CELEX: 62020CJ0590
Eelotsusetaotlus
Arsti tegevust puudutavate õigus- ja haldusnormide ühtlustamine
Direktiivid 75/363/EMÜ ja 82/76/EMÜ
Eriarsti koolitus
Asjakohane tasu
Direktiivi 82/76/EMÜ kohaldamine koolitustele, mis algasid enne selle jõustumist ja jätkusid pärast ülevõtmise tähtaega

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada ELL artikli 189 kolmandat lõiku ning nõukogu 26. jaanuari 1982. aasta direktiivi 82/76/EMÜ, millega muudetakse direktiivi 75/362/EMÜ, mis käsitleb arstide diplomite, tunnistuste ja muude kvalifikatsiooni tõendavate dokumentide vastastikust tunnustamist ja mis sisaldab meetmeid asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse kasutamise hõlbustamiseks ning direktiivi 75/363/EMÜ, mis käsitleb arsti tegevust puudutavate õigus- ja haldusnormide ühtlustamist (
EÜT 1982, L 43, lk 21
), artikleid 13 ja 16.
Taotlus on esitatud ühelt poolt Presidenza del Consiglio dei Ministri (riigikantselei, Itaalia), Ministero dell’Economia e delle Finanze (majandus- ja rahandusministeerium, Itaalia), QA, JA, Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca (haridus-, kõrgharidus- ja teadusministeerium, Itaalia) ja Ministero della Salute (tervishoiuministeerium, Itaalia) ning teiselt poolt UK jt ja IG jt (edaspidi „kõnealused eriarstid“) vahelises kohtuvaidluses, mis käsitleb kohustust maksta viimastele asjakohast tasu nõukogu 16. juuni 1975. aasta direktiivi 75/363/EMÜ, mis käsitleb arsti tegevust puudutavate õigus- ja haldusnormide ühtlustamist (
EÜT 1975, L 167, lk 14
), muudetud direktiiviga 82/76 (edaspidi „muudetud direktiiv 75/363“), lisa tähenduses, ning direktiivi 82/76 nõuetekohase ja tähtaegse üle võtmata jätmisega neile väidetavalt tekitatud kahju hüvitamist.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 75/363
Direktiivi 75/363 artikli 2 lõikes 1 oli ette nähtud:
„Liikmesriigid tagavad, et eriarsti diplomi, tunnistuse või muu eriarsti kvalifikatsiooni tõendava dokumendini viiv koolitus vastab vähemalt järgmistele tingimustele:
a)
hõlmab kuueaastase õppeaja edukat lõpetamist artiklis 1 nimetatud koolituse raames;
b)
sisaldab teoreetilist ja praktilist koolitust;
c)
toimub täisajaga ja pädevate ametiasutuste või organite järelevalve all;
d)
toimub ülikoolikeskuses, õppehaiglas või asjakohastel puhkudel tervishoiuasutuses, mis on saanud selleks otstarbeks pädevate ametiasutuste või organite heakskiidu;
e)
hõlmab eriarsti koolitust saava arsti isiklikku osalust asjaomaste asutuste tegevuses ja vastutusalas.“
Nimetatud direktiivi artiklis 3 oli sätestatud:
„1.   Ilma et see piiraks artikli 2 lõike 1 punktis c sätestatud täisajaga koolituse põhimõtet ja kuni nõukogu teeb kooskõlas lõikega 3 otsuse, võivad liikmesriigid lubada spetsialiseeritud osalise ajaga koolitust pädevate riiklike asutuste heakskiidetud tingimustel, kui täisajaga koolitus ei ole põhjendatud juhtudel võimalik.
2.   Spetsialiseeritud koolituse kogukestust ei või lõike 1 kohaselt lühendada. Koolituse osaajalisus või eraviisiline tasustatud kutsealane praktiseerimine ei või mõjutada koolituse kvaliteeti.
3.   Hiljemalt nelja aasta pärast alates käesoleva direktiivi teatavakstegemisest ja olukorra ülevaatamise tulemusi silmas pidades otsustab nõukogu komisjoni ettepanekul ja pidades meeles, et osalise ajaga koolituse võimalus peaks jääma teatavatel asjaoludel, mis tuleb iga eriala puhul eraldi läbi vaadata, kas lõigete 1 ja 2 sätted tuleks säilitada või neid muuta.“
Nimetatud direktiivi artikkel 7 oli sõnastatud järgmiselt:
„Üleminekumeetmena ning artikli 2 lõike 1 punktist c ja artiklist 3 olenemata võivad liikmesriigid, kelle õigus- ja haldusnormidega on käesoleva direktiivi teatavakstegemise ajal spetsialiseeritud osalise ajaga koolituse võimalus lubatud, jätkata nende sätete kohaldamist kandidaatide suhtes, kes on alustanud spetsialiseeritud koolitust hiljemalt nelja aasta jooksul alates käesoleva direktiivi teatavakstegemisest. Kõnealust ajavahemikku võib pikendada, kui nõukogu ei ole teinud otsust artikli 3 lõike 3 alusel.“
Direktiiv 75/363 tehti liikmesriikidele teatavaks 20. juunil 1976.
Direktiiv 82/76
Direktiivi 82/76 artikli 9 lõike 1 kohaselt asendati direktiivi 75/363 artikli 2 lõike 1 punkt c järgmise sõnastusega:
„Liikmesriigid tagavad, et eriarsti diplomi, tunnistuse või muu eriarsti kvalifikatsiooni tõendava dokumendini viiv koolitus vastab vähemalt järgmistele tingimustele:
[…]
c)
on täisajaga kursus pädevate ametiasutuste või organite järelevalve all vastavalt käesoleva direktiivi lisa punktile 1;
[…]“.
Direktiivi 82/76 artikli 10 kohaselt asendati direktiivi 75/363 artikkel 3 järgmise sõnastusega:
„1.   Ilma et see piiraks artikli 2 lõike 1 punktis c sätestatud täisajaga koolituse põhimõtet ja kuni nõukogu teeb kooskõlas lõikega 3 otsuse, võivad liikmesriigid lubada spetsialiseeritud osalise ajaga koolitust pädevate siseriiklike asutuste heakskiidetud tingimustel, kui täisajaga koolitus ei ole konkreetsetel põhjendatud juhtudel võimalik.
2.   Osalise ajaga koolitust antakse kooskõlas käesoleva direktiivi lisa punktiga 2 ja selle kvaliteet peab vastama täisajaga koolituse kvaliteedile. Asjaolu, et koolitus toimub osalise ajaga, või eraviisiline tasustatud kutsealane praktiseerimine ei või mõjutada koolituse kvaliteeti.
Asjaolu, et koolitus toimub osalise ajaga, ei või lühendada spetsialiseeritud koolituse kogukestust.
3.   Nõukogu teeb otsuse lõigete 1 ja 2 sätete säilitamise või muutmise kohta hiljemalt 25. jaanuaril 1989 pärast olukorra uuesti läbi vaatamist ja komisjoni ettepanekul, võttes arvesse asjaolu, et osalise ajaga koolituse võimalus peaks teatavatel konkreetselt määratavatel juhtudel alles jääma.“
Direktiivi 82/76 artikli 12 kohaselt asendati direktiivi 75/363 artikkel 7 järgmise sõnastusega:
„Üleminekumeetmena ning artikli 2 lõike 1 punktist c ja artiklist 3 olenemata võivad liikmesriigid, kelle õigus- ja haldusnormidega on [direktiivi 75/363] teatavakstegemise ajal spetsialiseeritud osalise ajaga koolituse võimalus lubatud, jätkata nende sätete kohaldamist kandidaatide suhtes, kes on alustanud spetsialiseeritud koolitust hiljemalt 31. detsembril 1983.
Vastuvõtvatel liikmesriikidel on õigus nõuda, et esimesest lõigust kasu saavad isikud esitaksid lisaks diplomile, tunnistusele ja muudele kvalifikatsiooni tõendavatele dokumentidele tunnistuse, mis tõendab, et nad on asjaomases valdkonnas seaduslikult spetsialistina praktiseerinud vähemalt kolm järjestikust aastat tunnistuse väljaandmisele eelneva viie aasta jooksul.“
Direktiivi 82/76 artikliga 13 lisati direktiivile 75/363 lisa „Eriarstide täis- ja osalise ajaga koolituse tunnused“. Selles lisas oli sätestatud:
„1.   Eriarstide täisajaga koolitus
Koolitus toimub konkreetsetel pädeva asutuse tunnustatud ametikohtadel.
Sellega kaasneb osalemine kõigis koolitust korraldava osakonna arstlikes toimingutes, kaasa arvatud valvetes, nii et eriarstiks koolitatav pühendub kogu oma kutsealase tegevusega terve töönädala ja aasta jooksul praktilisele ja teoreetilisele koolitusele vastavalt pädevate ametiasutuste kehtestatud korrale. Seepärast käib sellise ametikohaga kaasas asjakohane tasustamine.
Koolituse võib katkestada ajateenistuse, lähetuse, raseduse või haiguse tõttu. Katkestuse tõttu koolituse kogukestust ei lühendata.
2.   Eriarstide osalise ajaga koolitus
Koolitus vastab samadele nõuetele kui täisajaga koolitus, erinev on üksnes võimalus piirata meditsiinitoimingutes osalemist ajavahemikuga, mille pikkus on vähemalt pool punkti 1 teises lõigus sätestatud perioodist.
Pädevad asutused tagavad, et spetsialistide osalise ajaga koolituse kogukestus ja kvaliteet vastab täisajaga koolituse omadele.
Osalise ajaga koolitus tasustatakse asjakohaselt.“
Direktiivi 82/76 artiklis 14 oli ette nähtud:
„Direktiivi 75/363/EMÜ artikli 3 kohaselt enne 1. jaanuari 1983 alustatud eriarsti osalise ajaga koolitus tuleb lõpule viia kooskõlas selle sättega.“
Direktiivi 82/76 artiklis 16 oli ette nähtud:
„Liikmesriigid võtavad käesoleva direktiivi järgimiseks vajalikud meetmed 31. detsembriks 1982. Liikmesriigid teatavad sellest viivitamata komisjonile.“
Direktiiv 82/76 tehti liikmesriikidele teatavaks 29. jaanuaril 1982 ja see jõustus samal päeval vastavalt EMÜ asutamislepingu artikli 191 teisele lõigule.
Muudetud direktiiv 75/363 tunnistati 15. aprillil 1993 kehtetuks nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiiviga 93/16/EMÜ arstide vaba liikumise hõlbustamise ning nende diplomite, tunnistuste ja muude kvalifikatsiooni tõendavate dokumentide vastastikuse tunnustamise kohta (
EÜT 1993, L 165, lk 1
; ELT eriväljaanne 06/02, lk 86), mis omakorda tunnistati kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. septembri 2005. aasta direktiiviga 2005/36/EÜ kutsekvalifikatsioonide tunnustamise kohta (
ELT 2005, L 255, lk 22
).
Itaalia õigus
Direktiiv 82/76 võeti Itaalia õigusse üle 8. augusti 1991. aasta seadusandliku dekreediga nr 257 nõukogu 26. jaanuari 1982. aasta direktiivi 82/76/EMÜ, millega muudetakse varasemaid direktiive eriarstide koolituse valdkonnas, rakendamise kohta vastavalt 29. detsembri 1990. aasta seaduse nr 428 artiklile 6 (decreto legislativo n. 257 – Attuazione della direttiva n. 82/76/CEE del Consiglio del 26 gennaio 1982, recante modifica di precedenti direttive in tema di formazione dei medici specialisti, a norma dell’art. 6 della legge 29 dicembre 1990, n. 428) (
GURI
nr 191, 16.8.1991). See seadusandlik dekreet jõustus 15 päeva pärast avaldamist ja hiljem asendati see 17. augusti 1999. aasta seadusandliku dekreediga nr 368, millega rakendatakse nõukogu direktiivi 93/16/EMÜ arstide vaba liikumise hõlbustamise ning nende diplomite, tunnistuste ja muude kvalifikatsiooni tõendavate dokumentide vastastikuse tunnustamise kohta, ja direktiive 97/50/EÜ, 98/21/EÜ, 98/63/EÜ ja 99/46/EÜ, millega muudetakse direktiivi 93/16/EMÜ (decreto legislativo n. 368 – Attuazione della direttiva 93/16/CEE in materia di libera circolazione dei medici e di reciproco riconoscimento dei loro diplomi, certificati ed altri titoli e delle direttive 97/50/CE, 98/21/CE, 98/63/CE e 99/46/CE che modificano la direttiva 93/16/CEE) (
GURI
nr 250 regulaarne lisa, 23.10.1999).
Seadusandliku dekreedi nr 257 artiklis 8.2 oli ette nähtud, et neid sätteid kohaldatakse alates õppeaastast 1991/1992.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Kõik kõnealused eriarstid läbisid Itaalias eriarsti koolituse. Osa nendest arstidest alustas koolitust enne 1982. aastat, teised hiljem.
Kõnealused eriarstid esitasid 16. aprillil 2008 Tribunale di Romale (Rooma kohus, Itaalia) kaebuse Itaalia riigikantselei, haridus-, kõrgharidus- ja teadusministeeriumi, tervishoiuministeeriumi ning majandus- ja rahandusministeeriumi vastu, nõudes, et nimetatud asutustelt mõistetaks nende kasuks välja esiteks asjakohane tasu muudetud direktiivi 75/363 lisa tähenduses, eriarstikoolituse eest, mille nad on läbinud, ja teiseks hüvitis direktiivi 82/76 nõuetekohase ja tähtaegse üle võtmata jätmisega neile väidetavalt tekitatud kahju eest.
Tribunale di Roma (Rooma kohus) jättis 2012. aastal tehtud kohtuotsusega need nõuded rahuldamata.
Corte d’appello di Roma (Rooma apellatsioonikohus, Itaalia), kellele esitati selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebused, jättis 27. septembri 2016. aasta kohtuotsusega nimetatud kohtuotsuse muutmata kõnealuste eriarstide osas, kes olid alustanud koolitust enne ülikooliaastat 1983/1984, ning ka nende eriarstide osas, kes osalesid eriarstikoolituses, mida ei olnud muudetud direktiivis 75/363 ette nähtud.
Itaalia riigikantselei esitas selle kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule Corte suprema di cassazionele (Itaalia kõrgeim kassatsioonikohus). Lisaks esitas osa kõnealuseid eriarste nimetatud kohtuotsuse peale vastukassatsioonkaebuse.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus tõdeb, et põhikohtuasjad puudutavad selle õiguskorra hindamist, mida kohaldatakse eriarstidele, kes alustasid oma koolitust enne 1. jaanuari 1983 ja lõpetasid selle pärast seda kuupäeva. See kohus märgib, et pärast 24. jaanuari 2018 kohtuotsuse Pantuso jt (
C‑616/16 ja C‑617/16
,
EU:C:2018:32
) kuulutamist tegi ta sellele kohtuotsusele tuginedes vahet erinevatel olukordadel, mis võivad eriarstide suhtes kohalduda. Täpsemalt ei ole eriarstidel, kes alustasid koolitust enne direktiivi 82/76 jõustumist 29. jaanuaril 1982, õigust saada koolituse eest mingit tasu.
Selle juhtumi puhul lahknesid eelotsusetaotluse esitanud kohtu eri kodade tõlgendused küsimuses, kas eriarsti koolituse läbinud arstid – nagu kõnealused eriarstid – võivad liidu õiguse alusel nõuda tasu koolituse eest, mis algas enne direktiivi 82/76 jõustumist.
Neil asjaoludel otsustas Corte suprema di cassazione (Itaalia kõrgeim kassatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [ELL] artikli 189 kolmanda lõigu ja [direktiivi 82/76] artiklitega 13 ja 16 on vastuolus tõlgendus, mille kohaselt õigus asjakohasele tasustamisele, mis on [selle direktiivi] artiklis 13 ette nähtud arstidele, kes osalevad kas täis- või osalise ajaga koolitusel, ja tingimusel, et on täidetud kõik muud liidu seadustes ja Euroopa kohtupraktikas kehtestatud tingimused, on ka arstidel, kes astusid residentuuri enne 1982. aastat ning kelle koolitus 1. jaanuaril 1983 veel kestis?
2.
Kas õigus saada hüvitist kahju eest, mida Itaalia riik põhjustas [direktiivi 82/76] hilinenud ülevõtmisega, on seega ka nendel tervishoiutöötajatel, piirdudes siiski üksnes pärast 1. jaanuari 1983 tekkinud kahjuga?“
Menetlus Euroopa Kohtus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus palus Euroopa Kohtul kohaldada käesolevas kohtuasjas kodukorra artikli 105 lõike 1 alusel kiirendatud menetlust. Eelotsusetaotluse esitanud kohus põhjendab oma taotlust väitega, et võttes arvesse käesolevas asjas kohaldamisele kuuluvate liidu õigusnormide lahknevaid tõlgendusi Corte suprema di cassazione (Itaalia kõrgeim kassatsioonikohus) eri kodades, ning samuti nende kohtuasjade suurt arvu, mis praegu selles kohtus pooleli on, mis annab tunnistust tõsisest ja püsivast ebakindlusest seoses huvitatud isikutele liidu õigusest tulenevate õiguste kohtuliku kaitse ulatusega, on huvi kiiresti hajutada kahtlused nende normide õige tõlgendamise osas ja seega kõrvaldada tõsine ebakindlus riikliku tähtsusega põhiküsimustes, sealhulgas põhiseadusest tulenevates küsimustes nagu need, mis on eelotsusetaotluse aluseks.
Kodukorra artikli 105 lõikest 1 tuleneb, et kui kohtuasja laad nõuab asja lahendamist lühikese aja jooksul, võib Euroopa Kohtu president eelotsusetaotluse esitanud kohtu taotlusel või erandkorras omal algatusel otsustada, olles ettekandja-kohtuniku ja kohtujuristi ära kuulanud, lahendada eelotsusetaotluse kiirendatud menetluses, kaldudes kõrvale kodukorra sätetest.
Euroopa Kohtu president otsustas 14 detsembril 2020 pärast ettekandja-kohtuniku ja kohtujuristi ärakuulamist jätta kiirendatud menetluse kohaldamise taotlus rahuldamata.
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast nähtub nimelt, et see, et lahend, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus peab tegema pärast eelotsusetaotlusega Euroopa Kohtu poole pöördumist, puudutab potentsiaalselt suurt arvu isikuid või õiguslikke olukordi, ei ole iseenesest erandlik asjaolu, mis põhjendaks kiirendatud menetluse kohaldamist. Sama kehtib ka selliste kohtuasjade suure arvu kohta, mis võidakse peatada eelotsusetaotluse kohta Euroopa Kohtu otsuse saamiseni (2. septembri 2021. aasta kohtuotsus OTP Jelzálogbank jt,
C‑932/19
,
EU:C:2021:673
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Samuti nähtub Euroopa Kohtu praktikast, et õigussubjektide pelk õigustatud huvi määrata võimalikult kiiresti kindlaks neile liidu õigusest tulenevate õiguste ulatus ei tõenda erandliku asjaolu esinemist kodukorra artikli 105 lõike 1 tähenduses (11. novembri 2021. aasta kohtuotsus Energieversorgungscenter Dresden-Wilschdorf,
C‑938/19
,
EU:C:2021:908
, punkt
).
Lisaks olgu täpsustatud, et liidu õigusnormi lahknev tõlgendamine liikmesriigi kohtutes ei ole iseenesest piisav, et õigustada eelotsusetaotluse kiirendatud menetlust. Kõigile ELTL artikli 267 alusel esitatud taotlustele on omane vajadus tagada Euroopa Liidu õiguskorda kuuluvate normide ühetaoline kohaldamine (2. septembri 2021. aasta kohtuotsus OTP Jelzálogbank jt,
C‑932/19
,
EU:C:2021:673
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks tuleb märkida, et kuigi on otsustatud, et kui kohtuasi tekitab tõsise ebakindluse seoses liikmesriigi konstitutsioonilist õigust ja liidu õigust puudutavate põhjapanevate küsimustega, võib sellise kohtuasja erilisi asjaolusid arvestades olla vaja seda menetleda kodukorra artikli 105 lõike 1 kohaselt lühikese aja jooksul (Euroopa Kohtu presidendi 19. oktoobri 2018. aasta kohtumäärus Wightman jt,
C‑621/18
, ei avaldata,
EU:C:2018:851
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika), ei ilmne siiski eelotsusetaotluse esitanud kohtu taotlusest, et käesoleva kohtuotsuse punktis 25 viidatud asjaolud, mis sisuliselt puudutavad huvitatud isikutele asjaomasest liidu õigusnormist tulenevate õiguste kohtuliku kaitse ulatust, võiksid niisugust menetlemist õigustada.
Eelotsuse küsimuste analüüs
Kõigepealt tuleb märkida, et ELTL artiklis 267 kehtestatud liikmesriikide kohtute ja Euroopa Kohtu vahelises koostöömenetluses on Euroopa Kohtu ülesanne anda liikmesriigi kohtule tarvilik vastus, mis võimaldaks viimasel tema menetluses oleva kohtuasja lahendada. Seda arvestades peab Euroopa Kohus talle esitatud küsimused vajaduse korral ümber sõnastama (26. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus PL Holdings,
C‑109/20
,
EU:C:2021:875
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohus on juba otsustanud, et muudetud direktiivi 75/363 artikli 2 lõike 1 punkti c, artikli 3 lõikeid 1 ja 2 ning selle direktiivi lisa tuleb tõlgendada nii, et iga 1982. aasta jooksul alanud ja kuni 1990. aastani jätkunud eriarsti täis- või osalise ajaga koolituse eest tuleb põhimõtteliselt maksta asjakohast tasu nimetatud lisa tähenduses (vt selle kohta 24. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus Pantuso jt,
C‑616/16 ja C‑617/16
,
EU:C:2018:32
, punkt
).
Lisaks on Euroopa Kohus otsustanud, et samu sätteid tuleb tõlgendada nii, et niisuguse koolituse puhul tuleb tasu maksta ajavahemiku eest alates 1. jaanuarist 1983 kuni nimetatud koolituse lõpuni (vt selle kohta 24. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus Pantuso jt,
C‑616/16 ja C‑617/16
,
EU:C:2018:32
, punkt
).
Käesoleval juhul soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas direktiivis 82/76 ette nähtud tasustamiskohustuse nõuetekohase ja tähtaegse üle võtmata jätmisega tekitatud kahju hüvitamiseks kohaldatakse Euroopa Kohtu antud liidu õiguse niisugust tõlgendamist ka koolituste suhtes, mis algasid enne direktiivi 82/76 jõustumist 29. jaanuaril 1982 ja jätkusid pärast selle ülevõtmise tähtaega 1. jaanuaril 1983. Nimelt, vastupidi olukorrale, mida käsitletakse kohtuasjas, milles tehti 24. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus Pantuso jt (
C‑616/16 ja C‑617/16
,
EU:C:2018:32
), alustas osa kõnealuseid eriarste oma koolitust enne 1982. aastat ja seega enne direktiivi 82/76 jõustumist.
Neil asjaoludel tuleb esitatud küsimusi, mida tuleb käsitleda koos, mõista nii, et nendega soovitakse sisuliselt teada, kas direktiivi 75/363 artikli 2 lõike 1 punkti c, artikli 3 lõikeid 1 ja 2 ning selle direktiivi lisa tuleb tõlgendada nii, et esiteks peab igasugune eriarsti täis- või osalise ajaga koolitus, mis algas enne direktiivi 82/76 jõustumist 29. jaanuaril 1982 ja jätkus pärast selle direktiivi ülevõtmise tähtaega 1. jaanuaril 1983, olema asjakohaselt tasustatud nimetatud lisa tähenduses, ja kas teiseks tuleb niisugune asjakohane tasu sellisel juhul maksta kogu koolitusperioodi eest või ainult alates nimetatud tähtajast.
Sellega seoses tuleb märkida, et eelmises punktis viidatud sätete kohaselt, mis tunnistati direktiiviga 93/16 kehtetuks 15. aprillil 1993, tuleb eriarsti diplomi, tunnistuse või muu eriarsti kvalifikatsiooni tõendava dokumendini viiva kas täis- või osalise ajaga koolituse eest tavaliselt maksta asjakohast tasu (24. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus Pantuso jt,
C‑616/16 ja C‑617/16
,
EU:C:2018:32
, punkt
).
Lisaks kohaldatakse liikmesriikide kohustust tagada asjakohane tasustamine üksnes meditsiinivaldkondade suhtes, mis on ühised kõikidele liikmesriikidele või kahele või enamale liikmesriigile ja mida on nimetatud nõukogu 16. juuni 1975. aasta direktiivi 75/362/EMÜ, mis käsitleb meditsiinialaste diplomite, tunnistuste ja muude kvalifikatsiooni tõendavate dokumentide vastastikust tunnustamist ja sisaldab asutamisõiguse ja teenuste osutamise vabaduse kasutamise hõlbustamiseks võetavaid meetmeid (
EÜT 1975, L 167, lk 1
), artiklites 5 või 7 (24. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus Pantuso jt,
C‑616/16 ja C‑617/16
,
EU:C:2018:32
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast ilmneb, et see residentuuriperioodide tasustamise kohustus, mis on ette nähtud muudetud direktiivi 75/363 lisas, on iseenesest tingimusteta ja piisavalt täpne (24. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus Pantuso jt,
C‑616/16 ja C‑617/16
,
EU:C:2018:32
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Peale selle viidi kohustus, mida direktiivis 75/363 esialgu ette nähtud ei olnud, sisse direktiiviga 82/76, mis jõustus 29. jaanuaril 1982 ja mille nõudeid pidid liikmesriigid selle direktiivi artikli 16 kohaselt täitma hiljemalt 31. detsembriks 1982 (24. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus Pantuso jt,
C‑616/16 ja C‑617/16
,
EU:C:2018:32
, punkt
).
Mis puudutab küsimust, kas eriarsti täis- või osalise ajaga koolitused, mis algasid enne direktiivi 82/76 jõustumist 29. jaanuaril 1982 ja jätkusid pärast selle direktiivi ülevõtmise tähtaega 1. jaanuaril 1983, kuuluvad selle direktiivi
ratione temporis
kohaldamisalasse, siis tuleb märkida, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on uus õigusnorm kohaldatav alates selle õigusakti jõustumisest, milles norm sisaldub, ja kuigi seda ei kohaldata varasema õigusakti kehtivusajal tekkinud ja lõplikult väljakujunenud õiguslikele olukordadele, kohaldatakse seda nende olukordade tulevikus tekkivate tagajärgede suhtes ja ka uute õiguslike olukordade suhtes. Teisiti on üksnes siis, kui uue õigusnormiga kaasnevad erisätted, mis määravad konkreetselt kindlaks selle ajalise kohaldamise tingimused, andes neile tagasiulatuva jõu (vt selle kohta 15. jaanuari 2019. aasta kohtuotsus E.B.,
C‑258/17
,
EU:C:2019:17
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellega seoses tuleb tõdeda, et registreerimine erikoolitust pakkuvas õppeasutuses enne direktiivi 82/76 jõustumist 29. jaanuaril 1982, selleks et saada sel ajal kohaldatavatel tingimustel koolitusi, lõi õigusliku olukorra, mis kindlalt tekkis enne selle direktiivi jõustumist.
Niisugune registreerimine ja ka sellega seotud koolitusperioodid ei saa seega – kuna direktiivis 82/76 puuduvad selles tähenduses erisätted – kuuluda nimetatud direktiivi ülevõtmiseks ette nähtud tähtajale eelnenud ajavahemiku osas selle direktiivi kohaldamisalasse (vt analoogia alusel 15. jaanuari 2019. aasta kohtuotsus E.B.,
C‑258/17
,
EU:C:2019:17
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Alles direktiivi 82/76 ülevõtmise tähtaja möödumisel, see tähendab alates 1. jaanuarist 1983 laienes liidu õiguse kohaldamisala direktiivile nii, et see hõlmab enne selle direktiivi jõustumist tehtud registreerimise mõju (vt analoogia alusel 15. jaanuari 2019. aasta kohtuotsus E.B.,
C‑258/17
,
EU:C:2019:17
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis aga puudutab pärast selle direktiivi ülevõtmise tähtaega 1. jaanuaril 1983 jätkunud koolitusi, siis niisugusel registreerimisel oli mõju kogu koolituse jooksul, mis toimub pärast nimetatud tähtaega.
Seega tuleb asuda seisukohale, et arsti olukord, kes on enne 29. jaanuari 1982 registreerunud eriarstikoolitust pakkuvas õppeasutuses, kujutab endast olukorda, mis tekkis enne direktiivi 82/76 jõustumist, kuid mille tulevast mõju reguleerib nimetatud direktiiv alates direktiivi ülevõtmise tähtajast 1. jaanuaril 1983.
Järelikult, kuna – nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 34 – eriarsti täis- ja osalise ajaga koolitus, mis algas 1982. aastal, peab ajavahemikul 1. jaanuarist 1983 kuni läbitava koolituse lõpuni olema asjakohaselt tasustatud muudetud direktiivi 75/363 lisa tähenduses, kehtib niisugune tasustamiskohustus samadel tingimustel ka koolituste puhul, mida alustati enne direktiivi 82/76 jõustumist 29. jaanuaril 1982.
Nimelt on Euroopa Kohus juba otsustanud, et direktiivi 82/76 artiklites 12 ja 14 ette nähtud üleminekunorme ei saa käsitada selliselt, et need piiravad ajaliselt kohustust maksta eriarstide osalise ajaga koolituse eest arstidele asjakohast tasu (vt selle kohta 24. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus Pantuso jt,
C‑616/16 ja C‑617/16
,
EU:C:2018:32
, punktid
ja
).
Mis lisaks puudutab kõnealuste eriarstide võimalust saada direktiivi 82/76 üle võtmata jätmisega tekitatud kahju eest piisavat hüvitist eriarsti täis- või osalise ajaga koolitusperioodide alusel, mis algasid enne direktiivi 82/76 jõustumist 29. jaanuaril 1982 ja jätkusid pärast selle direktiivi ülevõtmise tähtaega 1. jaanuaril 1983, siis tuleb märkida, et juhul, kui direktiivi 82/76 ülevõtvate riigisiseste meetmete puudumise tõttu ei saa selles direktiivis sätestatud tulemust liikmesriigi õiguse liidu õigusega kooskõlalise tõlgendamise teel saavutada, on asjaomane liikmesriik sellest õigusnormist tulenevalt kohustatud hüvitama kahju, mille nad on tekitanud eraõiguslikele isikutele nimetatud direktiivi üle võtmata jätmisega, ning seda juhul, kui täidetud on kolm tingimust, st õigusnorm, mida rikuti, peab andma eraõiguslikele isikutele õigusi, mille sisu peab saama kindlaks määrata; rikkumine on piisavalt selge, ning liikmesriigi kohustuse täitmata jätmise ja kannatanud isikutele tekkinud kahju vahel peab olema põhjuslik seos (vt selle kohta 24. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus Pantuso jt,
C‑616/16 ja C‑617/16
,
EU:C:2018:32
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas need tingimused on täidetud, et tekiks selle liikmesriigi vastutus liidu õiguse alusel.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esitatud küsimustele vastata, et muudetud direktiivi 75/363 artikli 2 lõike 1 punkti c, artikli 3 lõikeid 1 ja 2 ning selle direktiivi lisa tuleb tõlgendada nii, et igasugune eriarsti täis- või osalise ajaga koolitus, mis algas enne direktiivi 82/76 jõustumist 29. jaanuaril 1982 ja jätkus pärast selle direktiivi ülevõtmise tähtaega 1. jaanuaril 1983, peab selle koolitusperioodi ajal alates 1. jaanuarist 1983 kuni nimetatud koolituse lõpuni olema asjakohaselt tasustatud nimetatud lisa tähenduses tingimusel, et see koolitus puudutab meditsiinivaldkondi, mis on ühised kõikidele liikmesriikidele või kahele või enamale liikmesriigile ja mida on nimetatud direktiivi 75/362 artiklites 5 või 7.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kaheksas koda) otsustab:

Nõukogu 16. juuni 1975. aasta direktiivi 75/363/EMÜ, mis käsitleb arsti tegevust puudutavate õigus- ja haldusnormide ühtlustamist, mida on muudetud nõukogu 26. jaanuari 1982. aasta direktiiviga 82/76/EMÜ, artikli 2 lõike 1 punkti c, artikli 3 lõikeid 1 ja 2 ning selle direktiivi lisa tuleb tõlgendada nii, et igasugune eriarsti täis- või osalise ajaga koolitus, mis algas enne direktiivi 82/76 jõustumist 29. jaanuaril 1982 ja jätkus pärast selle direktiivi ülevõtmise tähtaega 1. jaanuaril 1983, peab selle koolitusperioodi ajal alates 1. jaanuarist 1983 kuni nimetatud koolituse lõpuni olema asjakohaselt tasustatud nimetatud lisa tähenduses tingimusel, et see koolitus puudutab meditsiinivaldkondi, mis on ühised kõikidele liikmesriikidele või kahele või enamale liikmesriigile ja mida on nimetatud nõukogu 16. juuni 1975. aasta direktiivi 75/362/EMÜ, mis käsitleb arstide diplomite, tunnistuste ja muude kvalifikatsiooni tõendavate dokumentide vastastikust tunnustamist ja mis sisaldab meetmeid asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse kasutamise hõlbustamiseks, artiklites 5 või 7.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.