. Takové tvrzení již z jeho povahy nelze podrobněji rozvést.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že vnitrostátní procesní pravidlo, jímž se zabývá předkládající soud, jde nad rámec prosté povinnosti navrhovatele uvést skutečnosti, na kterých je jeho návrh založen. Toto pravidlo navrhovateli ukládá, aby tvrdil a v případě zpochybnění prokázal, že před podáním svého návrhu provedl průzkum na trhu a nemohl prokázat, že dotčená ochranná známka byla skutečně užívána.
Takové pravidlo tak přinejmenším částečně ukládá navrhovateli důkazní břemeno týkající se užívání nebo neužívání dotčené ochranné známky, zatímco podle judikatury citované v bodě 36 tohoto rozsudku nese toto břemeno výlučně majitel této ochranné známky.
Nebezpečí nárůstu zneužívajících návrhů na zrušení z důvodu neužívání, na které poukazuje předkládající soud, nemůže vést k odlišnému výkladu.
Aby se totiž předešlo takovému nebezpečí, které se ostatně netýká pouze řízení o zrušení ochranné známky z důvodu jejího neužívání, ale všech soudních řízení, existují, jak uvedla Komise, různé procesní prostředky, které jsou s to odrazovat od zneužití řízení.
Tyto procesní prostředky zahrnují možnost přijmout ustanovení umožňující stručně odmítnout návrh na zrušení z důvodu neužívání jako zjevně nepřípustný nebo jej zamítnout jako zjevně neopodstatněný nebo uložit navrhovateli v případě zamítnutí jeho návrhových žádání náhradu nákladů řízení vynaložených majitelem dotčené ochranné známky. Při podání návrhu lze navrhovateli uložit také zaplacení poplatku. V tomto ohledu ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že v projednávané věci musela společnost Maxxus takový poplatek zaplatit.
Pokud jde o nebezpečí, na které poukazuje předkládající soud, že řízení o zrušení z důvodu neužívání ochranné známky budou zahájena pouze za účelem zpřístupnění obchodního tajemství majitele této ochranné známky, z judikatury Soudního dvora vyplývá, že „skutečné užívání“ ochranné známky ve smyslu čl. 19 odst. 1 směrnice 2015/2436 předpokládá její užívání na trhu výrobků nebo služeb chráněných touto ochrannou známkou, a nikoli pouze v rámci dotyčného podniku (rozsudek ze dne 11. března 2003, Ansul,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
, bod
).
Z toho vyplývá, že důkazy o skutečném užívání ochranné známky se musí týkat užívání této ochranné známky na trhu, na které se jako na takové obchodní tajemství nevztahuje.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že článek 19 směrnice 2015/2436 musí být vykládán v tom smyslu, že brání procesnímu pravidlu členského státu, které v řízení o návrhu na zrušení z důvodu neužívání ochranné známky ukládá navrhovateli povinnost provést průzkum trhu týkající se případného užívání této ochranné známky jejím majitelem a předložit v tomto ohledu na podporu svého návrhu v rozsahu, v němž je to možné, podložené vyjádření.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (desátý senát) rozhodl takto:

Článek 19 směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/2436 ze dne 16. prosince 2015, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách, musí být vykládán v tom smyslu, že brání procesnímu pravidlu členského státu, které v řízení o návrhu na zrušení z důvodu neužívání ochranné známky ukládá navrhovateli povinnost provést průzkum trhu týkající se případného užívání této ochranné známky jejím majitelem a předložit v tomto ohledu na podporu svého návrhu v rozsahu, v němž je to možné, podložené vyjádření.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.