CELEX: 62021CJ0393
Преюдициално запитване
Съдебно сътрудничество по граждански и търговски дела
Регламент (ЕО) № 805/2004
Европейско изпълнително основание при безспорни вземания
Член 23, буква в)
Спиране на принудителното изпълнение на решение, което е удостоверено като европейско изпълнително основание
Изключителни обстоятелства
Понятие

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 23 от Регламент (ЕО) № 805/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 21 април 2004 година за въвеждане на европейско изпълнително основание при безспорни вземания (
ОВ L 143, 2004 г., стр. 15
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 3) и на член 36, параграф 1 и член 44, параграф 2 от Регламент (ЕС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (
ОВ L 351, 2012 г., стр. 1
).
Запитването е отправено в рамките на спор между авиокомпанията Arik Air Limited и Lufthansa Technik AERO Alzey GmbH (наричано по-нататък „Lufthansa“) по повод искане за спиране на производството по принудително изпълнение, което е образувано срещу Arik Air въз основа на европейско изпълнително основание, издадено от германски съд в полза на Lufthansa.
Правна уредба
Регламент № 805/2004
Съображения 8, 18 и 20 от Регламент № 805/2004 са формулирани така:
„(8)
В заключенията от срещата в Тампере Европейският съвет счете, че достъп[ът] до принудително изпълнение в държава членка, различна от тази, в която е било [постановено] съдебното решение, трябва да бъде ускорен и опростен [чрез премахването] на [всякакви междинни] мерки, взе[мани] пред[и] принудителното изпълнение в държавата членка, в която то е потърсено. Съдебно решение, което е било удостоверено като европейско изпълнително основание от съда по произход, трябва да бъде разглеждано за целите на принудителното изпълнение като произнесено от държавата членка, в която принудителното изпълнение е потърсено. […]
[…]
(18)
Взаимното доверие в администрирането на правосъдието на държавите членки оправдава преценката на съда на една държава членка, че всички условия по писменото удостоверяване като европейско изпълнително основание са изпълнени, за да позволят изпълнението на съдебно решение във всички други държави членки, без съдебно преразглеждане на точното прилагане на минималните процесуални изисквания на държавата членка, в която съдебното решение трябва да бъде изпълнено.
[…]
(20)
Прилагането на писменото удостоверяване като европейско изпълнително основание на безспорни вземания трябва да бъде незадължително за кредитора, който може вместо това да избере системата на признаване и изпълнение, предвидена в Регламент (ЕО) № 44/2001 [на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (
ОВ L 12, 2001 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 74)] или други актове на Общността“.
Съгласно член 1 от този регламент, озаглавен „Предмет“:
„Настоящият регламент има за цел да въведе европейско изпълнително основание за безспорни вземания чрез приемането на минимални процесуални изисквания, свободно движение на присъди, съдебни спогодби и публични документи във всички държави членки, без да бъде необходимо да се преминава през междинни съдебни процедури за признаване и изпълнение в държавата членка на принудителното изпълнение“.
Съгласно член 5 от посочения регламент, озаглавен „Премахване на процедурата по признаване и изпълнение“:
„Съдебно решение, което е удостоверено като европейско изпълнително основание в държавата членка по произход, се признава и изпълнява в другите държави членки без необходимост от декларация за изпълнение и без възможност за противопоставяне на неговото признаване“.
Член 6 от същия регламент, озаглавен „Изисквания към удостоверяването като европейско изпълнително основание“, гласи следното в параграф 1, буква а) и параграф 2:
„1.   Решение по безспорно вземане, което е произнесено в държава членка, след заявление във всеки момент пред съда по произход, се удостоверява като европейско изпълнително основание, ако са изпълнени следните условия:
а)
решението подлежи на изпълнение в държавата членка по произход;
[…]
2.   Когато решение, което е удостоверено като европейско изпълнително основание, е престанало да бъде изпълняемо или когато неговата изпълняемост е била преустановена или ограничена, трябва да бъде издадено удостоверение, което посочва липсата или ограничението на изпълняемост[,] чрез заявяване пред съда по произход по всяко време, като се използват стандартните формуляри, посочени в приложение IV“.
Член 10 от Регламент № 805/2004, озаглавен „Поправяне и оттегляне на удостоверение за европейско изпълнително основание“, гласи следното в параграфи 1 и 2:
„1.   Удостоверение за европейско изпълнително основание чрез заявяване пред съда на произход се:
а)
поправя в случаите когато вследствие на материална грешка съществува несъответствие между решение и удостоверението;
б)
се оттегля, ако е ясно, че удостоверението е издадено, без да са спазени условията на настоящия регламент.
2.   При поправяне или оттегляне на удостоверението за европейско изпълнително основание се прилага правото на държавата членка по произход“.
Член 11 от този регламент, озаглавен „Действие на удостоверението за европейско изпълнително основание“, е формулиран така:
„Удостоверението за европейско изпълнително основание има действие само в границите на изпълняемост на решението“.
Съгласно член 18 от посочения регламент, озаглавен „Преодоляване на неспазване на минималните изисквания“:
„1.   Когато процесът в държавата членка по произход не отговаря на процесуалните изисквания по членовете от 13 до 17, такова неспазване на изискванията се преодолява и решение се удостоверява като европейско изпълнително основание, ако:
а)
решението е съобщено на длъжника в съответствие с изискванията на член 13 или 14; и
б)
длъжникът е имал възможност да оспори решението чрез пълно преразглеждане и е бил съответно информиран със или в решението за процесуалните изисквания за обжалване, включително за наименованието и адреса на институцията, пред която се обжалва, както и за крайния срок; и
в)
длъжникът е пропуснал да обжалва решение в съответствие с процесуалните изисквания.
2.   Когато процесът в държавата членка по произход не отговаря на процесуалните изисквания по член 13 или 14, такова неспазване на изискванията се преодолява, ако се докаже от действията на длъжника в съдебното производство, че той лично е получил навреме връчения документа, за да може да подготви защитата си“.
Член 20 от същия регламент, озаглавен „Процедура за принудително изпълнение“, гласи следното в параграф 1:
„Без да се засягат разпоредбите на настоящата глава, процедурите за принудително изпълнение се уреждат от закона на държавата членка на принудителното изпълнение.
Решение, което е удостоверено като европейско изпълнително основание, ще бъде изпълнено при същите условия както решение, което е постановено в държавата членка на принудителното изпълнение“.
В член 21 от Регламент № 805/2004, озаглавен „Отказ от принудително изпълнение“, се предвижда следното:
„1.   При молба на длъжника принудителното изпълнение се отказва от компетентния съд в държавата членка на принудителното изпълнение, ако решението, което е удостоверено като европейско изпълнително основание, е несъвместимо с предишно решение, което е постановено в някоя държава членка или в трета страна, когато[:]
а)
предишното решение е постановено при еднакво правно основание за вземане и между същите страни; и
б)
предишното решение е постановено в държавата членка на принудителното изпълнение или отговаря на необходимите условия за признаване в държавата членка на принудителното изпълнение; и
в)
несъвместимостта на решенията не е била и не може да бъде повдигната като възражение в съдебното производство в държавата членка по произход.
2.   Решението или неговото удостоверяване като европейско изпълнително основание не може при никакви обстоятелства да бъде предмет на преразглеждане в държавата членка на принудителното изпълнение“.
Съгласно член 23 от този регламент, озаглавен „Спиране или ограничаване на принудителното изпълнение“:
„Когато длъжникът е:
–
обжалвал решението, което е удостоверено като европейско основание за принудително решение, включително молба за преразглеждане по смисъла на член 19, или
–
поискал поправяне или оттегляне на удостоверението за европейско изпълнително основание съгласно член 10,
компетентният съд или орган в държавата членка на принудително изпълнение при молба на длъжника може:
а)
да ограничи производството по принудителното изпълнение до обезпечителни мерки; или
б)
да [постави за] принудителното изпълнение услов[ие], [а именно] предоставяне на определена гаранция;
в)
при изключителни обстоятелства да спре производството по принудителното изпълнение“.
Регламент № 1215/2012
Член 36, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 гласи:
„Решение, постановено в една държава членка, се признава в друга държава членка без изискване за специално производство“.
В член 44 от този регламент се предвижда следното:
„1.   В случай на подадена молба за отказ на изпълнение на съдебно решение съгласно раздел 3, подраздел 2, по молба на лицето, срещу което се иска изпълнение, съдът в сезираната държава членка може:
а)
да ограничи изпълнителното производство до обезпечителни мерки;
б)
да постави изпълнението в зависимост от даването на обезпечение, определено от него; или
в)
да спре изцяло или частично изпълнителното производство.
2.   По молба на лицето, срещу което се иска изпълнение, компетентният орган по изпълнението в сезираната държава членка спира изпълнителното производство, ако изпълнителната сила на съдебното решение е спряна в държавата членка по произход“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
На 14 юни 2019 г., Amtsgericht Hünfeld (Районен съд Хюнфелд, Германия) издава заповед за плащане срещу Arik Air с цел събиране на вземане от 2292993,32 евро в полза на Lufthansa. Въз основа на тази заповед на 24 октомври 2019 г. същият съд издава европейско изпълнително основание, а на 2 декември 2019 г. — удостоверение за европейско изпълнително основание.
Lufthansa се обръща към практикуващ в Литва съдебен изпълнител (наричан по-нататък „съдебният изпълнител“), за да изпълни това изпълнително основание в съответствие с посоченото удостоверение.
На основание член 10 от Регламент № 805/2004 Arik Air подава до Landgericht Frankfurt am Main (Областен съд Франкфурт на Майн, Германия) искане за оттегляне на удостоверението за европейско изпълнително основание и за прекратяване на принудителното събиране на вземането, като се позовава на нередовно връчване на процесуалните документи от Amtsgericht Hünfeld (Районен съд Хюнфелд), довело до неспазване на срока, с който разполага, за да възрази срещу издадената от този съд заповед за плащане.
Arik Air също така подава до съдебния изпълнител в Литва искане за спиране на производството по принудително изпълнение, докато германският съд, който впрочем също е сезиран в този смисъл, се произнесе с окончателен съдебен акт по искането за оттегляне на удостоверението за европейско изпълнително основание и за прекратяване на принудителното събиране. Съдебният изпълнител отказва да уважи искането за спиране, тъй като според него в релевантната национална правна уредба не се предвижда възможност да се поиска спиране, което, както в разглеждания, случай се основава на оспорване на решението, подлежащо на изпълнение, пред съда на държавата членка по произход.
С определение от 9 април 2020 г. Landgericht Frankfurt am Main (Областен съд Франкфурт на Майн) поставя като условие, за да се спре принудителното изпълнение по европейското изпълнително основание от 24 октомври 2019 г., внасянето от Arik Air на гаранция в размер на 2000000 евро. Този съд посочва, че ако гаранцията не бъде внесена, искането за спиране на това основание няма да може да бъде удовлетворено, тъй като Arik Air не е доказала, че изпълнителното основание е било незаконосъобразно издадено, нито пък че сроковете за подаване на възражение са изтекли, без тя да е имала вина за това.
Arik Air обжалва решението на съдебния изпълнител, с което той отказва да спре производството по принудително изпълнение, пред Kauno apylinkės teismas (Районен съд Каунас, Литва). С определение от 11 юни 2020 г. този съд отхвърля жалбата.
С определение от 25 септември 2020 г. Kauno apygardos teismas (Окръжен съд Каунас, Литва), разглеждащ въззивната жалба на Arik Air, отменя определението на Kauno apylinkės teismas (Районен съд Каунас) от 11 юни 2020 г. и решава да спре производството по принудително изпълнение до постановяването на окончателния съдебен акт на германския съд по исканията на Arik Air. Според Kauno apygardos teismas (Окръжен съд Каунас), предвид риска от непропорционално увреждане, до което може да доведе образуваното срещу Arik Air производство по принудително изпълнение, подаването на жалба срещу удостоверението за европейско изпълнително основание до съда на държавата членка по произход е достатъчно основание за спирането на това производство. За разлика от Kauno apylinkės teismas (Районен съд Каунас) той счита също, че при липса на информация, потвърждаваща, че определената от германския съд гаранция е била внесена на този етап на производството, няма никаква причина да се приеме, че именно последният съд трябва да реши да се произнесе по основателността на искането за спиране на действията по принудително изпълнение.
Lufthansa подава касационна жалба до запитващата юрисдикция, а именно Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Върховен съд на Литва), срещу определението на Kauno apygardos teismas (Окръжен съд Каунас) от 25 септември 2020 г.
Запитващата юрисдикция най-напред иска да установи какви са значението, условията за прилагане и обхватът на контрола, осъществяван от компетентните съдилища или органи на държавата членка на принудителното изпълнение, съгласно член 23, буква в) от Регламент № 805/2004.
В това отношение запитващата юрисдикция счита, че съгласно самата формулировка на същия член компетентният съд или орган на държавата членка на принудителното изпълнение разполага със свобода на преценка, що се отнася до възможността да разпореди спиране на производството по принудително изпълнение, и иска да разбере какъв е обхватът на тази свобода. Тя отбелязва, от една страна, че съдържащите се в този член думи „обжалвал“ и „включително“ предполагат, че се имат предвид всички правни средства за защита в държавата членка по произход, а това условие, изглежда, е изпълнено в разглеждания случай, и от друга страна, че значението на понятието „изключителни обстоятелства“ трябва да се тълкува еднакво в държавите членки.
Запитващата юрисдикция уточнява, че макар в разглеждания случай пред съдилищата на държавата членка по произход да висят съдебни производства, между страните в главното производство няма съгласие за значението, обхвата и перспективите за успех на тези производства. Така Arik Air твърди, че упражнява право на обжалване, но Lufthansa оспорва притежаването на такова право от посочената страна и твърди, че тя се стреми единствено да забави производството по принудително изпълнение. Ето защо запитващата юрисдикция иска да установи какъв е обхватът на контрола в производството в държавата членка по произход, който тя евентуално ще се наложи да осъществи.
По-нататък, предвид употребата на съюза „или“ — намиращ се между различните мерки, които са предвидени в член 23 от Регламент № 805/2004 и които компетентният съд или орган в държавата членка на принудителното изпълнение можа да вземе, за да спре или ограничи принудителното изпълнение — запитващата юрисдикция иска да разбере дали е възможно едновременно да се приложат няколко от тези мерки.
Накрая, запитващата юрисдикция отбелязва, че въз основа на Регламент № 1215/2012 съответното решение за спиране на изпълняемостта, прието в държавата членка по произход, трябва да поражда своите последици в държавата членка на принудителното изпълнение в съответствие с общото задължение за признаване на решенията по граждански и търговски дела, определено в член 36, параграф 1 от този регламент. В член 44, параграф 2 от посочения регламент същевременно се отбелязвало и отделно задължение за спиране на производството по принудително изпълнение. В Регламент № 805/2004 обаче не се уточнявало дали спирането на изпълняемостта на съдебно решение в държавата членка по произход трябва да води до автоматично спиране на принудителното изпълнение на това решение в друга държава членка, нито пък дали за тази цел е необходимо решение на компетентните органи на държавата членка на принудителното изпълнение. Поради това възниквал въпросът дали режим, сходен на предвидения в Регламент № 1215/2012, трябва да се прилага в рамките на Регламент № 805/2004.
Именно в този контекст Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Върховен съд на Литва) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Как следва да се тълкува понятието „изключителни обстоятелства“, предвидено в член 23, буква в) от Регламент № 805/2004, с оглед на целите на този регламент, и по-специално с оглед на целта за ускоряване и опростяване на изпълнението на съдебните решения на държавите членки и за осигуряване на ефективната защита на правото на справедлив съдебен процес? С каква свободата на преценка разполагат компетентните органи на държавата членка по принудителното изпълнение при тълкуването на това понятие […]?
2)
Следва ли да се считат за релевантни при произнасянето по прилагането на член 23, буква в) от Регламент № 805/2004 обстоятелства като тези в конкретния случай, отнасящи се до съдебно производство в държавата по произход, в което се решава въпросът за отмяната на съдебно решение, въз основа на което е издадено европейско изпълнително основание? Съобразно какви критерии трябва да се преценява производството по обжалване в държавата членка по произход и до каква степен трябва да бъде изчерпателна преценката, извършвана от компетентните органи на държавата членка по принудително изпълнение, относно производството, проведено в държавата членка по произход?
3)
Какъв е предметът на преценката при произнасянето по прилагането на понятието „изключителни обстоятелства“, съдържащо се в член 23 от Регламент № 805/2004: трябва ли да се преценява въздействието на съответните обстоятелства по спора, когато съдебното решение на държавата по произход е оспорено в държавата по произход, трябва ли да се анализират възможните ползи или вреди от посочената в член 23 [от този] регламент мярка, или трябва да се анализират икономическите възможности на длъжника да изпълни съдебното решение, или пък други обстоятелства?
4)
Възможно ли е съгласно член 23 от Регламент № 805/2004 да се приложат едновременно няколко от мерките, предвидени в този член? При утвърдителен отговор на този въпрос, какви критерии трябва да приложат компетентните органи на държавата по принудителното изпълнение, за да се произнесат по обосновката и пропорционалността на прилагането на няколко от предвидените мерки?
5)
Трябва ли правният режим, предвиден в член 36, параграф 1 от Регламент [№ 1215/2012], да се прилага към съдебно решение на държавата по произход за спиране на изпълняемостта (за отмяна), или се прилага правен режим, подобен на предвидения в член 44, параграф 2 от този регламент?“.
По преюдициалните въпроси
Първият, вторият и третият въпрос
Със своите първи, втори и трети въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска от Съда да изтълкува понятието „изключителни обстоятелства“ по смисъла на член 23, буква в), от Регламент № 805/2004, и по-специално пита дали и в каква степен обстоятелства, свързани със съдебното производство, което е насочено в държавата членка по произход срещу решението, удостоверено като европейско изпълнително основание, или срещу удостоверението за европейско изпълнително основание, са релевантни за определянето на обхвата на това понятие.
Съгласно член 23, буква в) от Регламент № 805/2004, когато длъжникът е подал жалба срещу решение, което е удостоверено като европейско изпълнително основание, включително молба за преразглеждане по смисъла на член 19 от този регламент, или е поискал поправяне или оттегляне на удостоверението за европейско изпълнително основание съгласно член 10 от посочения регламент, компетентният съд или орган на държавата членка на принудително изпълнение може по искане на длъжника при изключителни обстоятелства да спре производството по принудителното изпълнение.
Трябва да се отбележи, че тази разпоредба не съдържа никаква препратка към правото на държавите членки, що се отнася до смисъла и обхвата, които трябва да се придадат на понятието „изключителни обстоятелства“, поради което както предвид изискванията за еднакво прилагане на правото на Съюза, така и предвид изискванията на принципа на равенство това понятие трябва да се счита за автономно понятие от правото на Съюза и трябва да се тълкува еднакво на територията му (вж. в този смисъл решение от 27 януари 2022 г., Zinātnes parks,
C‑347/20
,
EU:C:2022:59
, т.
и цитираната съдебна практика).
Тази констатация не може да се обори с препратката в член 20, параграф 1 от Регламент № 805/2004 към закона на държавата членка на принудителното изпълнение при производствата по принудително изпълнение. Както всъщност отбелязва и генералният адвокат в точка 15 от своето заключение, тази препратка не засяга разпоредбите от глава IV от този регламент, и по-специално член 23 от него, където се определят условията за ограничаване или спиране на производството по принудително изпълнение, когато длъжникът е подал жалба или молба в държавата членка по произход.
Ето защо, както следва от практиката на Съда, при тълкуването на понятието „изключителни обстоятелства“ по смисъла на член 23, буква в) от Регламент № 805/2004 трябва да се вземе предвид не само текстът на тази разпоредба, но и контекстът, в който тя се вписва, както и преследваните цели от акта, от който тя е част (вж. в този смисъл решение от 9 октомври 2019 г., BGL BNP Paribas,
C‑548/18
,
EU:C:2019:848
, т.
и цитираната съдебна практика).
Що се отнася, първо, до текста на член 23, буква в) от Регламент № 805/2004, от самите думи в тази разпоредба, по-специално от употребата на глагола „мога“ и прилагателното „изключителни“, следва, че макар да оставя на съдилищата или органите на държавата членка на принудителното изпълнение свобода на преценка при оценяването на необходимостта от спиране на принудителното изпълнение на решение, което е удостоверено като европейско изпълнително основание, законодателят на Съюза иска да ограничи тази възможност чрез констатацията за наличие на обстоятелства, квалифицирани от него като „изключителни“, поради което тази разпоредба трябва да се тълкува стриктно (вж. по аналогия решение от 22 октомври 2015 г., Thomas Cook Belgium,
C‑245/14
,
EU:C:2015:715
, т.
и цитираната съдебна практика).
При това положение, от употребата от законодателя на Съюза на понятието „изключителни обстоятелства“ трябва да се заключи, че той не е възнамерявал да сведе обхвата на член 23, буква в) от Регламент № 805/2004 само до хипотезите на непреодолима сила, които обикновено произтичат от непредвидими и непредотвратими събития, дължащи се на външна за длъжника причина.
С оглед на тези текстови съображения се налага изводът, че възможността да се спре производството по принудително изпълнение на решение, което е удостоверено като европейско изпълнително основание, трябва да се отнася само за случаите, в които продължаването на принудителното изпълнение би изложило длъжника на реален риск от особено тежко увреждане, чието поправяне би било невъзможно или крайно трудно, ако подадената от него жалба или молба в държавата членка по произход доведе до успех.
Освен това от прочита на член 23, буква в) от Регламент № 805/2004 следва, че наличието на съдебно производство, образувано от длъжника в държавата членка по произход — било с цел да оспори решение, което е удостоверено като европейско изпълнително основание, било с цел да поиска поправяне или оттегляне на удостоверение за европейско изпълнително основание — е предварително условие за разглеждането от компетентният съд или орган на държавата членка на принудителното изпълнение на наличието на изключителни обстоятелства, за да спре евентуално принудителното изпълнение на това основание.
Второ, що се отнася до контекста, в който се вписва член 23, буква в) от Регламент № 805/2004, трябва да се отбележи, че в структурата на този регламент предвиденото в член 5 от него премахване на процедурата по признаване и изпълнение почива на ясно разпределение на правомощията между съдилищата и органите на държавата членка по произход и тези на държавата членка на принудителното изпълнение, което разпределение е придружено с подлежащи на съблюдаване изисквания както в производството, водещо до приемането на решение относно безспорно вземане, така и в хода на изпълнението на това решение. Това разпределяне на правомощията се дължи на обстоятелството, че вземането и европейското изпълнително основание, с което то се установява, се изготвят по правото на държавата членка по произход, докато производството по принудително изпълнение съгласно член 20 от посочения регламент се урежда от закона на държавата членка на принудителното изпълнение.
Следователно в държавата членка по произход за удостоверяването на решение относно безспорно вземане като европейско изпълнително основание е необходимо да са спазени минималните норми, предвидени в глава III от Регламент № 805/2004. В това отношение съгласно член 18 от този регламент неспазването на тази норми е възможно да се поправи единствено пред съдилищата или органите на тази държава.
Що се отнася до компетентните съдилища или органи на държавата членка на принудителното изпълнение, в рамките на предоставеното им с член 20 от Регламент № 805/2004 правомощие те имат право да проверят наличието на обстоятелства, обосноваващи отказа да се извърши принудително изпълнение въз основа на член 21, параграф 1 от този регламент или ограничаването или спирането на принудителното изпълнение в съответствие с член 23 от посочения регламент.
Никакво оспорване, засягащо постановеното в държавата членка по произход решение или удостоверяването му като европейско изпълнително основание, не може обаче да се отнесе за разглеждане до тези съдилища или органи. Както всъщност следва от член 21, параграф 2 във връзка със съображение 18 от Регламент № 805/2004, взаимното доверие между държавите членки в администрирането на правосъдието във всяка от тях трябва да позволява на който и да било съд на държава членка да счита, че всички условия за удостоверяването като европейско изпълнително основание са изпълнени, така че решението относно безспорно вземане или неговото удостоверяване в никакъв случай не може да се преразглежда по същество в държавата членка на принудителното изпълнение.
От структурата на Регламент № 805/2004 съответно следва, че съдилищата или компетентните органи на държавата членка на принудителното изпълнение не са компетентни да разглеждат нито пряко, нито непряко, в рамките на искане за спиране на производството по принудително изпълнение такова решение, постановено в държавата членка по произход, или неговото удостоверяване като европейско изпълнително основание.
Предвид извършеното с Регламент № 805/2004 разпределяне на правомощията между съдилищата и органите на държавата членка по произход и тези на държавата членка на принудителното изпълнение, съдилищата или органите на държавата членка на принудителното изпълнение разполагат с ограничена свобода на преценка, що се отнася до преценката на обстоятелствата, с оглед на които е възможно да се уважи искане за спиране на принудителното изпълнение. Следователно при разглеждането на такова искане и за да се докаже изключителността на обстоятелствата, изтъкнати в негова подкрепа от длъжника, тези съдилища или органи, след като констатират, че е подадена жалба или молба в държавата членка по произход по смисъла на член 23 от Регламент № 805/2004, трябва да се ограничат до претегляне на интересите на страните, а именно интереса на кредитора, който се изразява в пристъпване към незабавно принудително изпълнение на решението относно неговото вземане, и интереса на длъжника, който се изразява в недопускане на особено тежки и непоправими или труднопоправими вреди, за да намерят правилния баланс, търсен с този член. При посочената проверка, както посочва генералният адвокат в точка 30 от своето заключение, е изключено тези съдилища или органи да извършват каквато и да било преценка, дори prima facie, на основателността на подадената жалба или молба от длъжника в държавата членка по произход.
Трето, необходимостта от стриктно тълкуване на понятието „изключителни обстоятелства“ се подкрепя от телеологичното тълкуване на член 23, буква в) от Регламент № 805/2004.
Всъщност, както следва от член 1 във връзка със съображение 8 от този регламент, с последния се цели да се осигури свободното движение по-специално на решенията относно безспорните вземания, както и да се ускори и опрости тяхното принудително изпълнение в държава членка, различна от тази, в която е постановено решението. С оглед на тази цел се налага и стриктното тълкуване на условията, които възпрепятстват незабавното принудително изпълнение на тези решения и които са предвидени в членове 21 и 23 от посочения регламент.
С оглед на гореизложеното на първия, втория и третия въпрос следва да се отговори, че член 23, буква в) от Регламент № 805/2004 трябва да се тълкува в смисъл, че съдържащото се в него понятие „изключителни обстоятелства“ се отнася за хипотеза, при която продължаването на производството по принудително изпълнение на решение, удостоверено като европейско изпълнително основание, когато в държавата членка по произход длъжникът е обжалвал това решение или е поискал поправяне или оттегляне на удостоверението за европейско изпълнително основание, би изложило този длъжник на реален риск от особено тежко увреждане, чието поправяне би се оказало невъзможно или крайно трудно, ако посоченото решение бъде отменено или удостоверението за изпълнително основание бъде поправено или оттеглено. Това понятие не препраща към обстоятелства, свързани със съдебното производство, което в държавата членка по произход е насочено срещу решението, удостоверено като европейско изпълнително основание, или срещу удостоверението за европейско изпълнително основание.
Четвъртият въпрос
Със своя четвърти въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 23 от Регламент № 805/2004 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска едновременното прилагане на мерките по ограничаване, по предоставяне на гаранция или по спиране на принудителното изпълнение, предвидени в букви а), б) и в) от него.
В това отношение трябва да се отбележи, че член 23 от Регламент № 805/2004 е озаглавен „Спиране или ограничаване на принудителното изпълнение“ и в него се изброяват мерките, които е възможно да се разпоредят от компетентният съд или орган на държавата членка на принудителното изпълнение по искане на длъжника, а именно ограничаване на производството по принудително изпълнение до обезпечителни мерки, поставяне на принудителното изпълнение в зависимост от предоставяне на гаранция или спиране на принудителното изпълнение при изключителни обстоятелства.
От текста на този член е видно, че предвидените в него мерки са свързани чрез съюза „или“, чийто смисъл на някои езици може да бъде алтернативен или кумулативен (вж. в този смисъл решение от 30 януари 2020 г., Autoservizi Giordano,
C‑513/18
,
EU:C:2020:59
, т.
и цитираната съдебна практика). Следователно употребата на този съюз не разкрива какво е било намерението на законодателя на Съюза, що се отнася до възможността за едновременно прилагане на мерките по член 23 от Регламент № 805/2004.
Структурата на този член и обхватът на предвидените в него мерки обаче позволяват да се приеме, че едновременното прилагане на мярката по спиране на производството по принудително изпълнение, предвидена в член 23, буква в) от Регламент № 805/2004, от една страна, и мярката по ограничаване на това производство, предвидена в член 23, буква а), или мярката, предвидена в член 23, буква б), изразяваща се в задължаване на кредитора да предостави гаранция, от друга страна, не е възможно.
Всъщност спирането на производството по принудително изпълнение, разпоредено по искане на длъжника в съответствие с член 23, буква в) от Регламент № 805/2004, предвид незабавните му последици за продължаването на това производство възпрепятства възможността то да се ограничи до обезпечителни мерки по смисъла на член 23, буква а) от този регламент. Налаганото на кредитора задължение да предостави гаранция въз основа на член 23, буква б) от посочения регламент, от своя страна е предвидено, за да може незабавно да се пристъпи към принудителното изпълнение по съответното вземане, а това логически изключва едновременното прилагане на мярката по спиране на принудителното изпълнение.
Както обаче по същество посочва генералният адвокат в точка 52 от своето заключение, не е изключена възможността компетентният съд или орган на държавата членка на принудителното изпълнение да изиска от кредитора да предостави гаранция като условие за привеждането в действие на мерките по принудително изпълнение с чисто обезпечителен характер.
С оглед на гореизложените съображения на четвъртия въпрос следва да се отговори, че член 23 от Регламент № 805/2004 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска едновременното прилагане на мерките по ограничаване и по предоставяне на гаранция, предвидени в букви а) и б) от него, но не едновременното прилагане на някоя от тези две мерки заедно с мярката по спиране на производството по принудително изпълнение, предвидена в буква в) от него.
Петият въпрос
Петият въпрос, който засяга тълкуването на член 36, параграф 1 и член 44, параграф 2 от Регламент № 1215/2012, се отнася до последиците от решение, което е постановено в държавата членка по произход и с което се разпорежда спирането на изпълняемостта на решение относно безспорно вземане, удостоверено като европейско изпълнително основание, за производството по принудително изпълнение на последното решение, което е било образувано в държавата членка на принудителното изпълнение.
В самото начало трябва да се отбележи, че макар от акта за преюдициално запитване да не следва, че към момента на сезиране на Съда компетентният германски съд се е произнесъл с окончателен съдебен акт по спирането на принудителното изпълнение на европейското изпълнително основание от 24 октомври 2019 г., към този момент пред този съд е имало висящо производство, образувано в този смисъл, поради което не е изключено да се постанови решение за спиране на принудителното изпълнение на това изпълнително основание. Ето защо не е очевидно, че даването на отговор на петия въпрос няма да бъде полезно на запитващата юрисдикция, за да се произнесе по разглеждания от нея спор. Следователно този въпрос е допустим.
Трябва също така да се отбележи, че макар от формална гледна точка запитващата юрисдикция да иска тълкуване на член 36, параграф 1 и член 44, параграф 2 от Регламент № 1215/2012, самият Регламент № 805/2004, въз основа на който е било образувано производството по принудително изпълнение по делото в главното производство, урежда в своя член 6, параграф 2 хипотезата на спиране на изпълняемостта на решение, което е удостоверено като европейско изпълнително основание.
Тъй като Съдът е компетентен да извлече от всички данни, предоставени от запитващата юрисдикция, по-специално от мотивите на акта за преюдициално запитване, елементите от правото на Съюза, които налагат тълкуване с оглед на предмета на спора (вж. в този смисъл решение от 22 април 2021 г., Profi Credit Slovakia,
C‑485/19
,
EU:C:2021:313
, т.
и цитираната съдебна практика), петият въпрос следва да се разбира в смисъл, че с него се иска тълкуване на член 6, параграф 2 от Регламент № 805/2004.
Следователно с петия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 6, параграф 2, от Регламент № 805/2004 трябва да се тълкува в смисъл, че когато изпълняемостта на решение, което е удостоверено като европейско изпълнително основание, е била спряна в държавата членка по произход, съдът на държавата членка на принудителното изпълнение е длъжен въз основа на това решение да спре производството по принудително изпълнение, образувано в последната държава.
В това отношение трябва да се отбележи, че съгласно член 6, параграф 1 от Регламент № 805/2004 удостоверяването на решение относно безспорно вземане като европейско изпълнително основание зависи от изпълнението на редица условия, включително заложеното в член 6, параграф 1, буква а) от този регламент, а именно това решение да подлежи на изпълнение в държавата членка по произход.
Съгласно член 11 от този регламент удостоверението за европейско изпълнително основание има действие само в границите на изпълняемост на решението.
От тези разпоредби следва, че европейско изпълнително основание не може да поражда правни последици, ако изпълняемостта на така удостовереното решение е спряна в държавата членка по произход.
Именно в този контекст в член 6, параграф 2 от Регламент № 805/2004 се предвижда, че когато решение, удостоверено като европейско изпълнително основание, е престанало да бъде изпълняемо или когато неговата изпълняемост е била спряна или ограничена, по заявление, което може да се подаде по всяко време до съда по произход посредством съдържащия се в приложение IV към този регламент формуляр, се издава удостоверение, в което се посочва спирането или ограничаването на изпълняемостта.
Следователно, когато изпълняемостта на решението, удостоверено като европейско изпълнително основание, е била спряна в държавата членка по произход, компетентният съд или орган на държавата членка на принудителното изпълнение е длъжен да спре производството по принудително изпълнение, образувано в тази държава, ако се представи предвиденото в член 6, параграф 2 от Регламент № 805/2004 удостоверение.
С оглед на гореизложеното на петия въпрос следва да се отговори, че член 6, параграф 2 във връзка с член 11 от Регламент № 805/2004 трябва да се тълкува в смисъл, че когато изпълняемостта на решение, удостоверено като европейско изпълнително основание, е спряна в държавата членка по произход и когато предвиденото в този член 6, параграф 2 удостоверение е представено на съда на държавата членка на принудителното изпълнение, въз основа на посоченото решение този съд е длъжен да спре производството по принудително изпълнение, образувано в последната държава.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображение Съдът (четвърти състав) реши:

1)
Член 23, буква в) от Регламент (ЕО) № 805/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 21 април 2004 година за въвеждане на европейско изпълнително основание при безспорни вземания
трябва да се тълкува в смисъл, че:
съдържащото се в него понятие „изключителни обстоятелства“ се отнася за хипотеза, при която продължаването на производството по принудително изпълнение на решение, удостоверено като европейско изпълнително основание, когато в държавата членка по произход длъжникът е обжалвал това решение или е поискал поправяне или оттегляне на удостоверението за европейско изпълнително основание, би изложило този длъжника на реален риск от особено тежко увреждане, чието поправяне би се оказало невъзможно или крайно трудно, ако посоченото решение бъде отменено или удостоверението за изпълнително основание бъде поправено или оттеглено. Това понятие не препраща към обстоятелства, свързани със съдебното производство, което в държавата членка по произход е насочено срещу решението, удостоверено като европейско изпълнително основание, или срещу удостоверението за европейско изпълнително основание.

2)
Член 23 от Регламент № 805/2004
трябва да се тълкува в смисъл, че:
допуска едновременното прилагане на мерките по ограничаване и по предоставяне на гаранция, предвидени в букви а) и б) от него, но не едновременното прилагане на някоя от тези две мерки заедно с мярката по спиране на производството по принудително изпълнение, предвидена в буква в) от него.

3)
Член 6, параграф 2 във връзка с член 11 от Регламент № 805/2004
трябва да се тълкува в смисъл, че:
когато изпълняемостта на решение, удостоверено като европейско изпълнително основание, е спряна в държавата членка по произход и когато предвиденото в този член 6, параграф 2 удостоверение е представено на съда на държавата членка на принудителното изпълнение, въз основа на посоченото решение този съд е длъжен да спре производството по принудително изпълнение, образувано в последната държава.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: литовски.