CELEX: 62019CJ0165
Apeliacinis skundas
Konkurencija
SESV 102 straipsnis
Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi
Slovakijos plačiajuosčio ryšio interneto paslaugų rinka
Didelę įtaką rinkoje turintiems operatoriams teisės akte nustatyta pareiga suteikti prieigą prie vietinės linijos
Rinkos senbuvio kitiems operatoriams nustatytos atsietos prieigos prie vietinės linijos sąlygos
Prieigos būtinumas
Maržų mažinimas
Sąnaudos
Bent tiek pat, kiek dominuojančią padėtį užimanti įmonė, produktyvus konkurentas
Teisė į gynybą

Apeliaciniu skundu
Slovak Telekom a.s
. prašo, pirma, visiškai arba iš dalies panaikinti 2018 m. gruodžio 13 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Slovak Telekom / Komisija (
T‑851/14
,
EU:T:2018:929
, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo šis iš dalies atmetė jos ieškinį dėl 2014 m. spalio 15 d. Komisijos sprendimo C(2014) 7465
final
, dėl bylos nagrinėjimo pagal SESV 102 straipsnį ir EEE susitarimo 54 straipsnį (byla AT.39523 –
Slovak Telekom
), ištaisyto 2014 m. gruodžio 16 d. Komisijos sprendimu C(2014) 10119
final
ir 2015 m. balandžio 17 d. Komisijos sprendimu C(2015) 2484
final
(toliau – ginčijamas sprendimas), panaikinimo, antra, visiškai arba iš dalies panaikinti ginčijamą sprendimą ir, trečia, jei šie reikalavimai nebūtų patenkinti, panaikinti minėtu Komisijos sprendimu apeliantei skirtą baudą arba sumažinti jos dydį.
Teisinis pagrindas
Reglamentas (EB) Nr. 2887/2000
2000 m. gruodžio 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 2887/2000 dėl atsietos prieigos prie vietinės linijos (
OL L 336, 2000, p. 4
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 26 t., p. 83) 3, 6 ir 7 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(3)
Vietinė linija – tai fizinė suvytosios metalinės poros grandinė bendrajame fiksuoto telefono ryšio tinkle, sujungianti tinklo baigties tašką, esantį vartotojo patalpoje su pagrindiniu skirstomuoju stovu ar lygiaverčiu įrenginiu. Kaip pažymima [Europos] Komisijos penktojoje telekomunikacijų norminių aktų paketo įgyvendinimo ataskaitoje, vietinės prieigos tinklai ir toliau lieka vienu nekonkurencingiausių liberalizuotos telekomunikacijų rinkos sektorių. Nauji rinkos dalyviai neturi plačiai išplėtotų alternatyvių tinklo infrastruktūrų ir savo tradicinėmis technologijomis negali prilygti masto ekonomijai ir bendrojo fiksuoto telefono ryšio tinklo rinkoje dominuojančių operatorių aprėpčiai. Taip yra todėl, kad tokie operatoriai savo vietinės prieigos metalo laidų infrastruktūras sukūrė per ilgą laiką turėdami išskirtines teises ir galėjo investicines sąnaudas padengti iš jų nuomos monopolistinėmis sąlygomis.
<…>
(6)
Kurį laiką naujiems dalyviams ekonomiškai būtų neperspektyvu visiškai dubliuoti dabartines vietinės prieigos metalinių laidų infrastruktūras. Tačiau kol kas alternatyvios infrastruktūros, pavyzdžiui, kabelinė televizija, palydovinės, bevielės vietinės linijos paprastai veikia kitaip ar nėra taip paplitusios, nors skirtingose valstybėse narėse padėtis gali būti skirtinga.
(7)
Atsieta prieiga prie vietinės linijos naujiems dalyviams sudaro sąlygas konkuruoti su notifikuotaisiais operatoriais, siūlant didelės spartos duomenų perdavimo paslaugas nuolatinei prieigai prie pasaulinio tinklo, o taip pat daugialypės aplinkos naudojimo būdams, kurie remiasi skaitmeninės abonento linijos technologija, bei balso telefonijos paslaugas. Pagrįstas reikalavimas suteikti atsietą prieigą reiškia, kad prieiga yra reikalinga paslaugoms teikti ir kad atsisakymas patenkinti prašymą užkirstų kelią konkurencijai šiame sektoriuje, ją apribotų arba iškraipytų.“
Šio reglamento 1 straipsnyje „Tikslas ir taikymo sritis“ nurodyta:
„1.   Šio reglamento tikslas – sustiprinti konkurenciją ir skatinti technologines naujoves vietinės prieigos rinkoje sudarant tarp valstybių narių suderintas sąlygas atsietai prieigai prie vietinės linijos, skatinti konkurenciją teikiant platų elektroninio ryšio paslaugų asortimentą.
2.   Šis reglamentas taikomas atsietai prieigai prie vietinės linijos ir su tuo susijusiems notifikuotojo operatoriaus įrenginiams ir patalpoms, kaip apibrėžta 2 straipsnio a punkte.
<…>“
Minėto reglamento 2 straipsnyje pateikiamos tokios sąvokų apibrėžtys:
„<…>
a)
„notifikuotasis operatorius“ – tai bendrojo fiksuoto telefono ryšio tinklų operatoriai, nurodyti nacionalinės reguliavimo institucijos kaip dominuojantys aprūpinant bendrojo fiksuoto telefono ryšio tinklais ir teikiant paslaugas <…>
<…>
c)
„vietinė linija“ – tai fizinė suvytosios poros grandinė, jungianti tinklo baigties tašką abonento patalpoje su pagrindiniu bendrojo fiksuoto telefono ryšio tinklų skirstomuoju stovu ar lygiaverčiu įrenginiu;
<…>“
To paties reglamento 3 straipsnyje numatyta:
„1.   Notifikuotieji operatoriai nuo 2000 m. gruodžio 31 d. skelbia ir nuolat atnaujina orientacinį pasiūlymą suteikti atsietą prieigą prie jų vietinių linijų ir susijusias patalpas ir įrenginius, kuriame turi būti bent priede išvardyti dalykai. Pasiūlymas turėtų būti pakankamai atsietas, kad nuomininkui nereikėtų mokėti už tuos tinklo elementus ar priemones, kurie nėra būtini jo paslaugų teikimui, ir jame turėtų būti apibūdinti pasiūlymo komponentai bei nurodytos sąlygos, įskaitant nuomos mokestį.
2.   Notifikuotasis operatorius nuo 2000 m. gruodžio 31 [d.] turi patenkinti pagrįstus nuomininkų reikalavimus suteikti jiems atsietą prieigą prie vietinės linijos ir susijusias patalpas ir įrenginius skaidriomis, sąžiningomis ir nediskriminuojančiomis sąlygomis. Prašymai atmetami tik dėl objektyvių kriterijų, susijusių su techninėmis galimybėmis ar būtinybe išlaikyti tinklo vientisumą. <…> Notifikuotieji operatoriai nuomininkus aprūpina patalpomis ir įrenginiais, lygiaverčiais patalpoms ir įrenginiams, kuriais jie aprūpina savo tarnybas ar asocijuotas kompanijas, bei sudaro tokias pačias sąlygas ir tam pačiam laikui.
<…>“
Remiantis 2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/140/EB, iš dalies keičiančios Direktyvą 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos, Direktyvą 2002/19/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir susijusių priemonių sujungimo ir prieigos prie jų ir Direktyvą 2002/20/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų leidimo (
OL L 337, 2009, p. 37
), 4 ir 6 straipsniais, Reglamentas Nr. 2887/2000 buvo panaikintas nuo 2009 m. gruodžio 19 d.
Direktyva 2002/21/EB
2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos (Pagrindų Direktyvos) (
OL L 108, 2002, p. 33
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 349), iš dalies pakeistos Direktyva 2009/140, 8 straipsnyje numatyta:
„<…>
2.   Nacionalinės reguliavimo institucijos skatina konkurenciją elektroninių ryšių tinklų, elektroninių ryšių paslaugų ir susijusių priemonių bei paslaugų teikimo srityje,
inter alia
:
<…>
b)
užtikrindamos, kad elektroninių ryšių sektoriuje, pirmiausia perduodant turinį, konkurencija nebūtų iškraipoma ar ribojama;
<…>
5.   Siekdamos 2, 3 ir 4 dalyse nurodytų politikos tikslų, nacionalinės reguliavimo institucijos taiko objektyvius, skaidrius, nediskriminacinius ir proporcingus reguliavimo principus,
inter alia
,:
<…>
f)
nustatydamos
ex ante
reguliacinio pobūdžio pareigas tik tais atvejais, kai nėra realios ir tvarios konkurencijos, arba atšaukdamos tokias pareigas, kai tik ši sąlyga įvykdoma.“
Ginčo aplinkybės
Skundžiamo sprendimo 1–53 punktuose išdėstytas ginčo aplinkybes galima apibendrinti taip, kaip nurodyta toliau.
Apeliantė yra Slovakijos telekomunikacijų rinkos senbuvė. Laikotarpiu nuo 2005 m. rugpjūčio 12 d. iki 2010 m. gruodžio 31 d.
Deutsche Telekom AG
(toliau – DT), telekomunikacijų rinkos senbuvei Vokietijoje ir
Deutsche Telekom
grupei vadovaujančiai bendrovei, priklausė 51 % apeliantės kapitalo.
Apeliantė, kuri iki 2000 m. turėjo teisinį monopolį Slovakijos telekomunikacijų rinkoje, yra didžiausia telekomunikacijų operatorė ir plačiajuostės prieigos teikėja Slovakijoje. Apeliantės variniai ir judriojo ryšio tinklai apima beveik visą Slovakijos teritoriją.
Atlikusi rinkos analizę Slovakijos telekomunikacijų reguliavimo institucija (toliau – TUSR) 2005 m. nusprendė, kad apeliantė yra operatorė, turinti didelę įtaką didmeninėje atsietos prieigos prie vietinės linijos rinkoje, kaip tai suprantama pagal Reglamentą Nr. 2887/2000.
Taigi TUSR įpareigojo apeliantę, be kita ko, patenkinti visus tinkamais ir pagrįstais laikomus prašymus suteikti atsietą prieigą prie jos vietinės linijos, kad tuo pasinaudodami alternatyvieji operatoriai galėtų teikti savo paslaugas masinėje Slovakijos fiksuoto plačiajuosčio interneto paslaugų mažmeninėje rinkoje. Siekdama įvykdyti šią pareigą apeliantė paskelbė savo orientacinį pasiūlymą dėl atsiejimo, kuriame buvo apibrėžtos prieigos prie jos vietinės linijos sutarties ir techninės sąlygos.
Atlikusi
ex officio
tyrimą, susijusį, be kita ko, su atsietos prieigos prie apeliantės vietinės linijos sąlygomis, apeliantei ir DT atitinkamai 2012 m. gegužės 7 d. ir 8 d. išsiuntusi pranešimą apie prieštaravimus, pateikusi pasiūlymą dėl įsipareigojimų ir pasikeitusi įvairiais raštais bei dalyvavusi susitikimuose Komisija 2014 m. spalio 15 d. priėmė ginčijamą sprendimą.
Šiame sprendime Komisija nusprendė, kad įmonė, kurią sudaro apeliantė ir DT, laikotarpiu nuo 2005 m. rugpjūčio 12 d. iki 2010 m. gruodžio 31 d. padarė vieną ir tęstinį SESV 102 straipsnio ir Europos ekonominės erdvės susitarimo (
OL L 1, 1994, p. 3
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 52 t., p. 3) 54 straipsnio pažeidimą, kiek tai susiję su prieigos prie plačiajuosčio interneto paslaugomis Slovakijoje.
Visų pirma ji pažymėjo, kad apeliantės vietinės linijos tinklas galėjo būti naudojamas prieigos prie plačiajuosčio interneto paslaugoms teikti atsiejus jos linijas ir kad 2005–2010 m. šis tinklas apėmė 75,7 % visų Slovakijos namų ūkių. Tačiau Komisija konstatavo, kad tuo laikotarpiu tik kelis kartus buvo suteikta atsieta prieiga prie apeliantės vietinių linijų ir nuo 2009 m. gruodžio 18 d. šias linijas naudojo tik vienas alternatyvusis operatorius, siekdamas teikti įmonėms mažmenines labai didelės spartos plačiajuosčio ryšio paslaugas.
Komisijos teigimu, įmonės, sudarytos iš apeliantės ir DT, padarytą pažeidimą sudarė, pirma, informacijos, susijusios su tinklu, reikalingos siekiant suteikti atsietą prieigą prie vietinių linijų, nuslėpimas nuo alternatyviųjų operatorių, antra, apeliantės pareigų dėl atsietos prieigos prie vietinių linijų taikymo apimties sumažinimas, trečia, nesąžiningų sąlygų dėl paslaugų teikimo bendroje vietoje, kvalifikavimo, prognozių, remonto ir banko garantijų nustatymas apeliantės orientaciniame pasiūlyme dėl atsiejimo ir, ketvirta, taikymas nesąžiningų tarifų, kurie neleidžia tiek pat, kiek apeliantė, produktyviam operatoriui nenuostolingai teikti mažmenines paslaugas, pasinaudojant didmenine prieiga prie atsietų šio operatoriaus vietinių linijų.
Ginčijamu sprendimu Komisija už šį pažeidimą skyrė, pirma, apeliantei ir DT – solidariai 38838000 EUR baudą ir, antra, DT –31070000 EUR baudą.
Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
2014 m. gruodžio 26 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo apeliantės ieškinį; juo ši visų pirma prašė panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis su ja susijęs, ir, nepatenkinus šio reikalavimo, sumažinti jai skirtos baudos dydį.
Savo ieškinį apeliantė grindžia penkiais pagrindais: pirma, akivaizdžiomis vertinimo ir teisės klaidomis taikant SESV 102 straipsnį, antra, jos teisės į gynybą pažeidimu, kiek tai susiję su veiksmų, kuriais mažinamos maržos, vertinimu, trečia, klaidomis, padarytomis konstatavus maržų mažinimą, ketvirta, akivaizdžiomis vertinimo ir teisės klaidomis, Komisijai nusprendus, kad ji ir DT sudarė vieną įmonę ir kad jos abi buvo atsakingos už nagrinėjamą pažeidimą, penkta – papildomai – klaidomis nustatant baudos dydį.
Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas atmetė visus apeliantės nurodytus ieškinio pagrindus, išskyrus trečiąjį, kurį jis iš dalies pripažino pagrįstu dėl to, kad Komisija neįrodė, jog apeliantė vykdė veiksmus, dėl kurių buvo mažinamos maržos laikotarpiu nuo 2005 m. rugpjūčio 12 d. iki 2005 m. gruodžio 31 d. Todėl Bendrasis Teismas iš dalies panaikino ginčijamą sprendimą ir nustatė, kad baudos dydis yra 38061963 EUR, o DT ir apeliantė buvo pripažintos solidariai atsakingomis už jos sumokėjimą. Likusią ieškinio dalį Bendrasis Teismas atmetė.
Kalbant konkrečiai, pirmajame ieškinio pagrinde, kurį sudaro penki prieštaravimai, apeliantė, pateikdama būtent pirmą ir penktą prieštaravimus, kaltino Komisiją tuo, kad ji kaip atsisakymą suteikti prieigą prie jos vietinės linijos kvalifikavo, pirma, informacijos, susijusios su jos tinklu, reikalingos suteikiant atsietą prieigą prie vietinės linijos, nuslėpimą nuo alternatyviųjų operatorių (ginčijamo sprendimo 431–534 punktai), antra, taikomuose teisės aktuose numatytų jos pareigų, susijusių su atsiejimu, apimties sumažinimą (ginčijamo sprendimo 535–651 punktai) ir, trečia, tam tikrų nesąžiningų sąlygų dėl atsiejimo nustatymą jos orientaciniame pasiūlyme (ginčijamo sprendimo 655–819 punktai), prieš tai neišnagrinėjus tokios prieigos būtinumo, kaip tai suprantama pagal 1998 m. lapkričio 26 d. Sprendimą Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
; toliau – Sprendimas
Bronner
). Bendrasis Teismas atmetė šiuos prieštaravimus skundžiamo sprendimo 107–129 punktuose ir iš esmės nusprendė, kad šioje byloje taikytinuose telekomunikacijų sektorių reglamentuojančiuose teisės aktuose pripažįstama, jog prieiga prie apeliantės vietinės linijos yra būtina, siekiant sudaryti sąlygas atsirasti ir vystytis veiksmingai konkurencijai Slovakijos plačiajuosčio interneto paslaugų rinkoje, todėl Komisijai nebereikėjo įrodyti, kad tokia prieiga iš tiesų būtina.
Pateikdama pirmojo pagrindo antrą prieštaravimą apeliantė teigė: kadangi ginčijamame sprendime netaikomos Sprendime
Bronner
nustatytos sąlygos, minėtas sprendimas prieštarauja 2009 m. rugsėjo 9 d. Sprendime Clearstream / Komisija (
T‑301/04
,
EU:T:2009:317
) padarytai išvadai. Bendrasis Teismas atmetė šį prieštaravimą skundžiamo sprendimo 138–140 punktuose, motyvuodamas tuo, kad jo nagrinėjama byla negali būti prilyginta bylai, kurioje buvo priimtas tas sprendimas.
Pateikdama pirmojo pagrindo trečią prieštaravimą apeliantė teigė, kad jei netiesioginis atsisakymas suteikti prieigą neturėtų būti būtinai tikrinamas pagal Sprendime
Bronner
Teisingumo Teismo nustatytas sąlygas, būtų lengviau nustatyti netiesioginį nei tiesioginį ir aiškų atsisakymą suteikti prieigą. Bendrasis Teismas atmetė šį prieštaravimą skundžiamo sprendimo 133–135 punktuose, motyvuodamas tuo, kad pažeidimo sunkumas galėjo priklausyti nuo daugelio veiksnių, nepriklausomų nuo minėto atsisakymo tiesioginio ar netiesioginio pobūdžio, todėl apeliantė negalėjo remtis pažeidimo forma, kad įvertintų jo sunkumą.
Kalbant apie pirmojo pagrindo ketvirtą prieštaravimą, grindžiamą teisės ir faktinėmis klaidomis, susijusiomis su Komisijos pateiktais pateisinimais, dėl kurių ji siekė nukrypti nuo Sprendime
Bronner
nustatytų sąlygų, motyvuodama tuo, kad jos netaikomos, kai atitinkamas tinklas anksčiau buvo sukurtas valstybės monopolio sąlygomis, pažymėtina, kad Bendrasis Teismas jį atmetė skundžiamo sprendimo 153 ir 154 punktuose, remdamasis suformuota jurisprudencija, iš kurios matyti, kad taikant SESV 102 straipsnį turi būti atsižvelgta į dominuojančią padėtį, atsiradusią dėl teisės aktuose numatyto monopolio.
Antrajame ieškinio pagrinde apeliantė, be kita ko, nurodė, kad jos teisė į gynybą buvo pažeista, nes Komisija jos neišklausė dėl metodikos, principų ir duomenų, kuriuos naudojo ši institucija, apskaičiuodama apeliantės „ilgalaikes vidutines papildomas sąnaudas“ (toliau – IVPS), skirtas nustatyti, kiek ji sumažino maržas. Bendrasis Teismas atmetė šį pagrindą, be kita ko, skundžiamo sprendimo 186–192 ir 209 punktuose nuspręsdamas, kad Komisija tinkamai pranešė apeliantei apie savo metodą ir apskaičiavimo principus ir kad ji neprivalėjo atskleisti savo galutinių maržų skaičiavimų, prieš priimdama dėl jos ginčijamą sprendimą.
Trečiajame ieškinio pagrinde apeliantė tvirtino, kad Komisija klaidingai konstatavo veiksmus, kuriais mažinamos maržos, visų pirma dėl to, kad apskaičiuodama IVPS neatsižvelgė į jos optimizacinius patikslinimus. Bendrasis Teismas atmetė šį pagrindą skundžiamo sprendimo 223–239 punktuose, iš esmės nurodydamas, kad apeliantės pasiūlytų optimizacinių patikslinimų atmetimas yra pateisinamas, nes jeigu į juos būtų atsižvelgta, apskaičiuojant maržų mažinimą būtų nepagrįstai nukrypta nuo pačios apeliantės per pažeidimo laikotarpį patirtų sąnaudų.
Šalių reikalavimai
Apeliaciniu skundu apeliantė Teisingumo Teismo prašo:
–
visiškai arba iš dalies panaikinti skundžiamą sprendimą,
–
visiškai arba iš dalies panaikinti ginčijamą sprendimą,
–
nepatenkinus šių reikalavimų, panaikinti jai skirtą baudą arba dar labiau sumažinti baudos dydį ir
–
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi šioje ir pirmojoje instancijoje išlaidas.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
–
atmesti apeliacinį skundą ir
–
priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.
Dėl apeliacinio skundo
Grįsdama savo apeliacinį skundą apeliantė nurodo tris pagrindus. Pirmasis pagrindas grindžiamas Bendrojo Teismo padarytomis teisės klaidomis pripažįstant apeliantės nustatytus prieigos prie jos vietinės linijos tinklo apribojimus piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi, kaip tai suprantama pagal SESV 102 straipsnį. Antrasis pagrindas grindžiamas jos teisės į gynybą pažeidimu vertinant maržų mažinimą. Trečiasis pagrindas grindžiamas teisės klaidomis Bendrajam Teismui vertinant, ar vyko maržų mažinamas.
Be to, apeliantė prašo leisti pasinaudoti tuo, kad gali būti priimti pagrindai, DT pateikti susijusioje byloje C‑152/19 P dėl DT apeliacinio skundo dėl 2018 m. gruodžio 13 d. Bendrojo Teismo sprendimo Deutsche Telekom / Komisija (
T‑827/14
,
EU:T:2018:930
), kuriais DT ginčija, kad ji ir apeliantė sudarė tą pačią įmonę.
Dėl pirmojo pagrindo
Šalių argumentai
Pirmajame apeliacinio skundo pagrinde, kurį sudaro penkios dalys, apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, jog siekdama įrodyti, kad apeliantė, apribodama prieigą prie savo vietinės linijos tinklo, piktnaudžiavo dominuojančia padėtimi, kaip tai suprantama pagal SESV 102 straipsnį, Komisija neprivalėjo įrodyti, kad minėta prieiga buvo būtina atitinkamų ūkio subjektų veiklai vykdyti, kaip tai suprantama pagal Sprendimą
Bronner
, nes apeliantei teisės aktuose jau buvo nustatyta pareiga suteikti prieigą prie savo vietinės linijos tinklo.
Pirmojo pagrindo pirmoje dalyje apeliantė teigia, kad skundžiamo sprendimo 121 punkte nusprendęs, jog Sprendime
Bronner
nustatytos sąlygos netaikytinos šioje byloje, Bendrasis Teismas klaidingai neatsižvelgė į skirtumą tarp
ex post
kontrolės, vykdomos pagal SESV 102 straipsnį siekiant nutraukti piktnaudžiavimą, ir reguliavimo institucijos vykdomos
ex ante
kontrolės telekomunikacijų srityje, kuria siekiama skatinti konkrečias konkurencijos formas. Be to, nagrinėjamos rinkos nėra tapačios. Teisės aktuose nustatyta prieigos pareiga susijusi su prieigos prie atsietos vietinės linijos didmeninėje rinkoje būtinumu, o Komisijos konstatuotas piktnaudžiavimas susijęs su daug platesne mažmenine rinka nei vietine linija grindžiamų paslaugų rinka, kurioje nebuvo nustatyta prieigos prie minėtos linijos būtinumo. Galiausiai apeliantė tvirtina, kad išvadą, jog teisės aktuose nustatytos pareigos pažeidimas
ex officio
yra SESV 102 straipsnio pažeidimas, galima laikyti klaidingu šios nuostatos aiškinimu, kuris yra griežtesnis ir lemia skirtingą dominuojančios įmonės, kuriai buvo taikoma anksčiau galiojusi teisės aktuose nustatyta sąlyga, vertinimą.
To paties pagrindo antroje dalyje apeliantė teigia, kad skundžiamo sprendimo 126 ir 127 punktuose Bendrasis Teismas, remdamasis 2011 m. vasario 17 d. Sprendimu TeliaSonera Sverige (
C‑52/09
,
EU:C:2011:83
, toliau – Sprendimas
TeliaSonera
), padarė klaidingą išvadą, kad Sprendime
Bronner
nustatytos sąlygos šioje byloje netaikytinos. Anot apeliantės, Sprendimas
TeliaSonera
buvo susijęs ne su atsisakymu sudaryti sutartį, kaip šioje byloje, o su maržų mažinimu. Be to, minėto sprendimo 55–58 punktuose Teisingumo Teismas atsakė į klausimus, kurių šioje byloje nekyla.
Pirmojo pagrindo trečioje dalyje apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 138 ir 139 punktuose nusprendė, kad 2009 m. rugsėjo 9 d. Sprendimas Clearstream / Komisija (
T‑301/04
,
EU:T:2009:317
) yra nereikšmingas. Apeliantės teigimu, pirma, iš to sprendimo negalima daryti išvados, kad ankstesnio valstybės monopolio ar teisės aktuose nustatytos pareigos buvimas turėjo įtakos tame sprendime Bendrojo Teismo atliktai analizei. Antra, minėtas sprendimas grindžiamas
ex ante
reguliavimo sąlyga, kaip yra nagrinėjamu atveju. Trečia, byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas,
Clearstream
dar turėjo monopolį tuo metu, kai piktnaudžiavo dominuojančia padėtimi, o apeliantės monopolinė padėtis pasibaigė prieš penkerius metus iki tariamo piktnaudžiavimo pradžios. Galiausiai, ketvirta,
Clearstream
ir apeliantės atsisakymai yra panašūs.
Pirmojo pagrindo ketvirtoje dalyje apeliantė tvirtina, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, akivaizdžią klaidą arba nepateikė motyvų, kai skundžiamo sprendimo 133 ir 134 punktuose nusprendė, kad netiesioginis atsisakymas nebūtinai yra mažiau reikšmingas nei faktinis atsisakymas ir kad reikėjo įvertinti kiekvieną atvejį atskirai. Anot apeliantės, niekas nepateisina Bendrojo Teismo požiūrio, jog tam, kad šioje byloje nagrinėjamas netiesioginis atsisakymas būtų laikomas piktnaudžiavimu, kaip tai suprantama pagal SESV 102 straipsnį, jis neturėtų atitikti Sprendime
Bronner
nustatytų sąlygų, nors tiesioginis ar kategoriškas atsisakymas tas sąlygas turėtų atitikti. Toks požiūris lemtų, kad sunkesnis elgesys būtų vertinamas palankiau nei ne toks sunkus elgesys.
To paties pagrindo penktoje ir paskutinėje dalyje apeliantė teigia, kad skundžiamo sprendimo 153 ir 154 punktuose Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, jog tai, kad ji turėjo anksčiau valstybei priklausiusį monopolį, galėjo pateisinti Sprendime
Bronner
nustatytų sąlygų netaikymą. Apeliantės teigimu, toks požiūris nesuderinamas su 2012 m. kovo 27 d. Sprendime Post Danmark (
C‑209/10
,
EU:C:2012:172
) padaryta išvada, prieštarauja pareigai atsižvelgti į tariamo piktnaudžiavimo vykdymo metu egzistuojančias sąlygas, pažeidžia teisinio tikrumo ir nediskriminavimo principus ir juo neatsižvelgiama į apeliantės investicijas į jos tinklą.
Komisija iš esmės mano, kad Sprendimo
Bronner
kriterijai šioje byloje netaikytini, nes byloje, kurioje buvo priimtas tas sprendimas, nagrinėtas piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi skyrėsi nuo šioje byloje nagrinėjamo piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmajame apeliacinio skundo pagrinde apeliantė visų pirma kritikuoja skundžiamo sprendimo 113–122 punktus, kuriuose Bendrasis Teismas patvirtino ginčijamo sprendimo pagrįstumą, nes Komisija neturėjo įrodyti alternatyviųjų operatorių prieigos prie apeliantės vietinės linijos tinklo būtinumo, kad galėtų pripažinti jos veiksmus „piktnaudžiavimu“; kalbama apie veiksmus, kuriuos ši institucija ginčijamo sprendimo 365 konstatuojamojoje dalyje laikė netiesioginiu atsisakymu suteikti prieigą, pirma, nuslepiant nuo alternatyviųjų operatorių informaciją, susijusią su savo tinklu, reikalingą suteikiant atsietą prieigą prie jos vietinės linijos, antra, sumažinant savo pareigas, susijusias su atsiejimu, kylančias iš taikomų teisės aktų, ir, trečia, nustatant orientaciniame pasiūlyme tam tikras nesąžiningas sąlygas dėl atsiejimo (toliau – ginčijami veiksmai).
Visų pirma skundžiamo sprendimo 121 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad atsižvelgiant į tai, jog telekomunikacijų srityje taikomuose teisės aktuose aiškiai nustatyta, kad prieiga prie apeliantės vietinės linijos yra būtina siekiant sudaryti sąlygas susidaryti ir vystytis veiksmingai konkurencijai Slovakijos plačiajuosčio interneto paslaugų rinkoje, nėra reikalaujama, kad Komisija įrodytų, jog tokia prieiga tikrai buvo būtina, kaip tai suprantama pagal Sprendimo
Bronner
41 punkte numatytą paskutinę sąlygą. Skundžiamo sprendimo 123–127 punktuose jis iš esmės pridūrė, kad iš Sprendimo
Bronner
kylančios sąlygos, konkrečiai sąlyga, susijusi su dominuojančią padėtį užimančios įmonės paslaugos ar infrastruktūros būtinumu, netaikomos kitiems nei atsisakymas suteikti prieigą veiksmams, kaip antai ginčijamiems veiksmams.
Siekiant įvertinti, ar šiuose argumentuose padaryta teisės klaida, kaip teigia apeliantė, reikia priminti, kad pagal SESV 102 straipsnį draudžiama, kiek tai gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą, tai, kad viena ar kelios įmonės piktnaudžiautų dominuojančia padėtimi vidaus rinkoje arba didelėje jos dalyje. Taigi dominuojančią padėtį užimanti įmonė turi ypatingą pareigą savo elgesiu nepadaryti žalos veiksmingai ir neiškreiptai konkurencijai vidaus rinkoje (2020 m. sausio 30 d. Sprendimo Generics (UK) ir kt.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Remiantis suformuota Teisingumo Teismo jurisprudencija, sąvoka „piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi“, kaip ji suprantama pagal SESV 102 straipsnį, yra objektyvi ir susijusi su dominuojančią padėtį užimančios įmonės elgesiu rinkoje, kurioje būtent dėl šios įmonės buvimo konkurencija jau yra sumažėjusi, kai tokiu elgesiu, naudojant kitokias priemones nei lemiančias įprastą ūkio subjektų prekių ar paslaugų konkurenciją, sudaromos kliūtys išlaikyti rinkoje dar esančią konkurenciją ar šios konkurencijos plėtrai (2020 m. sausio 30 d. Sprendimo Generics (UK) ir kt.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Dominuojančios įmonės veiksmų piktnaudžiaujamojo pobūdžio vertinimas pagal SESV 102 straipsnį turi būti atliekamas atsižvelgiant į visas konkrečias bylos aplinkybes (šiuo klausimu žr. Sprendimo
TeliaSonera
68 punktą; 2015 m. spalio 6 d. Sprendimo Post Danmark,
C‑23/14
,
EU:C:2015:651
,
punktą ir 2018 m. balandžio 19 d. Sprendimo MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia,
C‑525/16
,
EU:C:2018:270
,
ir
punktus).
Kaip matyti iš Sprendimo
Bronner
37 punkto, byla, kurioje tas sprendimas priimtas, buvo susijusi su klausimu, ar vienintelės pristatymo į namus nacionalinės sistemos, egzistuojančios valstybės narės teritorijoje, savininko, kuris šią sistemą naudoja platindamas savo dienraščius, atsisakymas leisti konkuruojančiam leidėjui pasinaudoti šia sistema, yra piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi, kaip tai suprantama pagal SESV 102 straipsnį, nes dėl šio atsisakymo minėtas konkuruojantis leidėjas netektų platinimo būdo, kuris laikomas būtinu, siekiant parduoti jo prekes.
Atsakydamas į šį klausimą Teisingumo Teismas minėto sprendimo 41 punkte nusprendė, kad toks atsisakymas būtų laikomas piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi, jei atsisakymas leisti naudotis pristatymo į namus paslauga galėtų pašalinti bet kokią paslaugos prašančio asmens sudaromą konkurenciją dienraščių rinkoje ir tokio atsisakymo nebūtų galima objektyviai pateisinti, taip pat, jei pati paslauga būtų būtina jo veiklai vykdyti, nes nėra faktinės ar potencialios tokios pristatymo į namus sistemos alternatyvos.
Šių sąlygų nustatymas pateisinamas specifinėmis tos bylos aplinkybėmis, t. y. dominuojančios įmonės atsisakymu suteikti konkurentui prieigą prie infrastruktūros, kurią ji sukūrė savo veiklai, o ne kitiems veiksmams.
Šiuo klausimu, kaip savo išvados 68, 73 ir 74 punktuose iš esmės nurodė generalinis advokatas, konstatavus, kad dominuojančią padėtį užimanti įmonė, atsisakiusi sudaryti sutartį su konkurentu, piktnaudžiavo savo padėtimi, ši įmonė būtų priversta sudaryti sutartį su šiuo konkurentu. Tokia pareiga ypač riboja dominuojančią padėtį užimančios įmonės laisvę sudaryti sutartis ir teisę į nuosavybę, nes net ir dominuojančią padėtį užimanti įmonė iš esmės gali atsisakyti sudaryti sutartį ir neleisti naudotis infrastruktūra, kurią sukūrė savo poreikiams tenkinti (pagal analogiją žr. 1988 m. spalio 5 d. Sprendimo Volvo,
238/87
,
EU:C:1988:477
,
punktą).
Be to, nors įmonės pripažinimas kalta dėl to, kad ji piktnaudžiavo dominuojančia padėtimi, atsisakydama sudaryti sutartį su konkurentu, trumpuoju laikotarpiu skatina konkurenciją, vis dėlto ilgainiui konkurencijai ir vartotojams paprastai naudinga tai, kad bendrovei leidžiama tik savo poreikiams naudoti infrastruktūrą, kurią ji sukūrė savo veiklai. Iš tiesų, jeigu būtų pernelyg lengvai leidžiama naudotis gamybos, pirkimo ar paskirstymo įranga, konkurentams nebūtų paskatų kurti konkuruojančią įrangą. Be to, dominuojanti įmonė būtų mažiau pasirengusi investuoti į efektyvią įrangą, jei paprasčiausiu konkurentų prašymu būtų priversta su jais dalytis iš jos investicijų gautu pelnu.
Taigi, jeigu dominuojanti įmonė atsisako suteikti prieigą prie infrastruktūros, kurią ji sukūrė savo veiklos reikmėms, sprendimas įpareigoti šią įmonę suteikti tokią prieigą konkurencijos politikos požiūriu gali būti pateisinamas tik tuo atveju, kai dominuojančią padėtį užimanti įmonė tikrai turi visišką kontrolę atitinkamoje rinkoje.
Sąlygų, kurias Teisingumo Teismas nustatė Sprendime
Bronner
, primintų šio sprendimo 44 punkte, visų pirma sąlygos, susijusios su prieigos prie dominuojančią padėtį užimančios įmonės infrastruktūros būtinumu, taikymas konkrečiam atvejui leidžia kompetentingai nacionalinei valdžios institucijai arba teismui nustatyti, ar ši įmonė dėl šios infrastruktūros turi tokią visišką kontrolę. Taigi tokia įmonė gali būti priversta suteikti konkurentui prieigą prie infrastruktūros, kurią ji sukūrė savo veiklos reikmėms, tik jei tokia prieiga yra būtina tokio konkurento veiklai vykdyti, t. y. kai nėra faktinės ar potencialios alternatyvos šiai infrastruktūrai.
Kita vertus, jeigu dominuojančią padėtį užimanti įmonė suteikia prieigą prie savo infrastruktūros, bet taiko šiai prieigai ar paslaugų teikimui arba prekių pardavimui nesąžiningas sąlygas, Sprendimo
Bronner
41 punkte Teisingumo Teismo nustatytos sąlygos netaikomos. Tiesa, kai prieiga prie tokios infrastruktūros ar net paslaugos ar prekės yra būtina tam, kad dominuojančią padėtį užimančios įmonės konkurentai galėtų pelningai veikti galutinės grandies rinkoje, juo labiau tikėtina, kad nesąžiningi veiksmai šioje rinkoje turės bent jau potencialų antikonkurencinį poveikį ir tai bus piktnaudžiavimas, kaip tai suprantama pagal SESV 102 straipsnį (šiuo klausimu žr. 2010 m. spalio 14 d. Sprendimo Deutsche Telekom / Komisija,
C‑280/08 P
,
EU:C:2010:603
,
punktą ir Sprendimo
TeliaSonera
70 ir 71 punktus). Tačiau, kalbant apie kitus nei atsisakymas suteikti prieigą veiksmus, pažymėtina, kad tokio būtinumo nebuvimas savaime neturi lemiamos reikšmės nagrinėjant dominuojančią padėtį užimančios įmonės potencialų piktnaudžiavimą (šiuo klausimu žr. Sprendimo
TeliaSonera
72 punktą).
Iš tiesų, nors tokie veiksmai gali būti laikomi piktnaudžiavimo forma, jeigu gali sukelti bent jau potencialų antikonkurencinį ar net išstūmimo poveikį atitinkamose rinkose, jie negali būti prilyginami paprastam atsisakymui leisti konkurentui naudotis infrastruktūra, nes konkurencijos institucija arba kompetentingas nacionalinis teismas neturės priversti dominuojančią padėtį užimančios įmonės suteikti prieigą prie jos infrastruktūros, kadangi ši jau buvo suteikta. Todėl priemonės, kurių reikės imtis tokiomis aplinkybėmis, bus mažiau varžančios dominuojančią padėtį užimančios įmonės laisvę sudaryti sutartis ir jos teisę į nuosavybę nei įpareigojimas suteikti prieigą prie savo infrastruktūros, kurią ji nusprendė naudoti tik savo veiklos reikmėms.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas 2014 m. liepos 10 d. Sprendimo Telefónica ir Telefónica de España / Komisija (
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
) 75 ir 96 punktuose jau nusprendė, kad Sprendimo
Bronner
41 punkte Teisingumo Teismo nustatytos sąlygos, visų pirma sąlyga dėl prieigos būtinumo, netaikomos piktnaudžiavimo atveju, kai konkuruojantys ūkio subjektai mažina maržas galutinės grandies rinkoje.
Sprendimo
TeliaSonera
58 punkte Teisingumo Teismas taip pat iš esmės nusprendė, jog negalima reikalauti, kad bet kokių dominuojančią padėtį užimančios įmonės veiksmų jos konkurentų atžvilgiu piktnaudžiaujamojo pobūdžio vertinimas būtų sistemingai atliekamas atsižvelgiant į Sprendime
Bronner
, susijusiame su atsisakymu teikti paslaugą, Teisingumo Teismo nustatytas sąlygas. Todėl skundžiamo sprendimo 125–127 punktuose Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad Sprendimo
TeliaSonera
58 punkte Teisingumo Teismas, vertindamas veiksmus, kuriems netaikomos Sprendime
Bronner
nustatytos sąlygos, rėmėsi ne vien konkrečia piktnaudžiavimo forma, t. y. konkuruojančių ūkio subjektų maržų mažinimu galutinės grandies rinkoje.
Šioje byloje apeliantės situacijai, be kita ko, būdinga skundžiamo sprendimo 119 punkte priminta aplinkybė, kad teisės aktuose telekomunikacijų srityje jai buvo nustatyta pareiga, pagal kurią ji privalėjo suteikti prieigą prie savo vietinės linijos tinklo. Iš tiesų, TUSR priėmus 2005 m. kovo 8 d. sprendimą, kurį šios institucijos direktorius patvirtino 2005 m. birželio 14 d., apeliantė, kaip didelę įtaką turintis operatorius, turėjo patenkinti visus pagrįstus alternatyviųjų operatorių prašymus suteikti atsietą prieigą prie jos vietinės linijos, kad tuo pasinaudodami jie galėtų teikti savo paslaugas Slovakijos plačiajuosčio fiksuotojo ryšio paslaugų masinėje mažmeninėje rinkoje.
Tokia pareiga atitinka Sąjungos teisės aktų leidėjo nustatytus veiksmingos konkurencijos telekomunikacijų rinkose plėtros tikslus. Kaip nurodyta Reglamento Nr. 2887/2000 3, 6 ir 7 konstatuojamosiose dalyse, tokios prieigos pareigos nustatymas pateisinamas tuo: pirma, kadangi didelę įtaką turintys operatoriai per palyginti ilgą laiką sukūrė savo vietinės prieigos tinklų infrastruktūrą, turėdami išskirtines teises, ir galėjo investicines sąnaudas padengti iš nuomos monopolistinėmis sąlygomis, naujiems rinkos dalyviams nebūtų ekonomiškai naudinga atkartoti esamų operatorių vietinės prieigos infrastruktūrą; ir, antra, kita infrastruktūra nėra tinkama alternatyva šiems vietinės prieigos tinklams. Taigi atsieta prieiga prie vietinės linijos leistų naujiems rinkos dalyviams konkuruoti su didelę įtaką turinčiais operatoriais. Darytina išvada, kad, kaip skundžiamo sprendimo 119 punkte priminė Bendrasis Teismas, šiuo atveju TUSR nustatyta prieigos pareiga kyla iš siekio paskatinti apeliantę ir jos konkurentus investuoti ir diegti naujoves, kartu užtikrinant, kad būtų išsaugota konkurencija rinkoje.
Ši teisės aktuose nustatyta pareiga apeliantei buvo taikoma per visą ginčijamame sprendime Komisijos nustatytą pažeidimo laikotarpį, t. y. nuo 2005 m. rugpjūčio 12 d. iki 2010 m. gruodžio 31 d. Iš tiesų, be to, kad pagal Direktyvos 2002/21, iš dalies pakeistos Direktyva 2009/140, 8 straipsnio 5 dalies f punktą telekomunikacijų reguliavimo institucijos gali nustatyti tokią prieigos pareigą tik atvejais, kai nėra realios ir tvarios konkurencijos, arba atšaukti tokią pareigą, kai tik ši sąlyga įvykdoma, apeliantė nei teigė, nei įrodė, kad ši pareiga jai buvo taikoma pažeidimo laikotarpiu. Be to, Komisija pagrindė tokios pareigos suteikti prieigą egzistavimą ginčijamo sprendimo 5.1 skirsnyje ir to sprendimo 377 punkte nurodė, kad atliko nagrinėjamų rinkų
ex post
analizę ir padarė išvadą, kad pažeidimo laikotarpiu padėtis šiose rinkose šiuo klausimu reikšmingai nepakito.
Kaip Teisingumo Teismas jau pažymėjo 2010 m. spalio 14 d. Sprendimo Deutsche Telekom / Komisija (
C‑280/08 P
,
EU:C:2010:603
)
punkte, nurodytame skundžiamo sprendimo 117 punkte, reikia manyti, kad teisės aktuose nustatyta pareiga gali būti reikšminga vertinant dominuojančią padėtį užimančios įmonės, kuriai taikomi konkrečiam sektoriui skirti teisės aktai, piktnaudžiavimą, kaip tai suprantama pagal SESV 102 straipsnį. Šios bylos aplinkybėmis, nors apeliantei tenkanti pareiga suteikti prieigą prie vietinės linijos negali atleisti Komisijos nuo pareigos įrodyti piktnaudžiavimą, kaip tai suprantama pagal SESV 102 straipsnį, atsižvelgiant, be kita ko, į taikytiną jurisprudenciją, šios pareigos nustatymas lemia tai, kad per visą šioje byloje nagrinėjamą pažeidimo laikotarpį apeliantė negalėjo atsisakyti ir iš tiesų neatsisakė suteikti prieigos prie jos vietinės linijos tinklo.
Nepaisant minėtos teisės aktuose nustatytos pareigos, per tą laikotarpį apeliantė išsaugojo sprendimų priėmimo savarankiškumą, kiek tai susiję su tokios prieigos suteikimo sąlygomis. Iš tiesų, išskyrus tam tikrus pagrindinius principus, tai, kad orientacinio pasiūlymo dėl atsietos prieigos prie vietinės linijos, numatyto Reglamento Nr. 2887/2000 3 straipsnyje, turinys yra privalomas, nebuvo nustatyta nei teisės aktuose, nei TUSR sprendimuose. Apeliantė vykdė ginčijamus veiksmus būtent vadovaudamasi šiais savarankiškai priimamais sprendimais.
Vis dėlto, kadangi ginčijami veiksmai pasireiškė ne atsisakymu suteikti prieigą prie apeliantės vietinės linijos, o dėl šio sprendimo 45–51 punktuose nurodytų priežasčių buvo susiję su tokios prieigos sąlygomis, Sprendimo
Bronner
41 punkte Teisingumo Teismo nustatytos sąlygos, primintos šio sprendimo 44 punkte, šioje byloje netaikomos.
Taigi Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos, kai skundžiamo sprendimo 121 punkte nusprendė, kad Komisija neprivalėjo įrodyti „būtinumo“, kaip tai suprantama pagal Sprendimo
Bronner
41 punkte nustatytą paskutinę sąlygą, tam, kad konstatuotų apeliantės piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi dėl jos vykdytų ginčijamų veiksmų.
Tokiomis aplinkybėmis, kadangi pirmasis apeliacinio skundo pagrindas grindžiamas teisiškai klaidinga prielaida, reikia atmesti visą šį apeliacinio skundo pagrindą.
Dėl antrojo pagrindo
Šalių argumentai
Antrajame apeliacinio skundo pagrinde apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas padarė klaidą, kai nenustatė, jog buvo pažeista jos teisė į gynybą, motyvuodama tuo, kad metodika, principai ir duomenys, kuriais Komisija rėmėsi pranešimo apie prieštaravimus etape, siekdama nustatyti sąnaudas, skirtas patikrinti, ar vyko maržų mažinimas, buvo grindžiami su ankstesnėmis sąnaudomis susijusiais duomenimis, gautais iš vidinės apeliantės sąnaudų deklaravimo sistemos, t. y. vadinamaisiais
účelové členenie nákladov
(„specialiųjų sąnaudų skaičiavimas“) duomenimis („toliau – UCN duomenys), nors ginčijamame sprendime jie buvo pagrįsti IVPS, ir Komisija neleido apeliantei deramai pareikšti savo nuomonės šiuo klausimu.
Be to, apeliantė tvirtina, kad Komisija perkėlė įrodinėjimo pareigą, nes paprašė jos pateikti savo principus, metodiką ir duomenis, susijusius su IVPS nustatymu, tačiau nuo pat pradžių nenurodė savo pačios principų, metodikos ir duomenų. Aplinkybę, kad siekdama nustatyti maržų mažinimą Komisija nuo pat pradžių neturėjo savo sąnaudų modelio, Bendrasis Teismas turėjo pripažinti neteisėtu įrodinėjimo pareigos perkėlimu. Šiuo klausimu skundžiamo sprendimo 186 ir 189 punktuose išdėstyti argumentai, kad, pirma, apeliantė turėjo galimybę atsakyti į pranešimą apie prieštaravimus, ir, antra, Komisija šiame dokumente rėmėsi IVPS, yra atitinkamai nereikšmingi ir klaidingi, nes pranešimo apie prieštaravimus pateikimo dieną IVPS duomenų nebuvo.
Be to, skundžiamo sprendimo 189 punkte Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, kad Komisija ginčijamame sprendime nepateikė jokio naujo prieštaravimo dėl maržų mažinimo. Tai, kad ir pranešime apie prieštaravimus, ir ginčijamame sprendime Komisija nusprendė, pirma, kad tiek pat, kiek apeliantė, produktyvaus konkurento maržos buvo neigiamos, ir, antra, kad išvada dėl neigiamų maržų ir toliau galiotų, jei į tam tikras kitas paslaugas būtų atsižvelgta kaip į pajamas, taip pat aplinkybė, kad ginčijamame sprendime nustatytas pažeidimo laikotarpis buvo trumpesnis, nei nurodytasis pranešime apie prieštaravimus, neturi reikšmės nustatant, ar apeliantės teisė į gynybą buvo pažeista dėl to, kad metodika, principai ir duomenys, į kuriuos buvo atsižvelgta pranešime apie prieštaravimus, neatitiko tų, kuriais Komisija rėmėsi ginčijamame sprendime.
Be to, apeliantė kritikuoja skundžiamo sprendimo 190 punktą dėl to, kad, priešingai, nei nusprendė Bendrasis Teismas, Komisijos nustatytos tinklo sąnaudos, metodika ir principai labai skiriasi atitinkamai pranešimo apie prieštaravimus ir ginčijamo sprendimo priėmimo etapuose. Apeliantė taip pat mano, kad skundžiamo sprendimo 192 punkte Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, kad jos teisės į gynybą buvo paisoma, nes Komisija atsakė į jos argumentus. Tai, kad apeliantė pateikė iš naujų IVPS skaičiavimų gautus rezultatus savo atsakyme į pranešimą apie prieštaravimus arba 2013 m. pateiktuose dokumentuose, šiuo klausimu yra nereikšminga, nes prieš priimdama ginčijamą sprendimą Komisija pateikė ne visus jos principų, metodikos ir duomenų, susijusių su IVPS apskaičiavimu, elementus.
Galiausiai apeliantė tvirtina, kad skundžiamo sprendimo 209 punkte Bendrasis Teismas taip pat padarė teisės klaidą, iškraipė faktines aplinkybes ir įrodymus, nes neatsižvelgė į 2014 m. rugsėjo 16 d.„susitikimo“, į kurį daroma nuoroda minėtame punkte, reikšmę. Tai, kad per šį susitikimą pirmą kartą buvo atskleisti Komisijos preliminarūs IVPS skaičiavimai, reiškia, kad Komisija pripažino, jog prieš tai ji nepateikė duomenų ir privalėjo juos pateikti. Šis informacijos atskleidimas šiame proceso etape taip pat įrodo, kad ši institucija buvo nusprendusi priimti draudžiantį sprendimą, todėl apeliantė negalėjo būti tinkamai išklausyta šiame etape.
Komisija mano, kad antrasis apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas, nes, pirma, neįrodyta, kad Bendrasis Teismas iškraipė faktines aplinkybes, į kurias atsižvelgė, ir, antra, apeliantės teisės į gynybą buvo paisoma.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia priminti, kad pagal SESV 256 straipsnį ir Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmą pastraipą apeliacinis skundas dėl Bendrojo Teismo sprendimų gali būti paduodamas tik teisės klausimais. Pagal suformuotą jurisprudenciją tik Bendrasis Teismas yra kompetentingas konstatuoti ir vertinti faktines aplinkybes ir iš principo nagrinėti įrodymus, kuriais grindžiamos šios aplinkybės. Taigi toks vertinimas, išskyrus šių įrodymų iškraipymo atvejus, nėra teisės klausimas, kuriam taikoma Teisingumo Teismo kontrolė (2014 m. liepos 10 d. Sprendimo Telefónica ir Telefónica de España / Komisija,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šioje byloje apeliantė neteigia, kad Bendrasis Teismas iškraipė toliau nurodytas faktines aplinkybes, aprašytas skundžiamo sprendimo 177 ir 185–187 punktuose.
Vykdydama tyrimą, atliktą prieš parengiant pranešimą apie prieštaravimus, Komisija paprašė, kad apeliantė pateiktų duomenis, kurių reikia su papildomais ištekliais, kad didmeninės paslaugos būtų paverstos mažmeninėmis paslaugomis, susijusioms sąnaudoms apskaičiuoti. Atsakydama apeliantė Komisijai pateikė lenteles, kuriose nurodyti 2003–2010 m. sąnaudų skaičiavimai, grindžiami UCN duomenimis. Taigi šiose lentelėse nurodytos sąnaudos apskaičiuotos remiantis ankstesnėmis sąnaudomis, kurios buvo visiškai paskirstytos ir skyrėsi nuo IVPS. Todėl Komisija paprašė, kad apeliantė pateiktų plačiajuosčio ryšio paslaugų pelningumo duomenis, perskaičiuotus naudojant IVPS metodiką. Kadangi apeliantė atsakė, kad plačiajuosčio ryšio paslaugų pelningumo ji neskaičiuoja pagal IVPS metodiką, Komisija, siekdama įvertinti apeliantės vykdytą maržų mažinimą, pranešimo apie prieštaravimus etape naudojo turimus UCN duomenis. Komisija manė, kad, nesant IVPS duomenų, UCN duomenys buvo geriausias turimas šaltinis šiam vertinimui atlikti. Remdamasi šiais duomenimis, pranešime apie prieštaravimus ji padarė išvadą, kad tiek pat, kiek apeliantė, produktyvus konkurentas, turintis prieigą prie apeliantės vietinės linijos, būtų susidūręs su didelėmis neigiamomis maržomis, jeigu būtų bandęs teikti tokias pat mažmenines paslaugas, kokias teikė apeliantė 2005–2010 m. laikotarpiu. Atsakyme į pranešimą apie prieštaravimus apeliantė pateikė naujų duomenų, skirtų įvertinti 2005–2010 m. laikotarpio sąnaudoms. Šie duomenys buvo pagrįsti 2011 m. duomenimis. Konkrečiai kalbant, šiame atsakyme apeliantė teigė, kad apskaičiuojant IVPS reikėjo, pirma, pakartotinai įvertinti jos turtą ir, antra, atsižvelgti į jos plačiajuosčio ryšio paslaugų tinklo neveiksmingumą atliekant vadinamuosius „optimizacinius“ patikslinimus, t. y. pirma, esamą turtą pakeisti moderniais, veiksmingesniais ir pigesniais lygiaverčiais pakaitalais, antra, išlaikyti kuo geresnį technologinį suderinamumą ir, trečia, sumažinti turtą, remiantis faktiškai naudojamais pajėgumais, palyginti su įdiegtais pajėgumais (toliau kartu – optimizaciniai patikslinimai). Ginčijamame sprendime Komisija sutiko savo maržų mažinimo analizėje atsižvelgti, be kita ko, į pakartotinį apeliantės turto vertinimą, bet atmetė optimizacinius patikslinimus. Būtent dėl to Komisija ginčijamame sprendime ir pranešime apie prieštaravimus priėjo prie skirtingų išvadų dėl apeliantės maržų mažinimo masto.
Atsižvelgiant į šias faktines aplinkybes, kurių iškraipymo nėra nurodyta, reikia įvertinti, ar Bendrasis Teismas padarė teisės klaidų, kurias nurodė apeliantė, pateikdama antrąjį apeliacinio skundo pagrindą.
–
Dėl įrodinėjimo pareigos perkėlimo
Kalbant apie prieštaravimą, kad Bendrasis Teismas klaidingai patvirtino Komisijos atliktą įrodinėjimo pareigos perkėlimą, reikia priminti, kad konkurencijos taisyklių pažeidimą turi įrodyti šiuo pažeidimu kaltinanti institucija (šiuo klausimu žr. 2010 m. birželio 17 d. Sprendimo Lafarge / Komisija,
C‑413/08 P
,
EU:C:2010:346
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Siekiant nustatyti piktnaudžiavimą mažinant maržas, Komisijai ypač svarbu įrodyti, kad nagrinėjamų paslaugų didmeninės kainos ir galutiniams vartotojams teikiamų paslaugų mažmeninės kainos skirtumas buvo neigiamas arba nepakankamas specifinėms sąnaudoms, susijusioms su minėtu nagrinėjamų paslaugų teikimu, kurių dominuojančią padėtį užimanti bendrovė turėtų patirti, kai mažmeninėje rinkoje teikia savo paslaugas galutiniams vartotojams, padengti, todėl šis skirtumas tiek pat, kiek ši bendrovė, produktyviam konkurentui neleistų su ja konkuruoti teikiant minėtas paslaugas galutiniams vartotojams (šiuo klausimu žr. Sprendimo
TeliaSonera
32 punktą).
Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad, siekiant įvertinti dominuojančią padėtį užimančios įmonės kainų politikos teisėtumą, iš principo reikia taikyti kainų, grindžiamų pačios dominuojančią padėtį užimančios įmonės patirtomis sąnaudomis ir šios įmonės strategija, kriterijus (Sprendimo
TeliaSonera
41 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šioje byloje, atsižvelgiant į Bendrojo Teismo konstatuotas faktines aplinkybes, apibendrintas šio sprendimo 70 punkte, negalima manyti, kad jis patvirtino įrodinėjimo naštos perkėlimą, nes nepripažino, jog Komisija nuo pat pradžių nenurodė savo metodikos ir duomenų, susijusių su IVPS apskaičiavimu.
Iš tikrųjų iš minėtų faktinių aplinkybių matyti, kad nuo pat administracinės procedūros pradžios Komisija nurodė apeliantei, jog maržų mažinimo egzistavimo vertinimą ji grįs IVPS metodika. Taigi, apeliantei pateikus UCN duomenis, prieš priimdama pranešimą apie prieštaravimus Komisija jos paprašė pateikti plačiajuosčio ryšio paslaugų pelningumo duomenis, perskaičiuotus taikant IVPS metodiką. Iš ginčijamo sprendimo 870 konstatuojamosios dalies, į kurią daroma nuoroda skundžiamo sprendimo 185 punkte, matyti, kad atsakydama į šį prašymą apeliantė nurodė, jog apskaičiuodama mokesčius už tinklų sujungimą taikė IVPS ir kad IVPS skaičiavimus plačiajuosčio ryšio paslaugoms vienintelį kartą atliko 2005 m. Be to, nepripažindamas faktų iškraipymo šiuo klausimu Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 189 punkte nusprendė, kad iš pranešimo apie prieštaravimus 996–1002 punktų matyti, jog Komisija išdėstė pagrindinius sąnaudų apskaičiavimo pagal IVPS principus. Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad savo sąnaudų apskaičiavimo metodiką Komisija nurodė jau administracinės procedūros pradžioje, ir apeliantė apie tai žinojo.
Kalbant apie duomenis, į kuriuos buvo atsižvelgta, reikia priminti, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 73 punkto, siekdama nustatyti maržų mažinimo egzistavimą Komisija iš esmės rėmėsi dominuojančią padėtį užimančios įmonės patirtomis sąnaudomis. Todėl tai, kad Komisija paprašė apeliantės pateikti su savo sąnaudomis susijusius duomenis, nėra įrodinėjimo pareigos perkėlimas. Be to, įrodinėjimo pareigos perkėlimu nelaikoma ir tai, kad Komisija atsižvelgė į perskaičiuotus duomenis, kuriuos apeliantė pateikė po pranešimo apie prieštaravimus.
Galiausiai, priešingai, nei teigia apeliantė, aplinkybė, kad Komisija, nesant tinkamų duomenų, negalėjo taikyti IVPS pagrįstos metodikos pranešimo apie prieštaravimus etape, nereiškia, kad Komisija neparengė savo metodikos, skirtos jai tenkančiai įrodinėjimo pareigai įvykdyti.
Taigi prieštaravimą, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nes nepripažino neteisėto Komisijai tenkančios įrodinėjimo pareigos perkėlimo, reikia atmesti kaip nepagrįstą.
–
Dėl teisės į gynybą pažeidimo
Kalbant apie prieštaravimą, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nes nepripažino apeliantės teisės į gynybą pažeidimo, reikia priminti, kad teisė į gynybą yra pagrindinė teisė, priklausanti bendriesiems teisės principams, kurių laikymąsi užtikrina Teisingumo Teismas (2011 m. spalio 25 d. Sprendimo Solvay / Komisija,
C‑109/10 P
,
EU:C:2011:686
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Šis bendrasis Sąjungos teisės principas įtvirtintas Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnio 2 dalies a ir b punktuose; jį reikia taikyti, kai administracija ketina priimti aktą asmens nenaudai (šiuo klausimu žr. 2019 m. sausio 16 d. Sprendimo Komisija / United Parcel Service,
C‑265/17 P
,
EU:C:2019:23
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Teisės į gynybą paisymas konkurencijos teisės kontekste reiškia, kad kiekvienam asmeniui, dėl kurio priimtas sprendimas, kuriuo konstatuojama, kad jis padarė konkurencijos taisyklių pažeidimą, per administracinę procedūrą turi būti suteikta galimybė tinkamai išdėstyti savo nuomonę dėl faktinių aplinkybių, dėl kurių jis kaltinamas, tikrumo ir reikšmingumo ir dėl Komisijos grindžiant tokį pažeidimą panaudotų dokumentų (šiuo klausimu žr. 2013 m. gruodžio 5 d. Sprendimo SNIA / Komisija,
C‑448/11 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2013:801
,
punktą ir 2017 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo LG Electronics ir Koninklijke Philips Electronics / Komisija,
C‑588/15 P ir C‑622/15 P
,
EU:C:2017:679
,
punktą).
Kaip Bendrasis Teismas teisingai priminė skundžiamo sprendimo 179–183 punktuose, 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [SESV 101 ir 102] straipsniuose, įgyvendinimo (
OL L 1, 2003, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 27 straipsnio 1 dalyje numatytas pranešimo apie prieštaravimus išsiuntimas šalims. Kaip matyti iš suformuotos Teisingumo Teismo jurisprudencijos, šiame pranešime turi būti aiškiai nurodyti visi pagrindiniai elementai, kuriais Komisija remiasi šiame procedūros etape. Tačiau tai gali būti padaryta apibendrintai, o vėliau Komisijos priimtas sprendimas nebūtinai turi būti prieštaravimų santraukos kopija, nes pranešimas apie prieštaravimus – tai parengiamasis dokumentas, kuriame pateikiami faktinių ir teisinių aplinkybių vertinimai yra tik preliminarūs (2013 m. gruodžio 5 d. Sprendimo SNIA / Komisija,
C‑448/11 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2013:801
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Iš to matyti, kad teisinis faktinių aplinkybių vertinimas pranešime apie prieštaravimus iš esmės gali būti tik laikinas, o vėlesnis Komisijos sprendimas negali būti panaikintas vien dėl to, kad galutinės išvados, grindžiamos šiomis faktinėmis aplinkybėmis, ne visai tiksliai atitinka šį laikiną vertinimą. Komisija privalo išklausyti įmones, kurioms skirtas pranešimas apie prieštaravimus, ir prireikus atsižvelgti į jų pateiktą nuomonę dėl tų prieštaravimų bei pakoreguoti savo vertinimą, kad užtikrintų jų teisę į gynybą. Taigi Komisijai turi būti suteikta galimybė savo galutiniame sprendime patikslinti šį vertinimą, atsižvelgiant į administracinės procedūros elementus, arba tam, kad ji atsisakytų nepagrįstų prieštaravimų, arba tam, kad performuluotų ir teisiniu bei faktiniu požiūriais papildytų argumentus, kuriais grindžia savo nurodytus prieštaravimus, tačiau tik tuo atveju, jeigu remiasi tik faktinėmis aplinkybėmis, dėl kurių suinteresuotieji asmenys galėjo pateikti savo nuomonę, ir jei per administracinę procedūrą ji pateikė jų gynybai būtinus elementus (2013 m. gruodžio 5 d. Sprendimo SNIA / Komisija,
C‑448/11 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2013:801
,
ir
punktai ir juose numatyta jurisprudencija).
Šioje byloje apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą, pirma, nenustačius jos teisės į gynybą pažeidimo, nes vertindama, kiek apeliantei gali būti inkriminuojamas maržų mažinimas, Komisija atitinkamai pranešime apie prieštaravimus ir ginčijamame sprendime rėmėsi skirtinga metodika, principais ir duomenimis, kiek tai susiję su sąnaudų apskaičiavimu.
Šiuo klausimu iš Bendrojo Teismo nustatytų faktinių aplinkybių, apibendrintų šio sprendimo 70 punkte, matyti, kad prieš priimdama pranešimą apie prieštaravimus Komisija paprašė apeliantės pateikti pagal IVPS metodiką perskaičiuotus pelningumo duomenis. Negavusi šių duomenų Komisija pranešime apie prieštaravimus maržų mažinimą įvertino remdamasi UCN duomenimis, kuriuos tuo metu turėjo. Kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 875 konstatuojamosios dalies, į kurią daroma nuoroda skundžiamo sprendimo 185 punkte, Komisija nusprendė, kad šie duomenys buvo pakankamai patikimas rodiklis siekiant apskaičiuoti IVPS. Toliau atsakyme į pranešimą apie prieštaravimus apeliantė pateikė naujų duomenų ir patikslino, kad apskaičiuojant IVPS reikėjo atsižvelgti, pirma, į pakartotinį jos turto vertinimą ir, antra, į jos tinklo neveiksmingumą teikiant plačiajuosčio ryšio paslaugas. Galiausiai neginčijama, kad ginčijamame sprendime Komisija taikė IVPS metodiką.
Atsižvelgiant į šias faktines aplinkybes, visų pirma į tai, kad apeliantė, atsakydama į pranešimą apie prieštaravimus, pateikė IVPS skaičiavimus už 2005–2011 m. laikotarpį, ir į šio sprendimo 76 punkte išdėstytus argumentus, reikia konstatuoti, kad vykstant administracinei procedūrai apeliantė puikiai suprato, jog Komisija mėgino nustatyti maržų mažinimą, remdamasi IVPS grindžiama metodika ir principais.
Be to, iš faktinių aplinkybių, į kurias atsižvelgė Bendrasis Teismas, apibendrintų šio sprendimo 70 punkte, matyti, kad skundžiamo sprendimo 189 ir 190 punktuose jis galėjo pagrįstai nuspręsti, jog pranešimo apie prieštaravimus ir ginčijamo sprendimo etapuose Komisija taikė tą pačią metodiką ir tuos pačius IVPS apskaičiavimo principus. Tai, kad pranešimo apie prieštaravimus etape Komisija nusprendė, jog apeliantės UCN duomenys yra pakankamai patikimas IVPS nustatymo rodiklis, nereiškia, kad Komisija pakeitė savo metodiką ir sąnaudų apskaičiavimo principus.
Be to, skundžiamo sprendimo 190 punkte Bendrasis Teismas teisingai pabrėžė lentelių, pateiktų atitinkamai pranešime apie prieštaravimus ir ginčijamame sprendime, atitiktį, siekdamas pagrįsti argumentą, kad per procedūrą, kai buvo priimtas ginčijamas sprendimas, Komisija naudojo vieną ir tą pačią metodiką. Iš tiesų, atsižvelgiant į šių lentelių pavadinimus, jos skirtos lygiaverčiams duomenims rinkti.
Darytina išvada, kad apeliantė klaidingai tvirtina, jog buvo pažeista jos teisė į gynybą, motyvuodama tuo, kad maržų mažinimo nustatymo metodika ir sąnaudų apskaičiavimo principai skyrėsi atitinkamai pranešimo apie prieštaravimus ir ginčijamo sprendimo priėmimo etapuose. Todėl apeliantės prieštaravimas, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nepripažino tokio jos teisės į gynybą pažeidimo, yra nepagrįstas.
Antra, apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą, kad šis nepripažino jos teisės į gynybą pažeidimo, atsižvelgiant į skirtingus su sąnaudomis susijusius duomenis, pateiktus atitinkamai pranešime apie prieštaravimus ir ginčijamame sprendime.
Šiuo klausimu iš skundžiamo sprendimo 187, 190 ir 192 punktų matyti, kad sąnaudų ir maržų, nurodytų atitinkamai pranešime apie prieštaravimus ir ginčijamame sprendime, skirtumų atsiranda dėl to, kad Komisija atsižvelgė į tam tikrus pačios apeliantės pasiūlytus patikslinimus, siekdama paisyti jos teisės į gynybą. Kaip matyti iš šio sprendimo 83 punkto, teisės į gynybą paisymo principas reiškia ne tik tai, kad Komisija išklauso pranešimo apie prieštaravimus adresatus, bet ir prireikus atsižvelgia į jų pastabas, nurodytas atsakant į pateiktus prieštaravimus, pakeisdama savo analizę būtent dėl to, kad būtų paisoma jų teisės į gynybą. Todėl šiuo atveju apeliantės nurodyti skirtumai neįrodo, kad buvo pažeista jos teisė į gynybą.
Be to, tai, kad Komisija atliko šiuos patikslinimus, kiek tai susiję su apeliantės maržų apskaičiavimu, iš naujo neišklausiusi apeliantės, nėra jos teisės į gynybą pažeidimas. Minėti patikslinimai buvo atlikti remiantis pačios apeliantės pateiktais duomenimis, taikant IVPS principus ir metodiką, apie kuriuos Komisija jai pranešė per administracinę procedūrą.
Trečia, kalbant apie kritiką dėl skundžiamo sprendimo 209 punkto, susijusio su 2014 m. rugsėjo 16 d.„susitikimu“ padėčiai aptarti, reikia konstatuoti, kad Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos, kai minėtame punkte nusprendė, jog teisės į gynybą užtikrinimo principas neįpareigoja Komisijos atskleisti savo galutinius maržų skaičiavimus, prieš pateikiant apeliantei ginčijamą sprendimą. Šis principas tik įpareigoja Komisiją suteikti apeliantei galimybę deramai pareikšti nuomonę dėl faktinių ir teisinių aplinkybių, į kurias ji atsižvelgs priimdama sprendimą. Tačiau apeliantė neįrodė, kad per šį susitikimą atskleisti duomenys buvo gauti iš faktinių ar teisinių aplinkybių, dėl kurių ji negalėjo pareikšti nuomonės per administracinę procedūrą, vykusią prieš šį susitikimą.
Taigi Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos, kai skundžiamo sprendimo 209 punkte nusprendė, kad apeliantei buvo pranešta apie visą reikšmingą informaciją, susijusią su Komisijos atliktu maržų apskaičiavimu, ir jai buvo suteikta galimybė pateikti savo pastabas prieš priimant ginčijamą sprendimą.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, antrąjį apeliantės apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl trečiojo pagrindo
Dėl priimtinumo
–
Šalių argumentai
Komisija teigia, kad trečiasis apeliantės pagrindas nepriimtinas tiek, kiek jame apeliantė tvirtina, kad nerinkdama trečiųjų asmenų duomenų arba neparengdama savo pačios IVPS apskaičiavimo modelio, kad būtų taikomas „tiek pat produktyvaus operatoriaus“ kriterijus, ši institucija padarė esminę vertinimo klaidą, nes šis prieštaravimas nebuvo pateiktas Bendrajame Teisme.
Apeliantė ginčija šį nepriimtinumą. Ji nurodo, kad Bendrajam Teismui pateiktame dublike ji kaltino Komisiją tuo, kad ši nenurodė visų IVPS apskaičiavimo metodikos, principų ir duomenų, kuriais ketino remtis.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 170 straipsnio 1 dalį apeliaciniame skunde negalima keisti Bendrajame Teisme nagrinėtos bylos dalyko. Apeliaciniame procese Teisingumo Teismas turi kompetenciją tik ištirti pirmojoje instancijoje nagrinėtų pagrindų teisinius vertinimus.
Taigi šalis negali apeliaciniame procese pirmą kartą pateikti Teisingumo Teismui pagrindo, kuris nebuvo nurodytas Bendrajame Teisme, nes tai reikštų, kad jai suteikiamas leidimas pateikti Teisingumo Teismui, kurio kompetencija apeliaciniame procese yra ribota, nagrinėti platesnės apimties ginčą nei tas, kurį nagrinėjo Bendrasis Teismas (2004 m. lapkričio 11 d. Sprendimo Ramondín ir kt. / Komisija,
C‑186/02 P ir C‑188/02 P
,
EU:C:2004:702
,
punktas).
Taip pat reikia priminti, kad vertinant kainų politikos, kuria mažinamos maržos, nesąžiningumą iš principo ir visų pirma reikia atsižvelgti į atitinkamos įmonės kainas ir sąnaudas mažmeninėje paslaugų rinkoje. Tik jeigu atsižvelgiant į aplinkybes nėra galimybės remtis šiomis kainomis ir sąnaudomis, reikia nagrinėti konkurentų kainas ir sąnaudas toje pačioje rinkoje (Sprendimo
TeliaSonera
46 punktas).
Trečiajame apeliacinio skundo pagrinde, grindžiamame teisės klaidomis, dėl kurių Bendrasis Teismas atmetė apeliantės argumentą, kad Komisija klaidingai atmetė jos prašymus dėl optimizacinių patikslinimų, apeliantė, be kita ko, teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nenusprendė, jog dėl to, kad apeliantės IVPS struktūra dėl objektyvių priežasčių nebuvo tiksliai nustatyta, Komisija turėjo surinkti jos konkurentų duomenis arba sukurti savo pačios nuoseklią duomenų bazę, siekdama parengti IVPS pagrįstą modelį.
Vis dėlto apeliantė neįrodo, kad pateikė tokį prieštaravimą Bendrajame Teisme. Kai Bendrajame Teisme kaltino Komisiją tuo, kad ši nepateikė visų IVPS apskaičiavimo metodikos, principų ir duomenų, kuriais ketino remtis, vertindama maržų mažinimą šioje byloje, apeliantė nurodė tik jos procesinių teisių pažeidimą. Ji neteigė, kad šiuo tikslu buvo klaidinga remtis jos sąnaudomis. Be to, apeliantė netvirtino, kad skundžiamo sprendimo 231 punkte Bendrasis Teismas iškraipė jos argumentus. Minėtame punkte Bendrasis Teismas aiškiai konstatavo, kad apeliantė netvirtino, jog šiuo atveju reikia išnagrinėti jos konkurentų kainas ir sąnaudas, nes nebuvo galima remtis jos pačios kainomis ir sąnaudomis.
Taigi neįrodyta, kad apeliantė Bendrajame Teisme teigė, jog Komisija negalėjo remtis jos duomenimis, kad nustatytų reikšmingas sąnaudas, arba kad tik jos konkurentų duomenys ar visiškai sugeneruoti duomenys būtų leidę nustatyti minėtas sąnaudas.
Kaip matyti iš šio sprendimo 98 punkto, kaip nepriimtiną reikia atmesti apeliantės prieštaravimą, pateiktą grindžiant trečiąjį apeliacinio skundo pagrindą, kuriame ji teigia, kad nerinkdama trečiųjų asmenų duomenų arba neparengdama savo pačios IVPS apskaičiavimo modelio, kad būtų taikomas „tiek pat produktyvaus operatoriaus“ kriterijus, Komisija padarė esminę vertinimo klaidą.
Dėl esmės
–
Šalių argumentai
Apeliantė mano, kad vertindamas, ar buvo piktnaudžiauta maržų mažinimu, Bendrasis Teismas klaidingai taikė „tiek pat produktyvaus operatoriaus“ kriterijų, atmesdamas jos optimizacinius patikslinimus.
Apeliantės teigimu, nors Komisija sutiko su jos IVPS duomenimis, susijusiais su pakartotiniu turto vertinimu ir nusidėvėjimu, nebuvo jokio pagrindo atmesti optimizacinius patikslinimus, nes jie taip pat buvo grindžiami sąnaudomis, kurios patirtos dėl ginčijamo sprendimo priėmimo dieną egzistavusio tinklo. Tai yra nuoseklumo arba vienodo požiūrio klausimas.
Ji mano, kad, nesant Komisijos IVPS pagrindu nustatyto sąnaudų modelio ir atsižvelgiant į tai, kad 2005–2010 m. laikotarpiu jos IVPS buvo pagrįstos rodikliais, gautais iš jos 2011 m. IVPS analizės, nėra jokio tinkamo pagrindo, kuris pateisintų jos optimizacinių patikslinimų atmetimą. Taigi skundžiamo sprendimo 233 punkte Bendrasis Teismas, nepadarydamas teisės klaidos, negalėjo nuspręsti, kad optimizaciniai patikslinimai būtų leidę „nukrypti“ nuo apeliantės per pažeidimo laikotarpį patirtų sąnaudų, ar nurodyti, kad dėl jų reikia atsižvelgti į modernų tinklą. Be to, skundžiamo sprendimo 226 punkte pateiktas teiginys, kad, pirma, pakartotinio turto vertinimo ir nusidėvėjimo ir, antra, optimizacinių patikslinimų klausimai turėjo „kitokį tikslą“, neturi reikšmės, nesant Komisijos parengto modelio, ir yra netikslūs, nes šie du klausimai susiję su IVPS apskaičiavimu. Be to, apeliantė nurodo, kad, kiek tai susiję su patikslinimais, atliktais su tikslu, kad turto ir nusidėvėjimo sąnaudos būtų grindžiamos einamosiomis sąnaudomis pagrįstos apskaitos principais (toliau – CCA patikslinimai), Komisija sutiko su principu, pagal kurį reikia atsižvelgti į įrangos ir eksploatavimo sąnaudų, susijusių su tinklo kūrimu, atnaujinimą tuo momentu, kai atliekami skaičiavimai remiantis šiomis sąnaudomis, nors ji atmetė optimizacinius patikslinimus, kurie buvo pagrįsti tuo pačiu principu. Apeliantė taip pat ginčija skundžiamo sprendimo 234 punkte pateiktą teiginį, kad optimizaciniai patikslinimai buvo grindžiami „visiškai veiksmingu operatoriumi“, nes jie buvo grindžiami tiek pat produktyviu operatoriumi, kuris 2011 m. sukūrė tinklą, ir jos 2011 m. IVPS duomenimis, kurie buvo vieninteliai prieinami. Taip gautos sąnaudos atitinka tas, kurių apeliantė išvengtų, jeigu nesiūlytų atitinkamų plačiajuosčio ryšio paslaugų.
Komisija mano, kad skundžiamo sprendimo 233–235 punktuose Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidų, nes apeliantės pozicijoje neatsižvelgiama nei į kiekvieno patikslinimo pobūdį ir poveikį, nei į priežastis, dėl kurių Komisija juos priėmė ar atmetė.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad dominuojančią padėtį užimančios įmonės kainų politikos įgyvendinimas, dėl kurio sumažėja tiek pat, kiek apeliantė, produktyvių jos konkurentų maržos, yra piktnaudžiavimas, kaip tai suprantama pagal SESV 102 straipsnį, nes jis šiems konkurentams gali turėti išstūmimo iš rinkos poveikį ir apsunkinti jų patekimo į atitinkamą rinką galimybę ar netgi visiškai to neleisti (šiuo klausimu žr. Sprendimo
TeliaSonera
63–65 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Be to, siekiant įvertinti dominuojančią padėtį užimančios įmonės taikomos kainų politikos teisėtumą, iš principo reikia remtis kainų kriterijais, grindžiamais pačios dominuojančią padėtį užimančios įmonės patirtomis sąnaudomis ir jos strategija. Konkrečiai kalbant apie kainų politiką, kuria mažinamos konkurentų maržos, reikia pažymėti, jog naudojant tokius analizės kriterijus galima patikrinti, ar ši dominuojančią padėtį užimanti įmonė būtų pakankamai produktyvi, kad galutiniams vartotojams mažmeninėje rinkoje savo paslaugas galėtų pasiūlyti ne nuostolingai, jei prieš tai būtų turėjusi sumokėti savo pačios nustatytas didmenines tarpinių paslaugų kainas (šiuo klausimu žr. 2010 m. spalio 14 d. Sprendimo Deutsche Telekom / Komisija,
C‑280/08 P
,
EU:C:2010:603
,
punktą ir Sprendimo
TeliaSonera
41 ir 42 punktus ir juose numatytą jurisprudenciją).
Šioje byloje iš skundžiamo sprendimo 186, 187 ir 217 punktų matyti, kad siekdama įvertinti bent tiek pat, kiek apeliantė, produktyvaus konkurento, siūlančio prieigos prie plačiajuosčio interneto paslaugas per savo tinklą, sąnaudas, Komisija atsižvelgė į šį tinklą sudarančio turto sąnaudas. Iš tiesų, kaip matyti iš šio sprendimo 70 punkto, pateikdama šias sąnaudas Komisijai apeliantė jos paprašė, pirma, pakartotinai įvertinti turtą ir, antra, atsižvelgti į jos tinklo neveiksmingumą atliekant optimizacinius patikslinimus. Komisija sutiko savo maržų mažinimo analizėje atsižvelgti, be kita ko, į pakartotinį apeliantės turto vertinimą ir, kiek tai susiję su fiksuotomis specialiosiomis sąnaudomis, atimti jungtines ir bendrąsias išlaidas. Tačiau ji atmetė optimizacinius patikslinimus.
Skundžiamo sprendimo 222–239 punktuose Bendrasis Teismas nusprendė, kad Komisija pagrįstai atsisakė atsižvelgti į optimizacinius patikslinimus. Bendrasis Teismas šį sprendimą motyvavo, be kita ko, skundžiamo sprendimo 225 punkte nuspręsdamas, kad šiais patikslinimais turtas koreguojamas iki tokio lygio, kad būtų panašus į produktyviai dirbančio operatoriaus, kuris kurtų optimalų tinklą, pritaikytą patenkinti būsimą paklausą, grindžiamą „dabartine“ informacija ir paklausos prognozėmis. Taigi Bendrasis Teismas nusprendė, kad optimizaciniai patikslinimai buvo grindžiami prognoze ir optimalaus tinklo modeliu, o ne skaičiavimais, kuriuose atskleidžiamos esamo apeliantės turto papildomos sąnaudos.
Skundžiamo sprendimo 226 punkte Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad optimizacinių patikslinimų apskritai, būtent esamo turto pakeitimo jo modernesniais pakaitalais, tikslas skiriasi nuo apeliantės siūlyto pakartotinio turto vertinimo tikslo. Be to, jis nusprendė, kad tai, jog Komisija atsižvelgė į apeliantės pasiūlytą pakartotinį esamo turto vertinimą, nes nebuvo kitų patikimesnių duomenų apie jos IVPS, visiškai nereiškia, kad dėl šios aplinkybės Komisija būtinai pritarė optimizaciniams patikslinimams, todėl ši institucija pagrįstai galėjo skirtingai vertinti, pirma, esamo turto pakeitimą jo modernesniais pakaitalais ir, antra, apeliantės pasiūlytą pakartotinį turto vertinimą.
Be to, skundžiamo sprendimo 227–235 punktuose Bendrasis Teismas patvirtino Komisijos išvadą, kad atsižvelgus į optimizacinius patikslinimus IVPS būtų skaičiuojamos remiantis ne apeliantės, o hipotetinio konkurento turtu. Konkrečiai kalbant, skundžiamo sprendimo 232 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, pirma, kad esamą turtą pakeičiant modernesniais jo pakaitalais siekta patikslinti turto sąnaudas, remiantis „faktine“ turto verte, tačiau neatliekant atitinkamų nusidėvėjimo patikslinimų, ir, antra, kad atsižvelgus į perteklinius tinklų pajėgumus, palyginti su „faktiškai“ naudojamais pajėgumais, būtų neatsižvelgta į apeliantės turtą, kuris naudojamas neveiksmingai. Tuo remdamasis tuo Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 233 punkte padarė išvadą, kad Komisija nepadarė klaidos, nusprendusi, jog atsižvelgus į optimizacinius patikslinimus būtų neatsižvelgta į apeliantės laikotarpiu nuo 2005 m. rugpjūčio 12 d. iki 2010 m. gruodžio 31 d. patirtas išlaidas. Galiausiai skundžiamo sprendimo 234 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad Komisija nepažeidė principo, pagal kurį maržų mažinimo analizė turi būti grindžiama „tiek pat produktyvaus operatoriaus“ kriterijumi, kai ji iš esmės pažymėjo, kad dalis pajėgumų kartais neišvengiamai lieka neišnaudoti. Bendrasis Teismas nusprendė, kad nors Komisija sutiko su optimizaciniais patikslinimais, susijusiais su apeliantės pertekliniais pajėgumais, apeliantės IVPS skaičiavimai atspindėjo sąnaudas, susijusias su optimaliu paklausą atitinkančiu tinklu, kuriame nebuvo neveiksmingai veikiančių šio operatoriaus tinklo dalių.
Apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas klaidingai taikė šį „tiek pat produktyvaus operatoriaus“ kriterijų ir pažeidė vienodo požiūrio principą, kai pritarė tam, kad Komisija atmetė optimizacinius patikslinimus. Grįsdama šį prieštaravimą apeliantė iš esmės teigia, kad šie patikslinimai buvo susiję tik su esamais IVPS duomenimis, t. y. jos 2011 m. duomenimis, kurie buvo panaudoti kaip orientaciniai 2005–2011 m. laikotarpio analizei. Be to, ji teigia, kad minėti patikslinimai buvo skirti atspindėti dabartines įrangos ir eksploatavimo išlaidoms, kurių buvo patiriama dėl tinklo, egzistavusio ginčijamo sprendimo priėmimo dieną („šiuo metu“), kaip ir CCA patikslinimus, į kuriuos Komisija sutiko atsižvelgti.
Vis dėlto aplinkybės, kad IVPS, į kurias Komisija atsižvelgė dėl 2005–2010 m. laikotarpio, buvo įvertintos remiantis apeliantės 2011 m. duomenimis, ir kad optimizaciniai patikslinimai buvo skirti atnaujinti įrangos ir eksploatacijos sąnaudoms, palyginti su ginčijamo sprendimo priėmimo dieną egzistavusiu tinklu, nepakanka įrodyti, jog Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 225 ir 232 punktuose pateiktame vertinime padarė teisės klaidą, nurodydamas, kad šie patikslinimai buvo skirti įvertinti esamo turto sąnaudoms, pakeičiant šį turtą modernesniais jo pakaitalais, todėl jie jau neatspindi tiek pat, kiek apeliantė, produktyvaus konkurento sąnaudų. Taigi Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos, kai skundžiamo sprendimo 226 ir 233 punktuose nusprendė, kad atsižvelgimo į optimizacinius patikslinimus tikslas skyrėsi nuo pakartotinio turto vertinimo tikslo, o tai lėmė, kad į apeliantės nuo 2005 m. rugpjūčio 12 d. iki 2010 m. gruodžio 31 d. patirtas sąnaudas nebuvo atsižvelgta.
Be to, aplinkybės, kad vieninteliai duomenys, į kuriuos Komisija atsižvelgė apskaičiuodama IVPS, buvo apeliantės 2011 m. duomenys ir kad optimizaciniai patikslinimai buvo skirti atnaujinti įrangos ir eksploatacijos sąnaudoms, palyginti su ginčijamo sprendimo priėmimo dieną egzistavusiu tinklu, nepakanka siekiant įrodyti, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą ar klaidą, teisiškai kvalifikuodamas faktines aplinkybes dėl to, kad pritaikė vadinamąjį „tiek pat produktyvaus operatoriaus“ kriterijų nagrinėjamos bylos aplinkybėms ir skundžiamo sprendimo 234 punkte nusprendė, kad atsižvelgus į optimizacinius patikslinimus, susijusius su pertekliniais pajėgumais, būtų atspindėtos sąnaudos, susijusios su optimaliu paklausą atitinkančiu tinklu, kuriame nėra neveiksmingai veikiančių apeliantės tinklo dalių.
Kadangi neįrodyta, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai patvirtino, jog Komisija pagrįstai atmetė apeliantės siūlytus optimizacinius patikslinimus, taikydama „tiek pat produktyvaus operatoriaus“ kriterijų, tai, kad šie patikslinimai buvo atlikti remiantis tais pačiais duomenimis, kaip ir tie, į kuriuos Komisija atsižvelgė, kaip antai apeliantės CCA patikslinimus, neturi reikšmės. Iš tiesų tai, kad nagrinėjant kainų politiką, kuria mažinamos dominuojančią padėtį užimančios įmonės konkurentų maržos, atsižvelgiama į sąnaudas ir jų patikslinimus, turi būti vertinama atsižvelgiant ne į tai, kad Komisija jau sutiko su kitais šių sąnaudų patikslinimais, bet į bent tiek pat, kiek dominuojančią padėtį užimanti įmonė, produktyvaus konkurento kriterijų.
Bet kuriuo atveju netinkamas šio kriterijaus taikymas dėl to, kad buvo atsižvelgta į tam tikrus sąnaudų patikslinimus, savaime negali pateisinti to, kad siekiant užtikrinti vienodo požiūrio principo taikymą taip pat atsižvelgiama į kitus patikslinimus. Vienodo požiūrio principas turi derėti su teisėtumo laikymusi, o tai reiškia, kad niekas negali savo naudai remtis neteisėtumu (šiuo klausimu žr. 2017 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo Pappalardo ir kt. / Komisija,
C‑350/16 P
,
EU:C:2017:672
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Taigi Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos ar klaidos teisiškai kvalifikuodamas faktines aplinkybes, kai patvirtino, kad Komisija pagrįstai atsisakė atsižvelgti į optimizacinius patikslinimus.
Vadinasi, trečiasis apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas kaip iš dalies nepriimtinas ir iš dalies nepagrįstas.
Dėl prašymo leisti pasinaudoti palankiu sprendimu
Apeliantė prašo leisti pasinaudoti tuo, kad gali būti priimtas pagrindas, kuriuo DT grindžia apeliacinį skundą byloje C‑152/19 P dėl 2018 m. gruodžio 13 d. Bendrojo Teismo sprendimo Deutsche Telekom / Komisija (
T‑827/14
,
EU:T:2018:930
) ir kuriuo DT kritikuoja šį sprendimą, nes jame nuspręsta, kad Komisija teisingai pripažino, jog apeliantė ir DT sudarė vieną įmonę ir kad jos abi buvo atsakingos už ginčijamame sprendime nustatytą pažeidimą. Grįsdama šį prašymą apeliantė tvirtina, kad minėto pagrindo dalykas yra toks pats kaip ir jos Bendrajam Teismui pateikto ketvirtojo ieškinio pagrindo dalykas.
Komisija teigia, kad tokį prašymą reikia atmesti, nes tai nėra apeliacinio skundo pagrindas, apeliantės atsakomybė nekyla dėl DT elgesio ir bet kuriuo atveju DT apeliacinis skundas byloje C‑152/19 P turi būti atmestas.
Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad šios dienos Sprendimu
Deutsche Telekom / Komisija
(C‑152/19 P) Teisingumo Teismas atmetė DT apeliacinį skundą toje byloje, todėl apeliantės prašymas, nesant dalyko, yra nereikšmingas.
Taigi reikia atmesti visą apeliacinį skundą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas.
Pagal šio reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliaciniame procese pagal jo 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo.
Kadangi apeliantė bylą pralaimėjo, o Komisija reikalavo priteisti iš jos bylinėjimosi išlaidas, ji turi padengti ne tik savo, bet ir Komisijos patirtas bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

1.
Atmesti apeliacinį skundą.

2.
Slovak Telekom a.s
.
padengia savo ir Europos Komisijos patirtas bylinėjimosi išlaidas
.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.