CELEX: 62021CJ0292
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Direktyva 2006/123/EB
Paslaugos vidaus rinkoje
2 straipsnio 2 dalies d punktas
Dalykinė taikymo sritis
Paslauga transporto srityje
Informuotumo didinimo kelių eismo saugumo srityje ir vairuotojų mokymo kursų, skirtų vairuotojo pažymėjimo taškams susigrąžinti, rengimas
Viešųjų paslaugų koncesija
15 straipsnis
Reikalavimai
Atitinkamos teritorijos suskirstymas į penkias zonas
Teisės užsiimti atitinkama veikla kiekybiniai ir teritoriniai apribojimai
Svarbūs visuomenės interesai
Pateisinimas
Kelių eismo saugumas
Proporcingumas
Bendrų ekonominių interesų paslauga

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje (
OL L 376, 2006, p. 36
) išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant
Administración General del Estado
(Generalinė valstybės administracija, Ispanija; toliau – generalinė administracija),
Confederación Nacional de Autoescuelas
(CNAE) ir konsorciumo (UTE), sudaryto iš CNAE-ITT-FORMASTER-ECT (toliau kartu – CNAE), ginčą su
Ministerio fiscal
(prokuratūra, Ispanija) ir
Asociación para la Defensa de los Intereses Comunes de las Autoescuelas (Audica)
dėl teisinio režimo, taikytino informuotumo didinimo kelių eismo saugumo srityje ir vairuotojų mokymo kursų, skirtų vairuotojo pažymėjimo taškams susigrąžinti, rengimui.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyva 2006/123
Direktyvos 2006/123 33, 40 ir 70 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(33)
Šioje direktyvoje vartojama paslaugų sąvoka apima didelę nuolat besikeičiančios veiklos įvairovę <…>. Šios paslaugos taip pat apima įmonėms ir vartotojams teikiamas paslaugas, pavyzdžiui, <…> architektų paslaugas; prekybos tinklus; prekybos mugių organizavimą; automobilių nuomą; ir kelionių agentūras. <…> Ši veikla gali apimti paslaugas, kurių teikėjas ir gavėjas privalo būti arti arba dėl kurių gavėjui arba teikėjui gali tekti keliauti, arba kurios gali būti teikiamos nuotoliniu būdu, pavyzdžiui, internetu.
<…>
(40)
Svarbių visuomenės interesų, kurie minimi tam tikrose šios direktyvos nuostatose, sąvoka išsivystė su [SESV] 43 ir 49 straipsniais susijusioje Teisingumo Teismo praktikoje ir gali būti vystoma toliau. Teisingumo Teismo praktikos pripažįstama samprata apima bent tokias sritis: <…> kelių eismo saugumas <…>
<…>
(70)
Paslaugos, kurioms taikoma ši direktyva, ir nedarant poveikio [EB] 16 straipsnio taikymui, gali būti laikomos bendrų ekonominių interesų paslaugomis tik tuo atveju, jeigu teikėjas jas teikia vykdydamas specialią, su visuomenės interesais susijusią užduotį, kurią atlikti jam pavedė valstybė narė. Užduotis turėtų būti pavedama vienu ar keliais aktais, kurių formą nustato atitinkama valstybė narė ir kuriuose turėtų būti nurodytas tikslus specialios užduoties pobūdis.“
Šios direktyvos 2 straipsnyje numatyta:
„1.   Ši direktyva taikoma valstybėje narėje įsisteigusių paslaugų teikėjų teikiamoms paslaugoms.
2.   Ši direktyva netaikoma šioms veiklos rūšims:
a)
neekonominio pobūdžio bendrų interesų paslaugoms;
<…>
d)
paslaugoms transporto srityje, įskaitant uosto paslaugas, patenkančioms į [EB] V antraštinės dalies taikymo sritį;
<…>“
Minėtos direktyvos 4 straipsnyje nustatyta:
„Šioje direktyvoje vartojami tokie apibrėžimai:
1)
paslauga – tai bet kokia savarankiška, paprastai už užmokestį atliekama ekonominė veikla, kaip nurodyta [EB] 50 straipsnyje;
<…>
5)
įsisteigimas – tai faktinis teikėjo vertimasis ekonomine veikla, kaip nurodyta [EB] 43 straipsnyje, neribotą laiką ir naudojantis stabilia infrastruktūra, kurioje faktiškai teikiamos paslaugos;
<…>
8)
svarbūs visuomenės interesai – tai priežastys, pripažintos tokiomis Teisingumo Teismo praktikoje, įskaitant: <…> visuomenės saugumą <…>;
<…>“
Direktyvos 2006/123 III skyrius pavadintas „Teikėjų įsisteigimo laisvė“. Šios direktyvos 9–13 straipsniai yra šio skyriaus 1 skirsnyje „Leidimai“.
Minėtos direktyvos 9 straipsnyje „Leidimų išdavimo tvarka“ nustatyta:
„1.   Valstybės narės taiko leidimų išdavimo tvarką teisei teikti paslaugas ar paslaugų teikimo veiklai tik tuo atveju, jei yra įvykdytos šios sąlygos:
a)
leidimų išdavimo tvarka nediskriminuoja paslaugų teikėjo;
b)
būtinybė turėti leidimų išdavimo tvarką objektyviai pateisinta svarbiais visuomenės interesais;
c)
tikslo negalima pasiekti taikant mažiau ribojančią priemonę, visų pirma todėl, kad
a posteriori
tikrinimas būtų atliekamas per vėlai, kad būtų tikrai veiksmingas.
<…>
3.   Šis skirsnis netaikomas tiems leidimų išdavimo tvarkos aspektams, kuriuos tiesiogiai ar netiesiogiai reglamentuoja kiti Bendrijos dokumentai.“
Tos pačios direktyvos 15 straipsnis yra jos III skyriaus 2 skirsnyje „Draudžiami arba vertintini reikalavimai“. Šiame straipsnyje, reglamentuojančiame valstybių narių vertintinus reikalavimus, numatyta:
„1.   Valstybės narės patikrina, ar pagal jų teisės sistemą taikomi kurie nors 2 dalyje išvardyti reikalavimai, ir užtikrina, kad visi tokie reikalavimai atitiktų 3 dalyje nustatytas sąlygas. Valstybės narės pakeičia savo įstatymus ir kitus teisės aktus taip, kad jie atitiktų minėtas sąlygas.
2.   Valstybės narės patikrina, ar pagal jų teisės sistemą teisei teikti paslaugas ar paslaugų teikimo veiklos vykdymui taikomas kuris nors iš šių nediskriminacinių reikalavimų:
a)
kiekybiniai ar teritoriniai apribojimai, visų pirma apribojimai, susiję su gyventojų skaičiumi arba su minimaliu geografiniu atstumu tarp teikėjų;
<…>
3.   Valstybės narės patikrina, kad 2 dalyje nurodyti reikalavimai atitiktų šias sąlygas:
a)
nediskriminavimas: reikalavimai neturi būti tiesiogiai ar netiesiogiai diskriminuojantys pagal pilietybę arba pagal įmonės registruotos buveinės vietą;
b)
būtinybė: reikalavimai turi būti pateisinami svarbiais visuomenės interesais;
c)
proporcingumas: reikalavimai turi būti tinkami siekiamam tikslui įgyvendinti; jais neturi būti reikalaujama daugiau negu reikia tam tikslui pasiekti; ir turi būti neįmanoma pakeisti tokių reikalavimų kitomis, mažiau ribojančiomis priemonėmis, kuriomis pasiekiamas toks pat rezultatas.
4.   1, 2 ir 3 dalys taikomos bendrų ekonominių interesų paslaugų srities teisės aktams tik tais atvejais, jei šių dalių taikymas teisiškai ir faktiškai netrukdo atlikti su tomis paslaugomis susijusių užduočių.
<…>“
Direktyva 2014/23/ES
2014 m. vasario 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2014/23/ES dėl koncesijos sutarčių suteikimo (
OL L 94, 2014, p. 1
) nustatomos, kaip nurodyta jos 1 straipsnio 1 dalyje, taisyklės, kuriomis reglamentuojamos perkančiųjų organizacijų ir perkančiųjų subjektų viešojo pirkimo procedūros sudarant koncesijos sutartis, kurių numatoma vertė yra ne mažesnė nei šios direktyvos 8 straipsnyje nustatyta riba.
Minėtos direktyvos 5 straipsnis suformuluotas taip:
„Šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys:
1)
koncesijos – darbų arba paslaugų koncesijos, kaip apibrėžta a ir b punktuose:
<…>
b)
paslaugų koncesija – raštu sudaryta piniginės naudos sutartis, kurios pagrindu viena ar daugiau perkančiųjų organizacijų ar perkančiųjų subjektų paveda teikti ir valdyti paslaugas (išskyrus a punkte nurodytų darbų vykdymą) vienam arba daugiau ekonominės veiklos vykdytojų, kai atlygį pagal ją sudaro tik teisė eksploatuoti paslaugas, kurios yra sutarties dalykas, arba ta teisė kartu su mokėjimu.
<…>“
Tos pačios direktyvos 8 straipsnyje nustatyta vertės riba ir numatomos koncesijų vertės apskaičiavimo metodai. Pagal jo 1 dalį ši direktyva taikoma koncesijoms, kurių vertė yra 5186000 EUR ar didesnė.
Pagal Direktyvos 2014/23 51 straipsnio 1 dalį valstybės narės užtikrina, kad įsigaliotų įstatymai ir kiti teisės aktai, būtini, kad šios direktyvos būtų laikomasi ne vėliau kaip 2016 m. balandžio 18 d.
Iš minėtos direktyvos 54 straipsnio antros pastraipos matyti, kad ši direktyva netaikoma koncesijų, dėl kurių pasiūlymai buvo pateikti arba kurios buvo suteiktos anksčiau nei 2014 m. balandžio 17 d., suteikimui.
Ispanijos teisė
Direktyva 2006/123 į Ispanijos teisę perkelta 2009 m. lapkričio 23 d.
Ley 17/2009 sobre el libre acceso a las actividades de servicios y su ejercicio
(Įstatymas Nr. 17/2009 dėl teisės laisvai teikti paslaugas ir jos įgyvendinimo) (BOE, Nr. 283, 2009 m. lapkričio 24 d., p. 99570). Šio įstatymo 3 straipsnyje nurodyta, kad „paslauga“ – „bet kokia savarankiška, paprastai už užmokestį atliekama ekonominė veikla, kaip nurodyta [EB] 50 straipsnyje“. Be to, iš šio įstatymo 5 straipsnio matyti, kad teisė teikti paslaugas gali būti suteikta išduodant leidimą, kai tenkinamos trys sąlygos: nediskriminavimo, būtinumo ir proporcingumo.
Pagal 2005 m. liepos 19 d.
Ley 17/2005 por la que se regula el permiso y la licencia de conducción por puntos y se modifica el texto articulado de la ley sobre tráfico, circulación de vehículos a motor y seguridad vial
(Įstatymas Nr. 17/2005, kuriuo reglamentuojamas vairuotojo pažymėjimas ir kontrolės taškai vairuotojo pažymėjime ir kuriuo iš dalies pakeistas Įstatymas dėl kelių eismo, variklinių transporto priemonių eismo ir kelių eismo saugumo) (BOE, Nr. 172, 2005 m. liepos 20 d., p. 25781) sutartys dėl informuotumo didinimo kelių eismo saugumo srityje ir vairuotojų mokymo kursų, skirtų vairuotojo pažymėjimo taškams susigrąžinti, rengimo turi būti sudarytos kaip viešųjų paslaugų koncesijos sutartys.
2005 m. liepos 28 d.
Orden INT/2596/2005 por la que se regulan los cursos de sensibilización y reeducación vial para los titulares de un permiso o licencia de conducción
(Įsakymas Nr. INT/2596/2005 dėl informuotumo didinimo kelių eismo saugumo srityje ir vairuotojo pažymėjimo turėtojų mokymo kursų) (BOE, Nr. 190, 2005 m. rugpjūčio 10 d., p. 28083) įgyvendintas pirmesniame šio sprendimo punkte nurodytas įstatymas. Pagal šio įsakymo 12 punktą šių informuotumo didinimo kelių eismo saugumo srityje ir vairuotojų mokymo kursų kontrolė ir tikrinimas atliekamas pagal atitinkamoje viešųjų paslaugų koncesijos sutartyje numatytus techninius reikalavimus. Vis dėlto šiame 12 punkte nurodoma, kad
Dirección General de Tráfico
(Generalinė kelių eismo tarnyba, Ispanija) gali tiesiogiai arba per savo padalinius vertinti kursus, kuriuos baigus galima susigrąžinti dalį vairuotojo pažymėjimo taškų ir vairuotojo pažymėjimą, taip pat tikrinti šiuos kursus rengiančius centrus.
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
Generalinė kelių eismo tarnyba paskelbė konkursą „Informuotumo didinimo kelių eismo saugumo srityje ir vairuotojų mokymo kursų, skirtų vairuotojo pažymėjimo taškams susigrąžinti, valdymo koncesija: 5 dalys“. Šis konkursas buvo susijęs su kursais, kuriuos vairuotojai privalo lankyti tam, kad atgautų dėl kelių eismo taisyklių pažeidimų prarastus savo vairuotojo pažymėjimo taškus.
Sutartis, dėl kurios paskelbtas minėtas konkursas, buvo nurodyta kaip viešųjų paslaugų koncesijos sutartis. Šiuo tikslu visa valstybės teritorija, išskyrus Kataloniją ir Baskų kraštą, buvo suskirstyta į penkias zonas, kurių kiekvienai teko viena iš penkių to konkurso dalių. Pasibaigus procedūrai, kiekvienos dalies konkurso laimėtojas turėjo būti vienintelis subjektas, turintis teisę rengti minėtus informuotumo didinimo kelių eismo saugumo srityje ir vairuotojų mokymo kursus atitinkamoje geografinėje zonoje.
Audica
užginčijo atitinkamą konkursą
Tribunal Administrativo Central de Recursos Contractuales
(Centrinė administracinė skundų viešųjų pirkimų srityje nagrinėjimo institucija, Ispanija), motyvuodama tuo, kad minėtų informuotumo didinimo kelių eismo saugumo srityje ir vairuotojų mokymo kursų rengimo sutartį sudarant kaip viešųjų paslaugų koncesijos sutartį pažeidžiama laivė teikti paslaugas.
2015 m. sausio 23 d. Centrinė administracinė skundų viešųjų pirkimų srityje nagrinėjimo institucija atmetė
Audica
skundą. Tada ši dėl tokio sprendimo padavė administracinį skundą
Sala de lo Contencioso-Administrativo de la Audiencia Nacional
(Nacionalinio teismo administracinių ginčų kolegija, Ispanija).
Toje byloje generalinė administracija ir CNAE dalyvavo kaip atsakovės; pažymėtina, kad CNAE buvo atitinkamo konkurso dalyvė, o prokuratūra įstojo į bylą palaikyti
Audica
reikalavimų.
2018 m. lapkričio 28 d. sprendimu tas teismas patenkino šį administracinį skundą ir panaikino 2015 m. sausio 23 d. Centrinės administracinės skundų viešųjų pirkimų srityje nagrinėjimo institucijos sprendimą, taip pat nutraukė pagrindinėje byloje nagrinėjamą konkursą. To teismo teigimu, nors informuotumo didinimo kelių eismo saugumo srityje ir vairuotojų mokymo kursai, skirti vairuotojo pažymėjimo taškams susigrąžinti, yra bendrų ekonominių interesų paslauga, kaip ji suprantama pagal SESV 14 straipsnį, reikalavimas suteikti viešųjų paslaugų koncesiją yra neproporcingas ir negali būti pateisinamas. Visų pirma yra kitų priemonių, kuriomis galima pasiekti tą patį rezultatą, neribojant paslaugų teikėjų, galinčių vykdyti atitinkamą veiklą, tarpusavio konkurencijos.
Dėl to sprendimo generalinė administracija ir CNAE pateikė kasacinį skundą
Tribunal Supremo
(Aukščiausiasis Teismas, Ispanija), t. y. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pritaria prokuratūros išreikštoms abejonėms dėl informuotumo didinimo kelių eismo saugumo srityje ir vairuotojų mokymo kursų, skirtų vairuotojo pažymėjimo taškams susigrąžinti, rengimo sutarčių sudarymo kaip viešųjų paslaugų koncesijos sutarčių suderinamumo, be kita ko, su Direktyva 2006/123. Vis dėlto, to teismo nuomone, generalinės administracijos argumentas, kad neįmanoma tinkamai palyginti vairavimo mokyklų siūlomo pradinio mokymo ir šių informuotumo didinimo kelių eismo saugumo srityje ir vairuotojų mokymo kursų, nėra nereikšmingas. Šių dviejų rūšių kursai skiriasi kokybiniu požiūriu. Priešingai nei minėti informuotumo didinimo kelių eismo saugumo srityje ir vairuotojų mokymo kursai, pradinis mokymas nėra skirtas asmenims, pažeidusiems kelių eismo taisykles. Be to, norint gauti vairuotojo pažymėjimą, reikia sėkmingai išlaikyti egzaminą, o jį organizuoja ne vairavimo mokyklos.
Tas teismas nurodo, kad pagal galiojančius Ispanijos teisės aktus reikalaujama, kad vairavimo mokyklos turėtų paprastą administracinį leidimą. Vis dėlto tokia administracijos vykdoma vairavimo mokyklų kontrolė neriboja nei galimybės užsiimti atitinkama veikla, nei vairavimo mokyklų skaičiaus. Taigi, jei būtų pritarta analogijai tarp pradinio mokymo ir minėtų informuotumo didinimo kelių eismo saugumo srityje ir vairuotojų mokymo kursų, būtų galima kelti klausimą, kodėl Ispanijos teisės aktų leidėjas nenumatė, kad tokių kursų rengimui taikoma paprasta administracinių leidimų tvarka, o pripažino, kad jų rengimas yra pagal koncesiją teiktina viešoji paslauga.
Šiomis aplinkybėmis
Tribunal Supremo
(Aukščiausiasis Teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar su [Direktyva 2006/123] arba atitinkamais atvejais su kitomis Europos Sąjungos teisės nuostatomis ar principais suderinama tokia nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią sutartys dėl informuotumo didinimo kelių eismo saugumo srityje ir vairuotojų mokymo kursų, kuriuos būtina lankyti norint atgauti vairuotojo pažymėjimo taškus, rengimo turi būti sudarytos kaip sutartys dėl viešųjų paslaugų koncesijos?“
Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Sąjungos teisė, visų pirma Direktyvos 2006/123 15 straipsnis, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias sutartys dėl informuotumo didinimo kelių eismo saugumo srityje ir vairuotojų mokymo kursų, skirtų vairuotojo pažymėjimo taškams susigrąžinti, rengimo turi būti sudarytos kaip viešųjų paslaugų koncesijos sutartys.
Siekiant naudingai atsakyti į šį klausimą, reikia patikrinti, pirma, ar informuotumo didinimo kelių eismo saugumo srityje ir vairuotojų mokymo kursų, skirtų vairuotojo pažymėjimo taškams susigrąžinti, rengimas patenka į Direktyvos 2006/123 dalykinę taikymo sritį.
Šiuo klausimu pirmiausia primintina, kad Direktyva 2006/123 taikoma valstybėje narėje įsisteigusių teikėjų teikiamoms paslaugoms. Šios direktyvos 4 straipsnio 1 punkte nurodyta, kad šioje direktyvoje „paslauga“ – tai bet kokia savarankiška, paprastai už užmokestį atliekama ekonominė veikla.
Nagrinėjamu atveju konstatuotina, kad, kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, informuotumo didinimo kelių eismo saugumo srityje ir vairuotojų mokymo kursų, skirtų vairuotojo pažymėjimo taškams susigrąžinti, rengimas pagal koncesiją patenka į šią sąvoką „paslauga“, nes pagal koncesijos sutartį koncesininkas gali rengti atitinkamus kursus už atlygį. Be to, ši veikla susijusi su stabilia infrastruktūra, kuria naudojantis faktiškai teikiamos paslaugos.
Atsižvelgiant į tai, pažymėtina, kad, remiantis Direktyvos 2006/123 4 straipsnio 5 punkte pateikta sąvokos „įsisteigimas“ apibrėžtimi, ir, kaip išvados 23 punkte iš esmės nurodė generalinis advokatas, minėta veikla patenka į šios direktyvos nuostatų, susijusių su įsisteigimo laisve, taikymo sritį.
Be to, pagal Direktyvos 2006/123 2 straipsnio 2 dalies d punktą į jos dalykinę taikymo sritį nepatenka paslaugos transporto srityje; pagal SESV 58 straipsnio 1 dalį laisvę teikti paslaugas transporto srityje konkrečiai reglamentuoja SESV VI antraštinės dalies nuostatos.
Remiantis suformuota jurisprudencija, sąvoka „paslauga transporto srityje“ apima ne tik bet kokį fizinį asmenų arba prekių perkėlimo iš vienos vietos į kitą naudojant sausumos transporto priemonę, orlaivį arba laivą veiksmą, bet ir bet kurią kitą su tokiu veiksmu iš esmės susijusią paslaugą (šiuo klausimu žr. 2017 m. gruodžio 20 d. Sprendimo Asociación Profesional Elite Taxi,
C‑434/15
,
EU:C:2017:981
,
punktą ir 2015 m. spalio 15 d. Sprendimo Grupo Itevelesa ir kt.,
C‑168/14
,
EU:C:2015:685
,
punktą).
Taigi šiomis aplinkybėmis, kaip išvados 31 punkte pažymėjo generalinis advokatas, paslaugas, iš esmės susijusias su fiziniu asmenų arba prekių perkėlimo iš vienos vietos į kitą naudojant transporto priemonę veiksmu, reikia atskirti nuo paslaugų, kurios patenka į šios direktyvos taikymo sritį, nes jomis pirmiausia nesiekiama perkelti asmenų arba prekių.
Tam, kad būtų galima jas atskirti, atsižvelgtina į pagrindinį atitinkamos paslaugos tikslą (šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 1 d. Sprendimo Trijber ir Harmsen,
C‑340/14 ir C‑341/14
,
EU:C:2015:641
,
punktą).
Remiantis Direktyvos 2006/123 33 konstatuojamąja dalimi, į šios direktyvos taikymo sritį patenka, be kita ko, automobilių nuomos paslaugos, kelionių agentūros ir vartotojams teikiamos paslaugos turizmo srityje, įskaitant kelionių vadovus.
Be to, iš Paslaugų direktyvos įgyvendinimo vadovo 2.1.2 punkto matyti, kad Direktyvos 2006/123 2 straipsnio 2 dalies d punkte numatyta išimtis neturėtų būti taikoma, be kita ko, vairavimo mokyklų paslaugoms.
Kaip išvados 34 punkte pažymėjo generalinis advokatas, labai panašiai, kaip ir pirmesniame šio sprendimo punkte nurodytų vairavimo mokyklų paslaugų atveju, pagrindinis informuotumo didinimo kelių eismo saugumo srityje ir vairuotojų mokymo kursų, skirtų vairuotojo pažymėjimo taškams susigrąžinti, tikslas yra išmokyti jų gavėją saugiai ir atsakingai vairuoti, o ne jį vežti.
Žinoma, kaip, be kita ko, pažymėjo Nyderlandų vyriausybė, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad į Direktyvos 2006/123 2 straipsnio 2 dalies d punkte numatytą išimtį patenka techninės apžiūros centrų veikla (2015 m. spalio 15 d. Sprendimo Grupo Itevelesa ir kt.,
C‑168/14
,
EU:C:2015:685
,
punktas).
Vis dėlto ši veikla yra išankstinė ir būtina pagrindinės veiklos, t. y. vežimo, vykdymo sąlyga. Tačiau, skirtingai nei techninės apžiūros centrų veikla, kuri tiesiogiai atliekama dėl transporto priemonės kaip vežimo priemonės, teisės normos, reglamentuojančios vairuotojo pažymėjimo gavimą arba turėjimą, nustato sąlygas, kuriomis asmuo gali vairuoti tam tikros rūšies transporto priemonę, taigi jos yra labiau susijusios su asmeniu, o ne su pačia transporto priemone.
Atsižvelgiant į tai, darytina išvada, kad informuotumo didinimo kelių eismo saugumo srityje ir vairuotojų mokymo kursų, skirtų vairuotojo pažymėjimo taškams susigrąžinti, rengimas negali patekti į Direktyvos 2006/123 2 straipsnio 2 dalies d punkte numatytos išimties taikymo sritį.
Antra, reikia patikrinti, ar kitas Sąjungos teisės aktas, kaip antai Direktyva 2014/23, dėl kurios taikymo vyko pagrindinės bylos šalių ginčai teismo posėdyje, turi įtakos Direktyvos 2006/123 taikymui tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje.
Remiantis Direktyvos 2006/123 9 straipsnio 3 dalimi, šios direktyvos 9–13 straipsniai netaikomi tiems leidimų išdavimo tvarkos aspektams, kuriuos tiesiogiai ar netiesiogiai reglamentuoja kiti Sąjungos teisės aktai, kaip antai Direktyva 2014/23.
Tam, kad pastaroji direktyva būtų taikoma, turi būti įvykdytos kelios kumuliacinės sąlygos.
Visų pirma dėl Direktyvos 2014/23 dalykinės taikymo srities pažymėtina, kad pagal šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalį atitinkama paslauga turi būti teikiama kaip koncesija, o šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalies b punkte „paslaugų koncesija“ apibrėžta kaip „raštu sudaryta piniginės naudos sutartis, kurios pagrindu viena ar daugiau perkančiųjų organizacijų ar perkančiųjų subjektų paveda teikti ir valdyti paslaugas <…> vienam arba daugiau ekonominės veiklos vykdytojų, kai atlygį pagal ją sudaro tik teisė eksploatuoti paslaugas, kurios yra sutarties dalykas, arba ta teisė kartu su mokėjimu“.
Nagrinėjamu atveju iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad informuotumo didinimo kelių eismo saugumo srityje ir vairuotojų mokymo kursai, skirti vairuotojo pažymėjimo taškams susigrąžinti, turi būti rengiami pagal viešųjų paslaugų koncesijos sutartį, apimančią vieną geografinę zoną ir sudarytą dėl konkrečios paslaugos teikimo šioje zonoje. Be to, tokia koncesija siekiama perleisti perkančiosios organizacijos teisę rengti atitinkamus kursus kiekvienam koncesininkui. Taigi konstatuotina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos viešųjų paslaugų koncesijos patenka į Direktyvos 2014/23 dalykinę taikymo sritį.
Be to, dėl Direktyvos 2014/23 taikymo
ratione temporis
pažymėtina, kad iš jos 54 straipsnio antros pastraipos matyti, kad dėl atitinkamos koncesijos pasiūlymas turi būti pateiktas arba ji turi būti suteikta po 2014 m. balandžio 17 d.
Pažymėtina, kad CNAE ir Ispanijos vyriausybė teigia, jog dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamų koncesijų pasiūlymas pateiktas anksčiau nei 2016 m. balandžio 18 d., o pagal Direktyvos 2014/23 51 straipsnio 1 dalį ši data yra šios direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę termino pabaiga. Taigi, jų teigimu, šis pasiūlymas buvo pateiktas tą dieną, kai dar galiojo anksčiau taikyta nacionalinėje teisėje nustatyta tvarka ir ta direktyva nebuvo perkelta į šią teisę.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas byloje, kurioje išnagrinėtu atveju per viešojo pirkimo sutarčių sudarymo procedūrą buvo atmestas pasiūlymas nepasibaigus atitinkamos direktyvos perkėlimo terminui ir jos neperkėlus į nacionalinę teisę, konstatavo, kad šios direktyvos taikymas prieštarautų teisinio saugumo principui, nes sprendimas, kuriuo tariamai pažeista Sąjungos teisė, buvo priimtas iki šios datos (2009 m. spalio 15 d. Sprendimo Hochtief ir Linde-Kca-Dresden,
C‑138/08
,
EU:C:2009:627
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, kad Direktyva 2014/23 ginčui pagrindinėje byloje
ratione temporis
netaikoma, nes atrodo, kad dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamų koncesijų pasiūlymas buvo pateiktas prieš pasibaigiant šios direktyvos perkėlimo terminui ir dar neperkėlus jos į Ispanijos teisę, tačiau tai turės patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Galiausiai pažymėtina, kad net jeigu Direktyva 2014/23 ginčui pagrindinėje byloje
ratione temporis
taikoma, dar reikėtų, kad atitinkamos koncesijos sutarties vertė būtų 5186000 EUR arba didesnė, kaip numatyta šios direktyvos 8 straipsnio 1 dalyje.
Nors galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar nagrinėjamu atveju ši sąlyga įvykdyta, pažymėtina, kad, remiantis CNAE, Ispanijos vyriausybės ir Europos Komisijos per teismo posėdį pateikta informacija, atrodo, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos sutarties vertė yra mažesnė už tokį dydį.
Atsižvelgiant į tai, darytina prielaida, kad Direktyva 2014/23 netaikoma pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms. Vadinasi, Direktyvos 2006/123 III skyrius taikomas net jeigu, kaip yra nagrinėjamu atveju, susiklostė išimtinai vidaus situacija, t. y. situacija, kurios visos reikšmingos aplinkybės susijusios tik su viena valstybe nare (šiuo klausimu žr. 2020 m. rugsėjo 22 d. Sprendimo Cali Apartments,
C‑724/18 ir C‑727/18
,
EU:C:2020:743
,
ir
punktus).
Taigi, trečia, reikia išnagrinėti, ar nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias sutartys dėl informuotumo didinimo kelių eismo saugumo srityje ir vairuotojų mokymo kursų, skirtų vairuotojo pažymėjimo taškams susigrąžinti, rengimo turi būti sudarytos kaip viešųjų paslaugų koncesijos sutartys, yra suderinamos su Direktyvos 2006/123 15 straipsniu.
Šis straipsnis, esantis šios direktyvos III skyriuje, susijęs su valstybės narės teisės sistemoje nustatytais ir jos vertintinais reikalavimais. Taigi pirmiausia reikia nustatyti, ar tokios teisės nuostatos patenka į vieną iš tame straipsnyje nurodytų „reikalavimų“ kategorijų.
Šiuo atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamas teisės nuostatas informuotumo didinimo kelių eismo saugumo srityje ir vairuotojų mokymo kursus, skirtus vairuotojo pažymėjimo taškams susigrąžinti, kiekvienoje iš penkių iš anksto visoje valstybės teritorijoje, išskyrus Kataloniją ir Baskų kraštą, nustatytų geografinių zonų gali rengti tik vienas koncesininkas. Sudarius atitinkamą sutartį, koncesininkas vykdo išimtinę kontrolę toje zonoje, kurioje jam suteikta viešųjų paslaugų koncesija, ir joks kitas teikėjas negali teikti tokių paslaugų šioje zonoje.
Iš Direktyvos 2006/123 15 straipsnio 1 dalies ir 2 dalies a punkto matyti, kad kiekybiniai arba teritoriniai paslaugų teikimo veiklos apribojimai yra reikalavimai, kaip jie suprantami pagal šią direktyvą, tada, kai jais, be kita ko, ribojamas tam tikroje valstybėje narėje įsisteigti gavusių leidimą subjektų skaičius arba įpareigojama laikytis minimalaus geografinio atstumo tarp teikėjų.
Atsižvelgiant į šio sprendimo 56 punkte nurodytą atitinkamų nacionalinės teisės nuostatų aprašymą, konstatuotina, kad jos yra tiek kiekybinis, tiek teritorinis apribojimas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/123 15 straipsnio 2 dalies a punktą.
Toks įsisteigimo laisvės apribojimas leidžiamas tik tuo atveju, jeigu jis atitinka šios direktyvos 15 straipsnio 3 dalyje nustatytas sąlygas. Jis turi būti nediskriminacinis, būtinas ir proporcingas.
Pirma, dėl Direktyvos 2006/123 15 straipsnio 3 dalies a punkte nustatytos „nediskriminavimo“ sąlygos laikymosi pakanka pažymėti, kad, kaip nurodo visos pastabas pateikusios šalys, atitinkamos nacionalinės teisės nuostatos taikomos nediskriminuojant visiems teikėjams, norintiems teikti pagrindinėje byloje nagrinėjamą paslaugą.
Antra, dėl klausimo, ar ši priemonė pateisinama svarbiu visuomenės interesu, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/123 15 straipsnio 3 dalies b punktą, pažymėtina, kad iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad ši priemonė skirta kelių eismo saugumui padidinti, sudarant geresnes galimybes vairuotojo pažymėjimo taškus praradusiems vairuotojams patekti į mokymo centrus. Remiantis Direktyvos 2006/123 4 straipsnio 8 punktu, siejamu su jos 40 konstatuojamąja dalimi ir Teisingumo Teismo suformuota jurisprudencija, tai yra svarbus visuomenės interesas, kuris gali pateisinti įsisteigimo laisvės apribojimus (šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 15 d. Sprendimo Grupo Itevelesa ir kt.,
C‑168/14
,
EU:C:2015:685
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Trečia, dėl klausimo, ar tokia priemonė yra proporcinga siekiamam bendrojo intereso tikslui, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/123 15 straipsnio 3 dalies c punktą, pažymėtina, kad nacionalinė įsisteigimo laisvę ribojanti priemonė, kuria siekiama bendrojo intereso tikslo, yra leistina tik su sąlyga, kad ji tinkama šiam tikslui pasiekti ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti (pagal analogiją žr. 2015 m. spalio 1 d. Sprendimo Trijber ir Harmsen,
C‑340/14 ir C‑341/14
,
EU:C:2015:641
,
punktą).
Nacionalinis teismas, kuris vienintelis yra kompetentingas įvertinti pagrindinės bylos faktines aplinkybes, galiausiai turi nustatyti, ar priemonė atitinka šiuos du reikalavimus. Vis dėlto siekdamas pateikti naudingus atsakymus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui Teisingumo Teismas, remdamasis pagrindinės bylos medžiaga ir jam pateiktomis rašytinėmis ir žodinėmis pastabomis, gali pateikti gaires, kurios leistų tam teismui priimti sprendimą (šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 1 d. Sprendimo Trijber ir Harmsen,
C‑340/14 ir C‑341/14
,
EU:C:2015:641
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Pirmiausia dėl priemonės tinkamumo tikslui padidinti kelių eismo saugumą pasiekti pažymėtina, kad iš Teisingumo Teismui pateiktos informacijos matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama priemone siekiama užtikrinti, kad kiekvienoje iš penkių atitinkamos teritorijos zonų būtų bent vienas subjektas, atsakingas už atitinkamos veiklos vykdymą.
Tokia priemone galima pasiekti numatytą tikslą, nes ja užtikrinama, kad vairuotojai patektų į mokymo centrus visoje atitinkamoje teritorijoje, įskaitant geografiškai nutolusias ar mažiau patrauklias vietoves (pagal analogiją žr. 2009 m. kovo 10 d. Sprendimo Hartlauer,
C‑169/07
,
EU:C:2009:141
,
ir
punktus; taip pat 2010 m. birželio 1 d. Sprendimo Blanco Pérez ir Chao Gómez,
C‑570/07 ir C‑571/07
,
EU:C:2010:300
,
punktą).
Toliau dėl klausimo, ar pagrindinėje byloje nagrinėjama priemonė viršija tai, kas būtina siekiamam tikslui įgyvendinti, pažymėtina, kad šia priemone labai apribota įsisteigimo laisvė, nes pagal ją reikalaujama, kad atitinkama teritorija būtų suskirstyta į penkias dideles zonas, iš kurių kiekvienoje tik vienam teikėjui leidžiama teikti atitinkamą paslaugą.
Kaip išvados 84–86 punktuose pažymėjo generalinis advokatas, atrodo, kad yra mažiau ribojančių priemonių nei minėta priemonė, kuriomis būtų galima įgyvendinti siekiamą tikslą. Be to, kaip buvo nurodyta prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, neatmestina ir tai, kad šis tikslas galėtų būti įgyvendintas taikant administracinio leidimo išdavimo tvarką, užuot naudojantis pagal koncesiją teiktina viešąja paslauga.
Ketvirta, negalima atmesti, kad atlikęs analizę prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nuspręs, jog informuotumo didinimo kelių eismo saugumo srityje ir vairuotojų mokymo kursų, skirtų vairuotojo pažymėjimo taškams susigrąžinti, rengimas yra su bendrų ekonominių interesų paslauga susijusi užduotis. Pagal Direktyvos 2006/123 70 konstatuojamąją dalį taip yra tuo atveju, kai pagrindinėje byloje nagrinėjama paslauga teikiama vykdant specialią, su visuomenės interesais susijusią užduotį, kurią atlikti teikėjui pavedė atitinkama valstybė narė.
Tokiu atveju šiai paslaugai būtų taikoma šios direktyvos 15 straipsnio 4 dalis. Tad pagrindinėje byloje nagrinėjamos priemonės suderinamumas su Sąjungos teise turi būti vertinamas atsižvelgiant į šioje nuostatoje įtvirtintą specialią taisyklę.
Šioje specialioje taisyklėje numatyta, kad Direktyvos 2006/123 15 straipsnio 1–3 dalių nuostatos taikomos atitinkamiems bendrų ekonominių interesų paslaugų srities nacionalinės teisės aktams tik tais atvejais, jei šių dalių taikymas teisiškai ar faktiškai netrukdo atlikti pavestos specialios užduoties.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas pažymėjo, kad pagal šios direktyvos 15 straipsnio 4 dalį nedraudžiama, kad nacionalinėje priemonėje būtų nustatytas teritorinis apribojimas, jeigu jis būtinas tam, kad atitinkamų bendrų ekonominių interesų paslaugų teikėjai galėtų vykdyti specialią užduotį ekonominį gyvybingumą užtikrinančiomis sąlygomis, ir yra proporcingas tokiam vykdymui (šiuo klausimu žr. 2015 m. gruodžio 23 d. Sprendimo Hiebler,
C‑293/14
,
EU:C:2015:843
,
punktą).
Kaip išvados 100 punkte pažymėjo generalinis advokatas, neatmestina, kad galėtų būti įrodyta, kad suskirsčius atitinkamą teritoriją į daugiau geografinių zonų nei penkios nustatytosios taptų paprasčiau teikti pagrindinėje byloje nagrinėjamas paslaugas mažiau patraukliose vietovėse. Šiomis aplinkybėmis tokioje priemonėje, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, nustatyti teritorijos suskirstymas ir kiekybinis apribojimas nėra būtini atitinkamai specialiai užduočiai vykdyti ekonominį gyvybingumą užtikrinančiomis sąlygomis.
Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės išnagrinėti, kokia yra tiksli su viešąja paslauga susijusių įsipareigojimų, prireikus nustatytų koncesininkams, rengiantiems informuotumo didinimo kelių eismo saugumo srityje ir vairuotojų mokymo kursus, skirtus vairuotojo pažymėjimo taškams susigrąžinti, apimtis ir į ją atsižvelgti bei įvertinti, ar mažiau ribojanti tvarka galėtų būti kliūtis teikti atitinkamą viešąją paslaugą ekonominį gyvybingumą užtikrinančiomis sąlygomis.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti: Direktyvos 2006/123 15 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias sutartys dėl informuotumo didinimo kelių eismo saugumo srityje ir vairuotojų mokymo kursų, skirtų vairuotojo pažymėjimo taškams susigrąžinti, rengimo turi būti sudarytos kaip viešųjų paslaugų koncesijos sutartys, jeigu šios teisės nuostatos viršija tai, kas būtina siekiamam bendrojo intereso tikslui, t. y. padidinti kelių eismo saugumą, įgyvendinti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje 15 straipsnis

turi būti aiškinamas taip:

pagal jį draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias sutartys dėl informuotumo didinimo kelių eismo saugumo srityje ir vairuotojų mokymo kursų, skirtų vairuotojo pažymėjimo taškams susigrąžinti, rengimo turi būti sudarytos kaip viešųjų paslaugų koncesijos sutartys, jeigu šios teisės nuostatos viršija tai, kas būtina siekiamam bendrojo intereso tikslui, t. y. padidinti kelių eismo saugumą, įgyvendinti.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: ispanų.