CELEX: 62016TJ0568
Публична служба
Длъжностни лица
Смърт на съпруг, длъжностно лице
Правоприемници на починалото длъжностно лице
Наследствена пенсия
Пенсия за сирак
Промяна на работното място на преживелия съпруг, длъжностно лице
Адаптиране на заплатата
Метод за изчисляване на наследствени пенсии и пенсии за сираци
Член 81а от Правилника за длъжностните лица
Известие за изменение на пенсионните права
Увреждащ акт с неблагоприятни последици по смисъла на член 91 от Правилника
Член 85 от Правилника
Възстановяване на неоснователно платени суми
Условия
Искане за обезщетение за претърпените имуществени и неимуществени вреди

Правна уредба
Член 79, първа алинея от Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз в редакцията му, приложима по спора (наричан по-нататък „Правилникът“), гласи:
„При условията на глава 4 от приложение VIII преживелият съпруг на длъжностно лице или на бивше длъжностно лице има право на наследствена пенсия, равна на 60 % от пенсията за осигурителен стаж или обезщетенията за инвалидност, които са били изплащани на починалия, или биха му се полагали, независимо от продължителността на служебния му стаж или възраст към момента на неговата смърт“.
Член 79, втора алинея от Правилника гласи:
„Размерът на пенсията на преживелия съпруг на длъжностно лице, което към момента на смъртта си е било в едно от административните положения по член 35 [от Правилника], не може да бъде по-малък от жизнения минимум, нито от 35 % от последната основна заплата, получена от длъжностното лице“.
Член 80, първа алинея от Правилника има следното съдържание:
„Ако длъжностно лице или лице с право на пенсия за осигурителен стаж или обезщетения за инвалидност почине, без да остави съпруг/а с право на наследствена пенсия, децата на издръжка на починалия по смисъла на член 2 от приложение VII към момента на неговата смърт имат право на пенсия за сираци в съответствие с член 21 от приложение VIII“.
Съгласно член 80, трета алинея от Правилника:
„При смърт на длъжностно лице или на лице с право на пенсия за осигурителен стаж или обезщетения за инвалидност, когато не са налице условията по първа алинея, децата на издръжка на длъжностното лице по смисъла на член 2 от приложение VII имат право на пенсия за сираци в съответствие с член 21 от приложение VIII; размерът на тази пенсия е равен на половината от пенсията, изчислена по този член“.
Член 81, първа алинея от Правилника гласи:
„Лицата, получаващи пенсия за осигурителен стаж или обезщетения за инвалидност, или наследствена пенсия, се ползват, при предвидените в приложение VII условия, с право на семейните надбавки по член 67; надбавката за жилищни нужди се изчислява въз основа на пенсията или издръжката на получателя. Тези надбавки се изплащат на получаващите наследствена пенсия само по отношение на децата на издръжка на починалото настоящо или бивше длъжностно лице към момента на смъртта“.
Член 81, втора алинея от Правилника има следното съдържание:
„Надбавката за дете на издръжка, платима на лице с право на наследствена пенсия, е равна на двукратния размер на надбавката, предвидена в член 67, параграф 1, буква б)“.
Член 81а, параграф 1, буква а) от Правилника предвижда:
„1.   Независимо от всички останали разпоредби, и по-специално отнасящите се до минималните суми, платими на лицата с право на наследствена пенсия, общият размер на тази пенсия заедно със семейните надбавки при приспадане на данъците и другите задължителни удръжки за вдовеца/вдовицата или другите ползващи се лица не може да надвишава:
а)
в случай на смърт на длъжностно лице, което към момента на смъртта си е било в едно от административните положения по член 35 — размера на основната заплата, което длъжностното лице би получило за същата степен и стъпка, ако беше останало на служба, заедно с получаваните от него семейни надбавки в този случай, като се приспаднат данъците и другите задължителни удръжки; […]“.
Член 2, параграф 1 от приложение VII към Правилника има следния текст:
„1.   Длъжностно лице, което има едно или повече деца на своя издръжка, получава в съответствие с параграфи 2 и 3 по-долу месечна надбавка в размер на 372,61 EUR за всяко дете на издръжка“.
Член 2, параграф 2, първа алинея от приложение VII към Правилника гласи:
„2.   „Дете на издръжка“ означава брачно, извънбрачно или осиновено дете на длъжностното лице или неговия съпруг, което то действително издържа“.
Според член 21 от приложение VIII към Правилника:
„1.   Пенсията за сираци, предвидена в член 80, първа, втора и трета алинея от Правилника, за първия сирак е равна на осем десети от наследствената пенсия, на която би имал право преживелият съпруг на длъжностно лице или на бивше длъжностно лице с право на пенсия за осигурителен стаж или обезщетение за инвалидност, без да се вземат предвид намаленията, предвидени в член 25 [от приложение VIII към Правилника]“.
Тя не може да бъде по-малка от размера на жизнения минимум, при спазване на условията на член 22 [от това приложение към Правилника].
2.   За всяко следващо дете на издръжка пенсията се увеличава със сума, равна на двукратния размер на надбавката за дете на издръжка.
[…]
3.   Изчислената по този начин обща сума на пенсията и надбавката се разделя поравно между правоимащите сираци“.
Член 82, параграф 1 от Правилника постановява:
„1.   Предвидените по-горе пенсии се изчисляват въз основа на таблицата на заплатите в сила към първия ден на месеца, следващ възникването на правото на такава пенсия.
Към пенсиите не се прилага корекционен коефициент.
Пенсиите, изразени в е[в]ро, се изплащат в една от валутите, посочени в член 45 от приложение VIII към настоящия правилник“.
Според член 41 от приложение VIII към Правилника:
„Размерът на пенсията може да бъде преизчислен във всеки един момент, в случай че е била допусната грешка или някакъв пропуск.
Пенсиите подлежат на промяна или прекратяване, ако са били отпуснати в противоречие с разпоредбите на Правилника за персонала или на настоящото приложение“.
Член 85, първа алинея от Правилника гласи:
„Всяка неоснователно получена сума подлежи на възстановяване, при условие че получателят е знаел, че плащането е направено неоснователно или надплащането е толкова явно, че той не е могъл да не знае“.
Член 3, параграф 1 от Регламент (EИО, EВРАТОМ, EОВС) № 260/68 от 29 февруари 1968 година относно определяне на условията и процедурата за прилагане на данъка в полза на Европейските общности (
ОВ L 56, 1968 г., стр. 8
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 8, стр. 165) гласи:
„1.   Данъкът се заплаща всеки месец върху заплати, надници и възнаграждения, изплатени от Общностите на всяко данъчно задължено лице“.
Обстоятелствата по спора
Г‑н Francesco Spagnolli, г‑жа Maria Alice Spagnolli и г‑жа Bianca Maria Elena Spagnolli, родени съответно на 10 май 1997 г., на 23 март 1999 г. и на 3 декември 2001 г., трима от жалбоподателите, са деца на г‑н Alberto Spagnolli, също жалбоподател, и на съпругата му г‑жа Elisa Simonazzi.
Г‑жа Simonazzi е работила в Европейската комисия като длъжностно лице на Европейския съюз със степен AD 6, стъпка 3, от 16 юли 2005 г. до 22 април 2011 г., дата на която тя е починала в Парма (Италия).
Към момента на смъртта на съпругата си г‑н Alberto Spagnolli работи като длъжностно лице със степен AD 12, стъпка 1, в Генерална дирекция (ГД) „Морско дело и рибарство“ на Комисията.
На 29 юли 2011 г. отдел PMO.4 „Пенсии“ (наричан по-нататък „отделът PMO.4“) на службата „Управление и плащане по индивидуални права“ (PMO) на Комисията съобщава на г‑н Alberto Spagnolli решението, взето по-конкретно на основание на членове 79 и 80 от Правилника, да му бъде отпусната наследствена пенсия и на трите му деца да бъде отпусната пенсия за сираци считано от 1 август 2011 г. Същия ден размерите на тези пенсии са подробно уточнени в известието за определяне на пенсионните права на наследствена пенсия и на пенсии за сираци PMO/04/MAG/2011/ARES, към което са приложени подробните изчисления на тези пенсии (наричани по-нататък общо „известие № 1“).
На 10 октомври 2011 г. генералният директор на ГД „Морско дело и рибарство“ взема решение, с което разрешава на г‑н Alberto Spagnolli по негово искане да бъде командирован към Европейския орган за безопасност на храните (ЕОБХ) в Парма, считано от 16 октомври 2011 г., първоначално за срок от пет години. В сключения от г‑н Alberto Spagnolli и ЕОБХ договор за срочно нает служител е предвидено той да бъде класиран в степен AD 9, стъпка 2.
На 17 април 2012 г., с известие за изменение № 2 (PMO/04/MAG/2012/ARES) и приложението към него с направените подробни изчисления (наричани по-нататък общо „известие № 2“) отдел PMO.4 уведомява г‑н Alberto Spagnolli за актуализиране на размера на наследствената пенсия и пенсиите за сираци, считано от 1 ноември 2011 г. Това актуализиране е станало необходимо поради смяната на заеманата длъжност и на заплатата на г‑н Alberto Spagnolli и е използвано също за поправяне на съдържаща се в известие № 1 грешка в изчисленията.
Същия ден отдел PMO.4 изпраща на г‑н Alberto Spagnolli документ, който заменя изчисленията на пенсионните права за наследствената пенсия и пенсиите за сираци, съдържащи се в известие № 1 (наричан по-нататък „известие № 1а“).
През октомври 2013 г. г‑н Alberto Spagnolli, класиран в степен AD 9, стъпка 2, е повишен в стъпка 3. Това повишаване в стъпка води до увеличаване на основното му месечно възнаграждение в EОБХ.
На 6 февруари 2015 г. г‑н Alberto Spagnolli е потърсен по телефона от отдел PMO.4 и е уведомен за ново преразглеждане на изчисленията на пълния размер на наследствената пенсия и на пенсиите за сираци поради прогресивния индекс, който се прилага за новото му трудово възнаграждение и съдържаща се в известие № 2 грешка в изчисленията. На същата дата г‑н Alberto Spagnolli получава от същия отдел писмо по електронната поща, в което му се съобщава, че следва да се направи ново изчисление на правата му поради промяната на неговата стъпка и съдържаща се в известие № 2 грешка. С това писмо по електронната поща отдел PMO.4 уведомява г‑н Alberto Spagnolli и за необходимостта да получи обратно сумата от около 40000 eur неоснователно платени като наследствена пенсия и пенсии за сираци. Към това писмо по електронната поща е приложено известие за изменение № 3 (PMO/04/LM/2015/ARES) с приложения (наричано по-нататък „известие № 3“), в които се виждат новите изчисления на пенсионните права за наследствената пенсия и пенсиите за сираци, считано от 1 юли 2012 г. и от 1 октомври 2013 г., с които се поправя съдържащата се в известие № 2 грешка и е включен приложимият прогресивен индекс.
На 5 май 2015 г. г‑н Alberto Spagnolli подава на основание член 90, параграф 2 от Правилника жалба по административен ред срещу известие № 3 и срещу съдържащото се в писмото по електронната поща от 6 февруари 2015 г. искане за връщане на сумата от около 40000 eur, за която се твърди, че му е платена неоснователно между 2012 г. и 2015 г. с наследствената пенсия и пенсиите за сираци.
С решение HR.D.2/ON/ac/Ares(2015) от 3 август 2015 г. (наричано по-нататък „решението за отхвърляне на жалбата по административен ред от 3 август 2015 г.“) органът по назначаването (наричан по-нататък „ОН“) приема, че жалбата е допустима, но я отхвърля по същество, както относно новите изчисления на размерите на пенсионните права за наследствената пенсия и пенсиите за сираци, така и относно искането за връщане на сумата от около 40000 eur.
На 17 август 2015 г. началникът на отдел PMO.4 приема решение за запор върху пенсия PMO/04/LM/ARES/2015/3406787 (наричано по-нататък „решение за възстановяване на неоснователно получена сума“), като съобщава на г‑н Alberto Spagnolli, че въз основа на известие № 3 той дължи на Комисията сума в размер на 22368,19 eur и за всяко от децата си в размер на 5922,72 eur. С това решение отдел PMO.4 освен това информира г‑н Alberto Spagnolli, че тези суми ще бъдат събрани чрез месечни удръжки от наследствената пенсия и пенсиите за сираци.
На 16 ноември 2015 г.‑н Alberto Spagnolli, от свое име и от името на двете си непълнолетни дъщери, и г‑н Francesco Spagnolli, който е навършил пълнолетие, подават на основание член 90, параграф 2 от Правилника жалби по административен ред срещу решението за възстановяване на неоснователно получена сума.
На 4 март 2016 г. ОН приема решение HR.E.2/RO/ac/Ares(2016), с което отхвърля жалбата по административен ред (наричано по-нататък „решението за отхвърляне на жалбата по административен ред от 4 март 2016 г.“).
Производство
На 13 ноември 2015 г. г‑н Alberto Spagnolli подава в секретариата на Съда на публичната служба от свое име и в качеството си на законен представител на непълнолетните си деца Maria Alice Spagnolli и Bianca Maria Elena Spagnolli и въз основа на изрично пълномощно за представителство, от името и за сметка на г‑н Francesco Spagnolli, пълнолетен син, който живее с него, жалба за отмяна на известие № 3, заведена под номер F‑140/15.
Комисията депозира писмен отговор в секретариата на Съда на публичната служба на 3 февруари 2016 г.
На 4 април 2016 г., в определения срок и в рамките на процесуално-организационните действия, приети от Съда на публичната служба на основание член 69 от Процедурния правилник на същия съд, жалбоподателите представят писменото си становище по повдигнатите от Комисията възражения за недопустимост.
На 14 юни 2016 г. жалбоподателите подават в секретариата на Съда на публичната служба жалба на основание член 270 ДФЕС и член 91 от Правилника, заведена под номер F‑29/16, по-конкретно за отмяна на решението за възстановяване на неоснователно получена сума.
В съответствие с член 3 от Регламент (ЕС, Евратом) 2016/1192 на Европейския парламент и на Съвета от 6 юли 2016 година за прехвърляне на Общия съд на компетентността да разглежда като първа инстанция спорове между Европейския съюз и неговите служители (
ОВ L 200, 2016 г., стр. 137
) дела F‑140/15 и F‑29/16 са прехвърлени на Общия съд на етапа на производствата, на който се намират на 31 август 2016 г. Те са заведени в регистъра съответно под номера T‑568/16 и T‑599/16 и са разпределени на девети състав.
На 12 септември 2016 г. Комисията депозира в секретариата на Общия съд писмения си отговор по дело T‑599/16.
На 9 декември 2016 г., в отговор на процесуално-организационно действие, прието от Общия съд на 7 ноември 2016 г., жалбоподателите искат да се проведе съдебно заседание по дело T‑568/16.
На 20 декември 2016 г. жалбоподателите депозират реплика по дело T‑599/16.
На 2 февруари 2017 г. Комисията депозира дуплика по дело T‑599/16.
На 2 октомври 2017 г. председателят на девети състав решава да съедини делата за целите на устната фаза и на решението.
На 25 октомври 2017 г. Комисията отговаря на приетите от Общия съд на 3 октомври 2017 г. процесуално-организационни действия.
Устните състезания и отговорите на страните на устно поставените от Общия съд въпроси са изслушани в съдебното заседание, проведено на 9 ноември 2017 г.
Искания на страните
По дело T‑568/16 жалбоподателите искат Общият съд:
–
да отмени известие № 3, допълнено с мотивите към решението за отхвърляне на жалбата по административен ред от 3 август 2015 г.,
–
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
По същото дело Комисията иска Общият съд:
–
да отхвърли жалбата като недопустима или, при условията на евентуалност, като неоснователна,
–
да осъди г‑н Alberto Spagnolli да заплати съдебните разноски.
По дело T‑599/16 жалбоподателите искат Общият съд:
–
да отмени решението за възстановяване на неоснователно получена сума,
–
да отмени, доколкото е необходимо, решението за отхвърляне на жалбата му по административен ред от 4 март 2016 г.,
–
да отмени, доколкото е необходимо, имплицитното решение за отхвърляне на жалбата по административен ред, подадена от г‑н Francesco Spagnolli,
–
да осъди Комисията да заплати обезщетение за претърпените от жалбоподателите неимуществени и имуществени вреди поради нарушаване на правото им на добра администрация, както и на задължението на администрацията за полагане на грижа, в размери, представляващи съответно:
–
разликата между възнаграждението, получено от г‑н Alberto Spagnolli като срочно нает служител на ЕОБХ със степен AD 9, и възнаграждението, което той би получил като длъжностно лице в Комисията със степен AD 12, за срок от една година,
–
сумата, претендираната от жалбоподателите с решението за възстановяване на неоснователно получена сума, ведно с разликата между размера на пенсиите, установен в известие № 2, и размера, установен в известие № 3, считано от влизане в сила на известие № 3 до датата, на която семейството ще е в състояние да се установи отново в мястото на предишното си местопребиваване, срок, който по справедливост може да бъде определен на една година, считано от решаването на настоящото дело,
–
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
По същото дело Комисията иска Общият съд:
–
да отхвърли жалбата в частта, в която се иска отмяна, като неоснователна,
–
да отхвърли жалбата в частта, в която се иска обезщетение, като недопустима и при условията на евентуалност, като неоснователна,
–
да осъди г‑н Alberto Spagnolli да заплати съдебните разноски.
От правна страна
Дело T‑568/16
По допустимостта
В съдебното заседание Комисията заявява, че се отказва от първото повдигнато възражение за недопустимост, основано на липсата на предварително подадена от г‑н Alberto Spagnolli от името и за сметка на непълнолетните му деца жалба по административен ред срещу известие № 3, която по смисъла на член 90, параграф 2 от Правилника е задължителна, и поради това жалбата от тяхно име е недопустима. Този отказ е отбелязан в протокола от съдебното заседание.
Следователно по това дело спазването на изискванията по член 90, параграф 2 от Правилника от името и за сметка на непълнолетните деца на г‑н Alberto Spagnolli вече не се оспорва.
Комисията обаче поддържа второто си възражение за недопустимост на жалбата, тъй като тя е срещу акт, който не нарушава интереса на жалбоподателите по смисъла на член 91, параграф 1 от Правилника, а срещу известие № 3, с което се потвърждава изцяло предишен акт, известие № 1 за определяне на пенсионните им права.
В това отношение Комисията поддържа, че жалбоподателите неправилно определят известие № 3 като акт, който нарушава интереса им, по смисъла на член 91, параграф 1 от Правилника, тъй като с това известие само се потвърждавало известие № 1 и само се прилагал определеният в него метод за изчисляване, при който пенсията за сираци се включва в сумата на доходите, която не трябва да надвишава посочения в член 81а от Правилника максимален размер.
Жалбоподателите оспорват възражението за недопустимост, повдигнато от Комисията, и изтъкват, че жалбата срещу известие № 3 е срещу акт, който, като изменя пенсионните им права, засяга интересите им по смисъла на член 91, параграф 1 от Правилника и следователно не е изцяло потвърдителен акт.
В самото начало следва да се припомни, че жалбата срещу изцяло потвърдително решение е недопустима, ако е подадена със закъснение, и не зависи от естеството на обжалвания акт (вж. в този смисъл решение от 18 декември 2007 г., Weißenfels/Парламент,
C‑135/06 P
,
EU:C:2007:812
, т.
), така че Комисията не би могла да оспори увреждащия характер на известие № 3 с единствения мотив, че това известие изцяло потвърждава известие № 1.
Във всеки случай според утвърдена съдебна практика жалба за отмяна, подадена срещу акт, с който се потвърждава изцяло предишно необжалвано в срок решение, е недопустима, като следва да се има предвид, че тази квалификация предполага актът да не съдържа никакъв нов елемент в сравнение с това решение и положението на неговия адресат да не е преразглеждано преди приемането му (вж. решения от 29 септември 1999 г., Neumann и Neumann-Schölles/Комисия,
T‑68/97
,
EU:T:1999:238
, т.
и цитираната съдебна практика, от 28 юни 2006 г., Grünheid/Комисия,
F‑101/05
,
EU:F:2006:58
, т.
и цитираната съдебна практика, и от 14 септември 2011 г., A/Комисия,
F‑12/09
,
EU:F:2011:136
, т.
и цитираната съдебна практика).
Постановено е освен това, че и двете жалби — по административен ред и последващата жалба по съдебен ред — трябва да са срещу акта с неблагоприятни последици, който нарушава интересите на жалбоподателя по смисъла на член 90, параграф 2 и член 91 от Правилника, като актът, засягащ интересите на жалбоподателя, е актът със задължителни правни последици, които могат да засегнат пряко и непосредствено интересите на жалбоподателя, като променят правното му положение (вж. решение от 28 юни 2006 г., Grünheid/Комисия,
F‑101/05
,
EU:F:2006:58
, т.
и цитираната съдебна практика).
За да се прецени дали Комисията има основание да смята, че известие № 3 представлява акт, който изцяло потвърждава известие № 1, трябва да се провери дали известие № 3 не е било прието въз основа на нови обстоятелства и не е било прието след преразглеждане на положението на жалбоподателите.
Във връзка с това, на първо място, е важно да се отбележи, че Комисията преразглежда известие № 1 два пъти. Първото преразглеждане е осъществено след направените от г‑н Alberto Spagnolli постъпки между ноември 2011 г. и март 2012 г. В резултат на това преразглеждане Комисията коригира известие № 1, като приема на 17 април 2012 г. известие № 2, от една страна, и известие № 1а, от друга страна. Според самата Комисия второ преразглеждане на положението на жалбоподателите е направено при повишаването в стъпка на г‑н Alberto Spagnolli, който от степен AD 9, стъпка 2 преминава в степен AD 9, стъпка 3. При това преразглеждане Комисията установява наличието, според твърдението ѝ, на грешка в изчислението в известие № 2 и в резултат на това неоснователно платени суми. Затова тя приема известие № 3 с новите изчисления на пенсионните права за наследствената пенсия и пенсиите за сираци, считано от 1 юли 2012 г. и от 1 октомври 2013 г.
На второ място, следва да се отбележи, че както откриването на грешка в известие № 2, така и изменението на стъпката на г‑н Alberto Spagnolli са нови обстоятелства, довели до новите изчисления на пенсионните права на жалбоподателите, съдържащи се в известие № 3, тоест има изменение на правното положение на жалбоподателите.
Изложените по-горе съображения не се оспорват само от факта, че в известия № 1 и № 3 е приложен един и същ метод на изчисление на пенсионните права във връзка с включването на пенсиите за сираци в сумата на дохода, който не трябва да превишава посочения в член 81 от Правилника максимален размер.
От това следва, че тъй като известие № 3 е прието след преразглеждане на правното положение на жалбоподателите и въз основа на нови факти, не би могло то да се счита, както твърди Комисията, за акт, който изцяло потвърждава известие № 1. Напротив, известие № 3, представлява акт, който, като заменя предходните актове, променя съществено правното положение на жалбоподателите, засяга пряко и непосредствено интересите им и ги уврежда по смисъла на член 90, параграф 2 и член 91 от Правилника.
При това положение второто възражение за недопустимост, повдигнато от Комисията, че известие № 3 не подлежи на обжалване, следва да се отхвърли и да се прецени основателността на жалбата.
По същество
В самото начало следва да се припомни, че според постоянната съдебна практика исканията за отмяна, които формално са насочени срещу решение, с което се отхвърля административна жалба, в случаите, когато това решение няма самостоятелно съдържание, водят до сезирането на Общия съд с акта, срещу който е подадена административната жалба (решения от 17 януари 1989 г., Vainker/Парламент,
293/87
,
EU:C:1989:8
, т.
и от 6 април 2006 г., Camós Grau/Комисия,
T‑309/03
,
EU:T:2006:110
, т.
). Тъй като решението за отхвърляне на административната жалба от 3 август 2015 г. в настоящия случай няма самостоятелно съдържание, защото по същество то само потвърждава обжалвания акт, а именно известие № 3, трябва да се счете, че жалбата е срещу последния споменат акт.
В жалбата си жалбоподателите повдигат три основания за незаконосъобразност на известие № 3. Първото е изведено от неправилното прилагане по отношение на пенсиите за сираци на предвиденият в член 81а от Правилника максимален размер. Второто е изведено от неоснователното изключване на семейните надбавки при изчисляването на максималния размер по член 81а от Правилника. Третото е изведено от недостатъчните и противоречиви мотиви на известие № 3.
В отговор на поставен от Общия съд в съдебното заседание въпрос, така както е отразен в протокола от заседанието, жалбоподателите потвърждават, че поради дадените от Комисията на 25 октомври 2017 г. отговори на приетите от Общия съд на 3 октомври 2017 г. процесуално-организационните действия, те се отказват от доводите, с които искат да оспорят истинността на фактите, а именно сумите, взети предвид, и направените от Комисията изчисления в различните известия, по-конкретно в известие № 2, без обаче да се отказват от оспорването на законосъобразността на метода за изчисляване на пенсионните права, приложен от Комисията в тези известия. По този начин те се отказват от второто основание на жалбата по настоящото дело.
Най-напред следва да се разгледа третото основание.
–
По третото основание
С третото основание жалбоподателите посочват, че известие № 3, така както е допълнено с мотивите на решението за отхвърляне на жалбата по административен ред от 3 август 2015 г., е опорочено поради недостатъчни и противоречиви мотиви.
Във връзка с това жалбоподателите заявяват, че нито известие № 3, нито решението за отхвърляне на жалбата по административен ред от 3 август 2015 г., не дават възможност да се разбере следваната логика и действително направените от Комисията изчисления. Според жалбоподателите в мотивите на известие № 3 безспорно се посочва, както и в предходните решения, че за да се определи посоченият в член 81а, параграф 1, буква а) от Правилника максимален размер, следва да се вземе предвид сумата, получена от сбора на нетното възнаграждение на починалия и това на преживелия съпруг към момента на смъртта, включително надбавките за трите деца на издръжка, на които преживелият съпруг има право. Доколкото обаче от изчисленията в известие № 3 се установявало, че в нетното възнаграждение на преживелия съпруг не са взети предвид надбавката за жилищни нужди и надбавките за дете на издръжка, съдържащите се в известие № 3 мотиви противоречали на диспозитива на това известие.
Жалбоподателите изтъкват освен това, че решението за отхвърляне на жалбата по административен ред от 3 август 2015 г. не внася повече яснота в мотивите на известие № 3. Наистина ОН споменавал кумулирането на дохода на починалото длъжностно лице, ако беше живо, и на „нетния доход на вдовеца“, без да уточнява дали в този случай става въпрос за реалната нетна заплата на вдовеца, а именно реално получаваната заплата след смъртта на г‑жа Simonazzi, или за фиктивната заплата на вдовеца, а именно заплатата на вдовеца, изчислена при хипотезата, че съпругата му беше жива. Според жалбоподателите „нетният доход на вдовеца“ по смисъла на решението за отхвърляне на жалбата по административен ред от 3 август 2015 г. не може да съвпада нито с реалната заплата, която не е взета предвид при определянето на максималния размер по член 81а от Правилника, нито на фиктивната заплата на г‑н Alberto Spagnolli, тъй като размерът на „нетния доход на вдовеца“, посочен в известие № 3 не включва семейните надбавки, на които той би имал право, ако съпругата му беше жива. Въз основа на това те заключават, че добавените от ОН мотиви във всеки случай противоречат на съдържанието на известие № 3.
Важно е в самото начало да се уточни, че кумулирането на възнагражденията, направено от Комисията, за да определи максималния размер по член 81а от Правилника, когато има двама съпрузи и двамата са длъжностни лица на Съюза, както се установява от различните известия за определяне на пенсионните права, не се оспорва от жалбоподателите по настоящото дело. Това кумулиране на възнагражденията на съответните длъжностни лица се използва за определяне на максималния размер, предвиден за доходите на семейството на преживялото длъжностно лице, за да се избегне обогатяването му в резултат на смъртта. Поради това предвиденият в член 81а от Правилника максимален размер се изчислява от Комисията, като се съберат възнагражденията на покойния и на преживелия съпруг. Този метод не е изрично посочен в текста на член 81а от Правилника, в който за определянето на този максимален размер, който не следва да се превишава, се посочва единствено възнаграждението на починалия съпруг. Този метод обаче е избран от Комисията, както се установява от решението за отхвърляне на жалбата по административен ред от 3 август 2015 г., и е потвърден от самата Комисия в съдебното заседание, за да запази повече доходи за семейството с оглед на данъчното облагане.
В случая, от една страна, жалбоподателите оспорват размера на дохода на г‑н Alberto Spagnolli, който в различните известия за пенсионните права е добавен към заплатата на покойната му съпруга за определянето на максималния размер по член 81а от Правилника. Те смятат по-конкретно, че Комисията включва в този доход неправилен размер на надбавките за дете на издръжка. От друга страна, жалбоподателите оспорват факта, че при изчисляването на пенсионните права Комисията прилага член 81а от Правилника за пенсиите за сираци и по този начин ги ограничава. Поради това трябва да се провери спазването на задължението за мотивиране в светлината на посочените оспорвания, повдигнати от жалбоподателите.
В това отношение следва да се припомни, че целта на изискването, въведено с член 296, втора алинея ДФЕС, възприето и в член 25, втора алинея от Правилника, е да даде възможност на Съда на Съюза да упражни контрол за законосъобразност на решенията с неблагоприятни последици, а на заинтересованото лице достатъчно информация, за да прецени дали тези решения са обосновани, или имат порок, поради който законосъобразността им може да се оспорва. От това следва, че по принцип мотивите трябва да бъдат съобщени на заинтересованото лице едновременно с увреждащото го решение, както и че липсата на мотиви не може да бъде поправена с това, че мотивите на решението стават известни за заинтересованото лице в хода на производството пред Съда на Съюза (вж. решение от 4 ноември 2008 г., Marcuccio/Комисия,
F‑41/06
,
EU:F:2008:132
, т.
и цитираната съдебна практика).
В съдебни решения се приема също, че евентуалната липса на мотиви може да се поправи с подходящи мотиви, изложени в отговора на жалбата по административен ред, като се предполага, че тези мотиви съвпадат с мотивите на решението, срещу което е подадена жалбата по административен ред (вж. решение от 4 ноември 2008 г., Marcuccio/Комисия,
F‑41/06
,
EU:F:2008:132
, т.
и цитираната съдебна практика).
Също от постоянната съдебна практика следва, че е възможно, първо, да се поправи непълнота — но не и пълната липса — на мотиви дори в хода на съдебното производство, когато преди подаването на жалбата си заинтересованото лице вече е имало на разположение елементи, представляващи начало на мотиви, и второ, да се приеме, че дадено решение е достатъчно мотивирано, доколкото е било прието в контекст, който е известен на засегнатото длъжностно лице и му позволява да разбере обхвата на това решение (вж. решение от 15 февруари 2011 г., Marcuccio/Комисия,
F‑81/09
,
EU:F:2011:13
, т.
и цитираната съдебна практика).
На първо място следва да се посочи, че доводите, с които се цели да се изтъкне, че мотивите на известие № 3, допълнени с решението за отхвърляне на жалбата по административен ред от 3 август 2015 г., не са достатъчни, тъй като тези два акта не дават възможност да се разбере приложеният от Комисията метод на изчисление, са свързани със съществени процесуални нарушения, които трябва да се анализират, преди да се изследва обосноваността на спорните мотиви.
В това отношение, първо, от известие № 3, така както е допълнено с мотивите на решението за отхвърляне на жалбата по административен ред от 3 август 2015 г., се установява, че в него се прави ново изчисление на пенсионните права за наследствена пенсия и пенсии за сираци на жалбоподателите поради, от една страна, наличието на грешка в изчисленията в предходното известие, а именно известие № 2, и от друга страна, поради промяната в стъпката на г‑н Alberto Spagnolli от степен AD 9, стъпка 2, на степен AD 9, стъпка 3, през октомври 2013 г., включително и що се отнася до коефициентите, прилагани за неговата заплата към 1 юли 2012 г. и към 1 октомври 2013 г.
Второ, при прочита на всички известия, и по-конкретно на известия № 2 и № 3 във връзка с обясненията, дадени в решението за отхвърляне на жалбата по административен ред от 3 август 2015 г., че съдържащата се в известие № 2 грешка е резултат от включването на шест надбавки за дете на издръжка вместо три в нетния размер на заплатата на г‑н Alberto Spagnolli, използван за определяне на неговия „фиктивен доход“ (наричан по-нататък „сума А“), тоест дохода му, изчислен при хипотезата, че съпругата му е още жива.
Трето, важно е да се отбележи, че самите жалбоподатели припомнят, че приложеният от Комисията метод на изчисление се състои в това да се вземе предвид, от една страна, една „сума А“, съответстваща на „фиктивния доход“, състоящ се от сбора от нетното възнаграждение на покойния, ако беше жив, и нетното възнаграждение на преживелия съпруг към момента на смъртта, включително надбавките за три деца на издръжка, и от друга страна, сума, съответстваща на „реалните доходи“, които съпругът щеше да получава, ако не се прилагаше ограничението по член 81а, и която включва сбора от нетните доходи на преживелия съпруг, наследствената пенсия и пенсиите за сирак (наричана по-нататък „сума Б“). Освен това както изчисленията, съдържащи се в известие № 3, така и тези в решението за отхвърляне на жалбата по административен ред от 3 август 2015 г. позволяват да се разбере, че разликата между сума А и сума Б е сумата, която трябва да се приспадне пропорционално от наследствената пенсия и от пенсиите за сираци.
Четвърто, в решението за отхвърляне на жалбата по административен ред от 3 август 2015 г. също се обяснява, че кумулирането на заплатата на г‑н Alberto Spagnolli и тази на покойната му съпруга се дължи на необходимостта да се вземе предвид прилагането на данъка на Съюза върху доходите в съответствие с член 4 от Регламент № 260/68 и че избраният от Комисията метод за изчисляването на пенсионните права за наследствена пенсия и пенсии за сираци е този, при който се запазват повече доходите на семейството с оглед на данъчното облагане.
Поради това жалбоподателите не биха могли да твърдят, че мотивите не са достатъчни, тъй като, когато в решението за отхвърляне на жалбата по административен ред от 3 август 2015 г. се посочва кумулирането на „нетната заплата на вдовеца“ с тази на покойната, те не могат да разберат дали става въпрос за реалния доход, тоест за сумата Б или за фиктивния доход на вдовеца, тоест за сумата А. Всъщност от дадените в това решение обяснения ясно личи, че става въпрос за фиктивния доход, тъй като се посочва доходът, който, кумулиран със заплатата, която би получавала покойната, е взет предвид за определяне на максималния размер, който не трябва да се надвишава по смисъла на член 81а от Правилника, тоест сумата A.
С оглед на изложеното по-горе следва да се приеме, че мотивите на известие № 3, допълнени с решението за отхвърляне на жалбата по административен ред от 3 август 2015 г., са достатъчни, тъй като позволяват на жалбоподателите да разберат приложения от Комисията метод на изчисление, преследваната с него цел и резултата от преценката на техните пенсионни права.
Затова трябва да се отхвърлят доводите на жалбоподателите, че мотивите на известие № 3, допълнени с решението за отхвърляне на жалбата по административен ред от 3 август 2015 г., не са достатъчни, тъй като не са им дали възможност да разберат приложения от Комисията метод за изчисление. Впрочем налага се изводът, че спорните мотиви са дали възможност на жалбоподателите да оспорят обосноваността на този метод пред Общия съд.
На второ място, когато става въпрос за довода на жалбоподателите, с който искат да привлекат вниманието върху наличието на противоречие между мотивите на известие № 3 и неговия диспозитив в резултат на липсата на съответствие между направените в известие № 3 изчисления и неговия диспозитив, допълнен с решението за отхвърляне на жалбата по административен ред от 3 август 2015 г., следва да се припомни, както беше уточнено в точка 61 по-горе, че жалбоподателите не оспорват истинността на фактите, а именно подробностите на направените от Комисията изчисления в различните известия, едно от които е известие № 3. В съдебното заседание те уточниха, че този довод, изведен от противоречието в мотивите, трябва да се тълкува в смисъл че чрез него се цели да се изтъкне наличието на нарушение на задължението за мотивиране, поради това че не са съобщени в подробности приложените в известие № 3 изчисления, което довело до невъзможност да се разбере допуснатата в изчислението на пенсионните права грешка.
В това отношение следва да се уточни, че мотивирането на решение не налага всички подробности на съдържащото се в това решение изчисление да бъдат изрично посочени. Достатъчно е заинтересованите лица да бъдат в състояние да разберат причините, поради които е приет актът, който се отнася за тях, целта, която той преследва, и приложения в него метод за установяване на размерите на техните права. Наистина, колкото и да е полезно и желателно посочването на всички изчисления на сумите в известие № 3, то не е необходимо, за да се приеме, че задължението за мотивиране е изпълнено, като следва да се подчертае при всяко положение, че не би следвало чрез изключителното и механично използване на аритметични формули Комисията да се лиши от извършването на правилна оценка на пенсионните права на жалбоподателите в съответствие с обстоятелствата в конкретния случай (вж. в този смисъл и по аналогия, решение от 2 октомври 2003 г., Salzgitter/Комисия,
C‑182/99 P
,
EU:C:2003:526
, т.
и цитираната съдебна практика).
Впрочем обстоятелството, че само представянето на някои цифрови данни позволява да се открият някои грешки в изчисленията, не е достатъчно, за да се считат мотивите на спорно решение за недостатъчни, след като при контрола на такова решение от Съда на Съюза той може да поиска да му бъдат представени всички доказателства, които са му необходими, за да може да направи задълбочена проверка на приложения метод на изчисление (вж. в този смисъл и по аналогия решение от 2 октомври 2003 г., Corus UK/Комисия,
C‑199/99 P
,
EU:C:2003:531
, т.
).
Доколкото обаче от направения по-горе в точки 72—77 анализ се установява, че известие № 3, така както е допълнено с мотивите на решението за отхвърляне на жалбата по административен ред от 3 август 2015 г., е позволило на жалбоподателите да разберат причините, поради които е приет актът, който се отнася за тях, целта, която той преследва, и приложения в него метод за установяване на размерите на техните права, доводите, които излагат, за да твърдят, че има нарушение на задължението за мотивиране поради липсата на обяснения относно подробностите на изчисленията на техните пенсионни права трябва, да се отхвърлят.
Поради това третото основание трябва да се отхвърли.
–
По първото основание
С първото основание жалбоподателите твърдят, че известие № 3 е незаконосъобразно и трябва да се отмени, тъй като с включването на пенсиите за сираци в сумата на дохода, за който се прилага посоченото в член 81а от Правилника ограничение, се получава необосновано намаляване на размера на наследствената пенсия и пенсиите за сираци, които са им отпуснати.
Първо, жалбоподателите подчертават, че изразите „наследствени пенсии“ в множествено число [в текста на френски език] и „вдовеца/вдовицата или другите ползващи се лица“, използвани от законодателя в член 81а от Правилника, не се отнасят до пенсиите за сираци, а до положенията на едновременно съществуване на преживелия съпруг и разведения бивш съпруг или на преживелия съпруг и децата от предходен брак, положения, предвидени, от една страна в членове 27 и 28 от приложение VIII към Правилника, и от друга страна, в член 22, първа алинея от приложение VIII към Правилника.
Второ, жалбоподателите отбелязват, че когато законодателят сочи единия или другия вид пенсия, това личи ясно при буквалния прочит на разпоредбите на Правилника, както е по-конкретно в член 80, параграфи 3 и 4 от Правилника, в член 21, параграфи 1 и 2 и в член 24 от приложение VIII към Правилника.
Трето, жалбоподателите наблягат на факта, че наследствената пенсия и пенсията за сираци имат различно предназначение. Предназначението на наследствената пенсия било да гарантира на преживелия съпруг допълнение към семейните доходи, за да се справи със загубата на доходите на починалия съпруг, докато пенсията за сираци представлявала отделен принос на солидарност, целящ да се осигури самостоятелността на децата сираци. Тази разлика в предназначението на двата вида пенсии се потвърждавала от Правилника, който предвижда, от една страна, възможност за сираците при навършване на пълнолетие да поискат пенсията им да се внася по сметка, отделна от тази на родителя, който има право на наследствена пенсия, и от друга страна, че загубата на наследствената пенсия не води до загуба на пенсията за сираци, а напротив, води до удвояването на нейния размер. Това различно предназначение на двата вида пенсии обосновавало разлика в третирането на доходите, получени от наследствена пенсия, и тези, съответстващи на пенсията за сираци, а затова и неприложимостта на член 81а от Правилника по отношение на последните.
Според жалбоподателите незаконосъобразното включване на пенсията за сираци в сумата на техните доходи, подложени на ограничението по член 81а от Правилника, довело до намаляването на размера на техните пенсии, наследствена и за сираци, както за периода между 1 юли 2012 г. и 30 септември 2013 г., така и за периода след 1 октомври 2013 г. Всъщност намаляването на тези суми се наложило поради надвишаването на предвидения в член 81а от Правилника максимален размер със сумата 1629,27 eur, за първия период, и 1576,92 eur за втория период. Вземането предвид на размера на пенсията за сирак от 2088,90 eur при определянето на доходите, за които се прилага този максимален размер, било решаващо за прилагането на намаленията на размерите на изплащаните на жалбоподателите пенсии.
Накрая те изтъкват, че тъй като известията, предхождащи известие № 3, са опорочени от същата грешка като него, а именно неправилното прилагане на член 81а от Правилника за пенсиите за сираци, Комисията ще трябва да се съобрази с последствията от решението на Общия съд за отмяна на известие № 3 и поради това да направи нови изчисления на наследствената пенсия и пенсиите за сираци в полза на жалбоподателите с обратно действие по силата на член 41 от приложение VIII към Правилника.
Комисията оспорва доводите на жалбоподателите и изтъква, че член 81а от Правилника се отнася както за наследствената пенсия, така и за пенсията за сираци.
Поради това трябва да се отговори на въпроса дали член 81а от Правилника трябва да се тълкува в смисъл, че се отнася и за пенсиите за сираци.
В самото начало следва да се припомни, първо, както беше отбелязано в точка 7 по-горе, че член 81а, параграф 1, буква а) от Правилника има следното съдържание:
„1.   Независимо от всички останали разпоредби, и по-специално отнасящите се до минималните суми, платими на лицата с право на наследствена пенсия, общият размер на тази пенсия заедно със семейните надбавки при приспадане на данъците и другите задължителни удръжки за вдовеца/вдовицата или другите ползващи се лица не може да надвишава:
a)
в случай на смърт на длъжностно лице, което към момента на смъртта си е било в едно от административните положения по член 35 — размера на основната заплата, ко[я]то длъжностното лице би получило за същата степен и стъпка, ако беше останало на служба, заедно с получаваните от него семейни надбавки в този случай, като се приспаднат данъците и другите задължителни удръжки; […]“.
Второ, що се отнася до припомнения в съдебното заседание довод на Комисията, че от решение на Съда на публичната служба следва, че въз основа на член 81а, параграф 1, буква в) от Правилника пенсията за сираци е включена в общия размер на нетните пенсии, изплащани на правоприемниците на починалото длъжностно лице, тоест в размера, по отношение на който трябва да се приложи предвиденото в посочения член ограничение (решение от 5 февруари 2016 г., Bulté и Krempa/Комисия,
F‑96/14
,
EU:F:2016:10
, т.
), следва да се отбележи, че по това дело между страните не е имало спор по въпроса за законосъобразността на прилагането на член 81а от Правилника за пенсиите за сираци и поради това посоченият съд не е могъл да вземе окончателно решение по него.
Важно е главно да се отбележи, че пенсиите за сираци са предвидени в член 80 от Правилника, който е в дял V, глава 3 от Правилника, озаглавена „Пенсии и обезщетение за инвалидност“. Както се установява също от съдебната практика, тези пенсии са истински пенсии и като такива по отношение на тях се прилага посочения в Правилника пенсионен режим (вж. в този смисъл и по аналогия решение от 23 март 1993 г., Huet/Сметна палата
T‑8/93
,
EU:T:1994:35
, т.
).
Следва освен това да се отбележи, че по силата на съдържащото се в член 84 от Правилника препращане начинът на изчисляване на пенсиите за сираци е определен в глава 4, член 21 от приложение VIII към Правилника и тази глава е озаглавена „Наследствена пенсия“. Тази констатация дава основание да се приеме, че изразът „наследствена пенсия“ е използван от законодателя, за да обозначи не само пенсията на преживелия съпруг на починалото длъжностно лице, а именно наследствена пенсия stricto sensu, но също и разпоредбите относно пенсиите за сираци. Затова, ако е вярно, както посочват жалбоподателите, че в някои разпоредби изрично се посочват пенсиите за сираци, това все пак не изключва възможността други разпоредби, в които те не са изрично споменати, да се прилагат по отношение на тях, доколкото те са истински пенсии и поради това по отношение на тях се прилагат разпоредбите от Правилника, които се прилагат по начало за пенсиите.
Нещо повече, тъй като член 81а от Правилника е една от заключителните разпоредби от дял V, глава 3 от Правилника и е част от разпоредбите, приложими за пенсиите, включително предвидените в член 80 пенсии, член 81а не може да се тълкува в смисъл, че изключва пенсиите за сираци. Всъщност, както с основание изтъква Комисията, използваният в тази разпоредба израз „наследствени пенсии“ в множествено число трябва да се разбира в смисъл, че тя се отнася за всички видове „пенсии“, правопораждащ факт за които е смъртта на длъжностно лице, каквато е не само наследствената пенсия, но също и пенсията за сираци. Освен това, както с основание изтъква Комисията, по силата на член 80, първа, втора и трета алинея от Правилника и член 21 от приложение VIII към Правилника, наследствената пенсия и пенсията за сираци са свързани, тъй като размерът на втората зависи от размера на първата.
Прилагането на член 81а от Правилника по отношение на пенсиите за сираци не може да бъде поставено под въпрос от доводите на жалбоподателите, с които изтъкват, че изразите „наследствени пенсии“ и „лицата с право на наследствена пенсия“, използвани в член 81а от Правилника, се отнасят до положения при които съществуват едновременно, от една страна, преживелият съпруг и един или повече бивши съпрузи, положения, регламентирани в членове 27 и 28 приложение VIII към Правилника, и от друга страна, преживелият съпруг и сираците от предходен брак на починалото длъжностно лице, положения, уредени в член 22, първа алинея от приложение към VIII Правилника.
Наистина, от една страна, член 28 от приложение VIII към Правилника, който е релевантната в случая разпоредба, предвижда, че ако починалото длъжностно лице остави един или повече бивши съпрузи и преживял съпруг с право на наследствена пенсия, или няколко бивши съпрузи, една наследствена пенсия се разделя пропорционално между лицата с право на наследствена пенсия. Затова, тъй като става въпрос за една-единствена пенсия, изразът „наследствени пенсии“ в множествено число в член 81а от Правилника не би могъл да се отнася до посочените по-горе положения.
От друга страна, ако с използването на изразите „пенсии“ и „лица с право на наследствена пенсия“ член 81а, параграф 1 от Правилника визира положения, при които съществуват едновременно преживял съпруг и сираци от предходен брак на починалото длъжностно лице, като се изключват децата от брака на починалото длъжностно лице и преживелия съпруг, както с основание подчертава Комисията, това би означавало, да се създаде неоправдана разлика в третирането на различните деца на починалото длъжностно лице. Докато размерът на пенсиите за сираци на децата от брака на починалото длъжностно лице с преживелия съпруг няма да бъде ограничен, тъй като член 81а, параграф 1 от Правилника няма да се прилага за тях, ще може пенсиите на сираците от предходен брак да бъдат ограничени по силата на посочената разпоредба. Такава разлика в третирането, която е необоснована и противоречи на принципа на равно третиране, не може да се допусне.
Накрая, когато става въпрос за довода на жалбоподателите, които подчертават, че наследствената пенсия и пенсията за сираци имат предназначения, които се различават отчасти, следва да се отбележи, че дори да се предположи, че това е така, с оглед на всичко, изложено по-горе, то не може да бъде достатъчно, за да се приеме, че член 81а, параграф 1, буква а) от Правилника не се прилага за пенсиите за сираци.
Също и доводите на жалбоподателите, че наличието на частични различия между предназначението на наследствената пенсия и пенсията за сираци се потвърждава от факта, че от една страна, при навършване на пълнолетие сираците биха могли да поискат пенсията им да се превежда по сметка, различна от тази на родителя, който има право на наследствена пенсия, и от друга страна, че загубата на наследствената пенсия не води до загуба на пенсията за сираци, а напротив, води до удвояване на нейния размер, не могат да поставят под въпрос прилагането на член 81а от Правилника по отношение на пенсиите за сираци. Всъщност тези два вида пенсии заедно са част от сумите, които семейство Spagnolli получава поради смъртта на един от съпрузите и чийто общ размер според приложения от Комисията метод на изчисление се взема предвид, за да се спази принципът, чиято цел е да се избегне обогатяването на семейството поради смъртта.
Важно е освен това да се отбележи, че според съдебната практика целта на пенсията за сираци по член 80, четвърта алинея от Правилника, а именно тази, изплащана на лицата, приравнени на децата на издръжка, е да компенсира допълнителните разходи за длъжностното лице във връзка с издръжката на детето (решение от 30 януари 2003 г., C/Комисия,
T‑307/00
,
EU:T:2003:21
, т.
), и трябва да се приеме, че същото се отнася и за пенсиите за сираци, посочени именно в член 80, трета алинея от Правилника, който е предмет на настоящото дело, за пенсията, която трябва да се отпусне на децата на г‑н Alberto Spagnolli.
Предназначението на пенсията за сираци да компенсира допълнителните разходи за преживялото длъжностно лице, свързани с отглеждането на децата на издръжка, допринася за постигане на целта да се осигури, както твърдят жалбоподателите, икономическа независимост на тези деца. Доколкото пенсията за сираци позволява да се компенсират допълнителните разходи, свързани с издръжката на децата, тя е част от доходите на семейството и спрямо нея не може да не се приложи правилото, което не допуска обогатяването поради смъртта на родител, длъжностно лице, правило, спазването на което се гарантира чрез прилагането на предвидения в член 81а от Правилника максимален размер.
С оглед на всичко изложено дотук следва да се приеме, че член 81а от Правилника се отнася както за наследствената пенсия, така и за пенсията за сираци. Затова приложеният от Комисията метод на изчисляване на пенсионните права, при който тя включва пенсиите за сираци в реалния доход, по отношение на който се прилага предвидения в член 81а от Правилника максимален размер, е в съответствие с посочената разпоредба.
Поради това първото основание трябва да се отхвърли.
С оглед на изложеното по-горе жалбата по дело T‑568/16 трябва да се отхвърли изцяло.
Дело T‑599/16
По дело T‑599/16 жалбоподателите оспорват приетото от Комисията решението за възстановяване на неоснователно получените суми, за да бъдат върнати сумите от наследствената пенсия и пенсията за сираци, неправилно изплатени на жалбоподателите, поради наличието, според нея, на грешка, допусната в известие № 2, поправена с новите изчисления на пенсионните им права, съдържащи се в известие № 3.
Както по дело T‑568/16 (вж. т. 61 по-горе) и както е отразено и в протокола от съдебното заседание, по настоящото дело в съдебното заседание жалбоподателите се отказват от доводите си във връзка с оспорването на истинността на фактите, а именно сумите и направените от Комисията изчисления в различните известия и по-конкретно в известие № 2, без обаче да се отказват от оспорването на законосъобразността на приложения от Комисията в тези известия метод на изчисление на пенсионните права.
В съдебното заседание жалбоподателите освен това се отказаха от оспорване на възможността Комисията да използва приложен към писмената защита документ представляващ разпечатка на екран с резултата от изчислението на нетното възнаграждение на длъжностно лице със степен AD 9, стъпка 2, чрез компютърен инструмент, наречен „калкулатор“.
По същество жалбоподателите повдигат н жалбата три основания.
Първото и второто основание са изведени от нарушение на член 85 от Правилника. Във връзка с това жалбоподателите твърдят, че посочените в член 85 от Правилника условия, а именно, от една страна, неоснователно получаване на суми и от друга страна, знание за или очевидност на нередовното плащане, следствие от съдържаща се в известие № 2 грешка, в случая не са налице.
Третото основание е нарушение на принципа на добра администрация и на задължението за полагане на грижа. Във връзка с това жалбоподателите правят и искане за обезщетение за неимуществените и имуществените вреди, които твърдят, че са претърпели поради нарушаването на принципа на добра администрация и на задължението за полагане на грижа.
Комисията повдига възражение за недопустимост на искането за обезщетение, което тя смята, че при всяко положение е неоснователно. Тя оспорва освен това другите повдигнати от жалбоподателите основания и доводи в подкрепа на искането за отмяна и твърди, че следва да се отхвърлят като неоснователни.
По искането за отмяна
–
По първото основание
Добре е в самото начало да се припомни, че както по дело T‑568/16 (вж. т. 59 по-горе), решението за отхвърляне на жалбата по административен ред от 4 март 2016 г. по настоящото дело няма самостоятелно съдържание, тъй като с него по същество само се потвърждава решението за възстановяване на неоснователно получените суми. Затова трябва да се счита, че жалбата е срещу второто посочено решение (вж. в този смисъл решения от 17 януари 1989 г., Vainker/Парламент,
293/87
,
EU:C:1989:8
, т.
и от 6 април 2006 г., Camós Grau/Комисия,
T‑309/03
,
EU:T:2006:110
, т.
).
С първото основание жалбоподателите се позовават на нарушение на член 85 от Правилника поради липсата в настоящия случай на неоснователно получени суми. Това основание се състои от три части. Първо, те поддържат, че липсата на неоснователно получени суми е следствие от липсата на грешка относно размера на надбавките за дете на издръжка в известие № 2. Второ, те смятат, че липсата на неоснователно получени суми е следствие от незаконосъобразността на известие № 3, дължаща се на включването на пенсиите за сираци при изчисляването на сумата, по отношение на която се прилага предвидения в член 81а от Правилника максимален размер. Трето, те твърдят, че липсата на неоснователно получени суми е следствие от неправилното изключване в същото известие на семейните надбавки от сумата на фиктивните доходи (сума А) на г‑н Alberto Spagnolli.
Комисията възразява, че трите части на първото основание са необосновани и трябва да се отхвърлят. В дупликата си тя допълва, че втората част е недопустима, тъй като е повдигната късно.
Доколкото в първата част от първото основание жалбоподателите повтарят изложените по дело T‑568/16 доводи, с които искат да оспорят факта, че в сумата на фиктивния доход (сума А) на г‑н Alberto Spagnolli е включена два пъти сумата на семейните надбавки, и както беше припомнено по-горе в точка 108, в съдебното заседание жалбоподателите се отказват от оспорване на истинността на фактите, а именно на направените от Комисията изчисления в различните известия, трябва да се счита, че жалбоподателите са се отказали и от тази част от първото основание.
При всяко положение трябва да се уточни, че благодарение на дадените от Комисията на 25 октомври 2017 г. отговори в рамките на процесуално-организационните действия се установява че в сумата на фиктивния доход (сума А) на г‑н Alberto Spagnolli, а именно 8937,32 eur, посочена в известие № 2, са включени, както изтъква Комисията, шест надбавки за дете на издръжка вместо три. Така че доводите на жалбоподателите, които искат да изтъкнат, че в сумата 8937,37 eur са включени индивидуални надбавки за дете на издръжка, при всяко положение са необосновани.
Във връзка с втората част от първото основание се налага изводът, че жалбоподателите повтарят доводите, изложени по дело T‑568/16, относно буквалното, систематичното и телеологическото тълкуване на член 81а от Правилника, което води до заключението, че методът на изчисление на Комисията, състоящ се в прилагане на тази разпоредба по отношение на пенсиите за сираци в известие № 3 го прави незаконосъобразен и по този начин негоден да докаже наличието на неоснователно получени суми.
Тези доводи обаче вече бяха отхвърлени като неоснователни при разглеждането на дело T‑568/16 (вж. т. 92—104 по-горе). Затова те не могат да бъдат приети като насрещно искане по настоящото дело, както искат жалбоподателите. Поради това втората част трябва да се отхвърли по същество, без да е необходимо произнасяне по възражението за недопустимост, повдигнато Комисията във връзка с това (вж. т. 116 по-горе).
В третата част от първото основание жалбоподателите поддържат, че няма неоснователно получени суми поради съдържащите се в известие № 3 грешки в изчисленията, като повтарят доводите вече изложени в подкрепа на второто им основание по дело T‑568/16.
Във връзка с това е добре да се припомни, че след отговорите, дадени от Комисията в рамките на процесуално организационните действия на 25 октомври 2017 г., жалбоподателите се отказват от оспорването на истинността на фактите, а именно подробностите на направените от Комисията изчисления в различните известия. Всъщност те се отказват по-конкретно от второто си основание, повдигнато по дело T‑568/16, с което излагат същите доводи като изложените в третата част на първото основание по настоящото дело, а именно доводите, с които искат да покажат, че в изчисленията в известие № 3 има грешки във връзка с включването на надбавките за дете на издръжка (вж. т. 115 по-горе). Затова трябва да се счита, че жалбоподателите са се отказали и от припомнените по-горе в точки 115 и 121 доводи.
Важно е за всеки случай да се припомни, че в известие № 3 няма нито грешка във връзка с прилагането на член 81а от Правилника (вж. т. 104 по-горе), нито в изчисленията във връзка с включването на надбавките за дете на издръжка. Наистина член 81а от Правилника трябва да се тълкува в смисъл че той се прилага спрямо пенсиите за сираци. Впрочем, както се установява от отговорите, дадени от Комисията на 25 октомври 2017 г. в рамките на процесуално организационните действия, включването в размера на фиктивния доход (сума А) на г‑н Alberto Spagnolli на три надбавки за дете на издръжка не опорочава съдържащите се в известие № 3 изчисления поради грешките, повдигнати от жалбоподателите. Оказва се следователно, че доводите им, с които се опитват да покажат, че не съществуват неоснователно получени суми поради наличието на грешки в изчисленията в известие № 3, във всеки случай не са обосновани.
В репликата жалбоподателите първо добавят, че дори да се използва методът на „калкулатора“, споменат в точка 109 по-горе, няма неоснователно получени суми. Във връзка с това те заявяват, че включването на фиктивния доход, а именно сума А, и на реалния доход, а именно сума Б на г‑н Alberto Spagnolli, не спазва член 81а от Правилника и обратно на това, което поддържа Комисията, това включване не може да отговори на необходимостта от кумулативно облагане на доходите. Те смятат наистина, че ако Комисията е могла да изчисли данъка за Съюза като събере заплатата, получена от г‑н Alberto Spagnolli, и размера на наследствената пенсия, тя не е трябвало да взима предвид това кумулиране за целите на прилагането на член 81а от Правилника. Според жалбоподателите кумулирането на доходите на двамата съпрузи е определящо, тъй като то води до вземане предвид на сумата, увеличена с получените от г‑н Alberto Spagnolli надбавки за дете на издръжка при изчислението на реалния доход (сума Б), въпреки че той ги е получавал още преди смъртта на съпругата си по силата на член 67 от Правилника. Жалбоподателите поддържат, че това кумулиране е неправилно.
Второ, жалбоподателите твърдят, че посоченият в член 81а от Правилника максимален размер трябва да се разбира като сравнение между, от една страна, посочените в тази разпоредба вноски за солидарност, отпускан единствено по силата на този член, и от друга страна, доходите на починалото длъжностно лице, фиктивно определени все едно то е още живо. Те смятат при това положение, че методът, който трябва да се приложи, трябва да е различен в зависимост от това дали самият преживял съпруг е или не е длъжностно лице, което вече е получавало надбавката за жилищни нужди и обикновените надбавки за дете на издръжка преди смъртта. Те считат, че ако самият преживял съпруг е длъжностно лице, доходите, които му се отпускат поради смъртта на съпруга му, длъжностно лице, се състоят от сбора на размера на наследствената пенсия и на обикновените надбавки за дете на издръжка и въз основа на това заключават, че в разглеждания случай реалният доход (сума Б) трябва да включва само тези две суми.
Във връзка с това трябва да се отбележи, че с припомнените в точки 124 и 125 по-горе доводи се цели да се посочат нови основания за незаконосъобразност на известие № 3. Както беше припомнено по-горе в точка 124, тези основания за незаконосъобразност на известие № 3 се излагат за първи път в репликата, представена по дело T‑599/16, с която се цели по-конкретно отмяната на решението за връщане на неоснователно получени суми. Както беше изложено по-горе в точка 66, те не фигурират в подадената по дело T‑568/16 жалба, с която се иска отмяна на известие № 3, нито в жалбата, подадена по дело T‑599/16.
По дело T‑599/16 обаче не е допустимо жалбоподателите да оспорват законосъобразността на известие № 3 чрез възражение за незаконосъобразност по смисъла на член 277 ДФЕС, дори и да се предположи, че те са смятали да действат по този начин. Ако са смятали, че имат основание за това, те е трябвало да повдигнат посочените нови основания по дело T‑568/16 относно това известие. Впрочем въпросът за преценката на условията за допустимост на посочените основания с оглед на разпоредбите на член 84 от Процедурния правилник на Общия съд, е релевантен само в това отношение.
При всяко положение, тъй като в съдебното заседание жалбоподателите заявиха, че не се отказват от въпросните доводи и че късното им представяне е оправдано поради късното получаване на информацията относно приложените от Комисията изчисления за определянето на техните пенсионни права и следователно поради това че късно са разбрали приложения от нея метод на изчисление, следва да се отбележи, че противно на това, което заявиха жалбоподателите по време на съдебното заседание, няма никакво ново фактическо или правно основание във връзка с известие № 3, което да обоснове възможността за даване на нов срок за подаване на жалба за отмяна на посоченото известие.
Първо, от жалбата, подадена по дело T‑568/16, се установява, че жалбоподателите са разбрали за направеното от Комисията кумулиране на получените от преживелия съпруг и от починалия съпруг възнаграждения (вж. т. 74 по-горе). Наистина самите жалбоподатели в жалбата по дело T‑568/16 обясняват, че Комисията взема предвид, от една страна, фиктивния доход (сума А), формиран от сбора на нетното възнаграждение на покойния, ако беше жив, и нетното възнаграждение на преживелия съпруг към момента на смъртта, включително надбавките за три деца на издръжка, и от друга страна, размера, съответстващ на реалния доход (сума Б), който съпругът би получавал, ако предвиденият в член 81а максимален размер не се прилага, и който се състои от сбора на нетния доход на преживелия съпруг, на наследствената пенсия и на пенсиите за сираци.
Второ, още в решението за отхвърляне на жалбата по административен ред от 3 август 2015 г. е посочено, че тъй като ratio legis на член 81а от Правилника е да се избегне обогатяването на семейството поради смъртта на длъжностно лице, приложеният от Комисията метод на изчисление се състои в изчисляване на разликата между реалния доход (сума Б) и фиктивния доход (сума А), за да се приспадне пропорционално от наследствената пенсия и пенсиите за сираци.
Трето, безспорно съставът на двете суми, отговарящи на „нетните възнаграждения“ на г‑н Alberto Spagnolli, които са част от фиктивните доходи (сума А), посочени в известие № 3, а именно, от една страна, сумата, равняваща се на 7722,61 eur и от друга страна, сумата, равняваща се на 8084,74 eur, не е показан нито в известие № 3, нито в решението за отхвърляне на жалбата по административен ред от 4 март 2016 г., нито в писмената защита на Комисия. Такъв пропуск обаче, както в известие № 3, така и в другите известия, не е попречил на жалбоподателите да разберат, а следователно и да оспорят в срок, по-конкретно в производството по жалбата за отмяна на известие № 3 по дело T‑568/16, приложения от Комисията метод на изчисление, състоящ се в кумулирането на заплатата на преживелия съпруг и тази на починалия съпруг. Нито приемането на решението за връщане на неоснователно получени суми, нито съобщаването на подробностите на изчисленията, формиращи посочените в различните известия фиктивни възнаграждения, не биха могли да представляват нови обстоятелства, които да позволят на жалбоподателите, пропуснали да използват своевременно предложените им възможности за обжалване на увреждащ ги акт, да изложат нови основания за отмяна на известие № 3 и да заобиколят срока за обжалване на това известие.
От това следва, че припомнените в точки 124 и 125 по-горе, доводи, повдигнати за първи път в репликата по дело T‑599/16, при всяко положение са повдигнати късно, в нарушение на член 84 от Процедурния правилник, и трябва да се отхвърлят като недопустими (вж. по аналогия решения от 6 юли 2000 г.AICS/Парламент,
T‑139/99
,
EU:T:2000:182
, т.
и
и цитираната съдебна практика, и от 8 март 2007 г., France Télécom/Комисия,
T‑340/04
,
EU:T:2007:81
, т.
и цитираната съдебна практика).
С оглед на всичко изложено по-горе първото основание не може да бъде уважено.
–
По второто основание
С второто основание жалбоподателите поддържат, че в настоящия случай надплащането при престациите, получени като наследствена пенсия и пенсия за сираци, не е толкова явно, както се изисква според условието, посочено в член 85 от Правилника, за да обоснове решение за възстановяване на неоснователно получени суми.
Във връзка с това, първо, жалбоподателите изтъкват, че в настоящия случай съдебните решения, посочени в решението за отхвърляне на жалбата по административен ред от 4 март 2016 г., не са релевантни. Тези съдебни решения всъщност се отнасяли до положения, различни от това на жалбоподателите, а именно на длъжностното лице, адресат на неоснователно получени суми, което прави грешни декларации пред съответната администрация, или на длъжностното лице, което като вижда, че получава сума неоснователно, не съобщава за грешката, нито изразява съмнение относно наличието на съответната грешка пред администрацията, за да ѝ даде възможност да направи необходимите проверки. За разлика от положенията, предмет на съдебните решения, посочени в решението за отхвърляне на жалбата по административен ред от 4 март 2016 г., в случая са направени няколко постъпки пред администрацията при спазване на задължението за полагане грижа, което се изисква от длъжностното лице. Целта на тези постъпки е именно да се обърне внимание на факта, че наследствената пенсия и пенсиите за сираци са занижени. Според жалбоподателите точно поради тези постъпки администрацията приема известие № 2 и предвижда завишаване на пенсионните права.
Второ, от една страна, било неразумно Комисията да изисква от жалбоподателите, успели да предизвикат изменение на лимита на пенсионните права, които смятали, че им се дължат, да упорстват, като искат от администрацията да провери дали не е сбъркала при изчисляването на размера на пенсионните им права. От друга страна, независимо че в известие № 2 има благоприятна за жалбоподателите грешка, Комисията не би могла да твърди, че г‑н Alberto Spagnolli не е изпълнил задължението си за полагане на грижа, разисквайки относно получените суми с администрацията, нито че е трябвало, по един или друг начин, да признае, че е била допусната грешка в негова полза.
Трето, положението на жалбоподателите било свързано с разрешаването на сложни правни въпроси като този дали трябва надбавките за дете на издръжка да се вземат предвид при изчисляването на посоченото в член 81а от Правилника ограничение. Тази сложност не позволявала евентуалната грешка на администрацията да се определи като „толкова явн[а]“, че заинтересованото лице да „не е могло да не знае“ за нея.
Четвърто, администрацията не би могла да твърди, че прочитът на известие № 2 трябвало да събуди съмнение за наличието на грешка, довела до неоснователно получаване на сума, тъй като в дясната колона от централната част на това приложение, озаглавена „нов нетен доход на г‑н B. Spagnolli“, били вписани шест надбавки за дете на издръжка. Всъщност тази колона отразявала изчислението на реалния доход (сума Б), в която правилно били включени шест надбавки за дете на издръжка.
Пето, от подадената срещу известие № 3 жалба по административен ред ясно личало, че допуснатата в известие № 2 грешка не е известна. Всъщност тази жалба по административен ред показвала, че жалбоподателите са разбрали, че предвиденото в известие № 2 увеличение е свързано с намаляването на заплатата на г‑н Alberto Spagnolli в резултат на командироването му и с поправянето на по-ранна неблагоприятна за него грешка в изчислението, съдържаща се в известие № 1. Посоченото увеличение не било свързано от жалбоподателите с твърдяна грешка на администрацията в полза на г‑н Alberto Spagnolli при изчисляването на надбавките за дете на издръжка в неговия фиктивен доход (сума А).
Шесто, тъй като към момента на смъртта на съпругата си г‑н Alberto Spagnolli е длъжностно лице със степен AD 12, докато към момента на приемане на известие № 2 той е длъжностното лице със степен AD 9, поради използваната от администрацията, както в известие № 2, така и в известие № 3, формулировка, а именно „нетна заплата на г‑н Spagnolli към момента на смъртта“, нямало никаква причина, да се счете за странно, че нетната заплата към момента на смъртта е била по-голяма от получаваната към разглеждания момент.
На първо място, Комисията поддържа, че тъй като г‑н Alberto Spagnolli е свързан с определянето на различно изчисляване на максималния размер на наследствената пенсия и пенсиите за сираци, в резултат на което в известие № 2 се получава по-голям нетен размер на тези пенсии, той е знаел, че различното изчисляване на надбавките за дете на издръжка при определянето на фиктивния доход (сума А) е в основата на изменението на размера на тези пенсии в това известие. С други думи, тъй като разликата между посочените в известие № 2 грешни суми и посочените правилно определени суми в известие № 3 е следствие единствено от включването на тези надбавки за дете на издръжка във фиктивния доход, при което тези надбавки неправилно са включени два пъти, и тъй като приносът на г‑н Alberto Spagnolli за направената от Комисията в известие № 2 корекция е бил решаващ, условието за знание за неоснователността на плащането на пенсиите на жалбоподателите в случая било налице.
На второ място, Комисията изтъква, че съдържащата се в известие№ 2 грешка при всяко положение е толкова явна, че г‑н Alberto Spagnolli не е могъл да не знае за нея. Наистина само при прочитане на сумата на фиктивния доход и на реалния доход се виждало, че макар да включва удвоени надбавки за дете на издръжка, вторият доход е по-нисък от първия. Това би трябвало да бъде сигнал за всяко полагащо дължимата грижа длъжностно лице и да го подтикне да се свърже с администрацията, за да сигнализира за грешката. Впрочем само при прочита на член 66 от Правилника лесно щяло да се установи, че основното възнаграждение на преживелия съпруг със степен AD 9 съвсем не отговаря на посочения в известие № 2 размер, което освен това се потвърждавало и от разпечатания вариант на изчислението, направено с „калкулатор“, посочено в точка 109 по-горе, копие от което е приложено към писмената защита.
Нещо повече, според Комисията с оглед на високата степен, до която е достигнал г‑н Alberto Spagnolli като длъжностно лице, преди да бъде командирован в Парма, а именно степен AD 12, напълно основателно е от него да се изисква да бъде бдителен.
Освен това, доколкото всяко длъжностно лице трябва да познава нормите от Правилника, в случая тези относно размера на заплатата на длъжностно лице със степен AD 9 (член 66 от Правилника) и относно надбавките за дете на издръжка (член 2, параграф 1 от приложение VII към Правилника, член 67 и член 81, втора алинея от Правилника), г‑н Alberto Spagnolli не могъл валидно да твърди, че грешката в изчислението при определяне на максималния размер на наследствените пенсии, на които той и децата му имат право, не е била явна по смисъла на член 85, първа алинея от Правилника. Според Комисията, тъй като това условие е спазено, правилно е прието решението за връщане на неоснователно платените суми и жалбата трябва да се отхвърли като неоснователна.
В случая става въпрос да се прецени дали Комисията има право да иска възстановяване на неоснователно получените от жалбоподателите суми с оглед на член 85 от Правилника. Този текст предвижда, че „[в]сяка неоснователно получена сума подлежи на възстановяване, при условие че получателят е знаел, че плащането е направено неоснователно или надплащането е толкова явно, че той не е могъл да не знае“. От цитирания текст следва, че за да може платена без основание сума да бъде възстановена, е необходимо да се докаже, че получателят реално е знаел, че плащането е направено неоснователно или надплащането е толкова явно, че той не е могъл да не знае (решения от 11 октомври 1979 г., Berghmans/Комисия,
142/78
,
EU:C:1979:233
, т.
, от 9 септември 2008 г., Ritto/Комисия,
F‑18/08
,
EU:F:2008:110
, т.
и от 21 ноември 2013 г., Roulet/Комисия,
F‑72/12 и F‑10/13
,
EU:F:2013:184
, т.
).
По този начин член 85 от Правилника предвижда възможността за администрацията да възстанови всяка неоснователно получена сума в две хипотези, а именно, от една страна, когато получателят е знаел, че плащането е направено неоснователно, и от друга страна, когато надплащането е било толкова явно, че той не е могъл да не знае.
Що се отнася до първата хипотеза и дори да се предположи, че Комисията е имала намерение да изходи от тази позиция в решението за отхвърляне на жалбата по административен ред от 4 март 2016 г., задължение на администрацията е да докаже, че получателят действително е знаел, че плащането е неоснователно (решение от 26 юни 2013 г., Achab/ЕИСК,
F‑21/12
,
EU:F:2013:95
, т.
).
Що се отнася до втората хипотеза, следва да се държи сметка във всеки конкретен случай за способността на съответното длъжностно лице да направи необходимите проверки (вж. решение от 26 юни 2013 г., Achab/ЕИСК,
F‑21/12
,
EU:F:2013:95
, т.
и цитираната съдебна практика).
В настоящия случай, що се отнася до първата хипотеза, за да се приеме за доказано, че г‑н Alberto Spagnolli действително е знаел за неоснователността на плащането, Комисията трябва да докаже, че той е знаел, първо, че във фиктивния доход (сума А), посочен в известие № 2, надбавките за дете на издръжка са включени в двоен размер, второ, че това включване е неправилно, и трето, че в резултат на това включване се е стигнало до неоснователното плащане на суми за наследствената пенсия и пенсиите за сираци въз основа на известие№ 2.
Твърденията на Комисията, че поради осъществените от него контакти с администрацията, за да бъдат изменени съдържащите се в известие № 1 изчисления на наследствената пенсия и на пенсиите за сираци, на които има право, г‑н Alberto Spagnolli е знаел за включването на надбавките за дете на издръжка в двоен размер в посочения в известие № 2 фиктивен доход, не могат да докажат наличието в настоящия случай на условието получателят да знае, че плащането е неоснователно, а именно че трите припомнени в точка 149 по-горе условия са налице. Наистина, първо, тези твърдения се основават на обикновена презумпция. Второ, контактите между жалбоподателите и администрацията били относно съдържащите се в известие № 1 грешки в изчисленията, а не относно метода на изчислението, приложен в известие № 2. Трето, поради признатото от самия ОН двусмислие на решението за отхвърляне на жалбата по административен ред от 3 август 2015 г., от една страна, и на израза „нетна заплата на г‑н Spagnolli към момента на смъртта“, използван в известие № 2 за посочване на фиктивния доход (сума А), и от друга страна, липсата на подробностите за включените в този доход суми, Комисията не би могла да поддържа, че г‑н Alberto Spagnolli е знаел, че в този доход са включени шест надбавки за дете на издръжка, нито, a fortiori, че той е знаел, че това включване е неправилно, и освен това, че е знаел че това е довело до неоснователни плащания.
Така, след като Комисията не доказва знанието на грешката по смисъла на член 85 от Правилника, следва да се провери дали в настоящия случай Комисията е могла с основание да приеме, че неоснователността на плащането е била толкова явна, че г‑н Alberto Spagnolli не е могъл да пропусне да я установи, тоест да се провери дали положението на жалбоподателите е това, предвидено във втората хипотеза, припомнена по-горе в точка 146.
Важно е във връзка с това да се припомни, че според съдебната практика заинтересованото лице съвсем не е освободено от всякакво мисловно или контролно усилие, а напротив, длъжно е да възстанови сумата, след като става въпрос за грешка, която не убягва на полагащо нормална грижа длъжностно лице, което се предполага, че трябва да е запознато с правилата, уреждащи възнаграждението му (решения от 11 юли 1979 г., Broe/Комисия,
252/78
,
EU:C:1979:186
, т.
и от 17 януари 1989 г., Stempels/Комисия,
310/87
,
EU:C:1989:9
, т.
).
От съдебната практика следва също, че сред елементите, които съдът на Съюза взема предвид, за да прецени дали допуснатата от администрацията грешка е явна, освен равнището на отговорност на длъжностното лице, свързано с неговата степен и стаж, следва да се вземе предвид доколко са ясни разпоредбите от Правилника, с които се определят условията за отпускане на дължимата на заинтересованото лице сума, както и дали са значителни промените, настъпили в неговото лично или семейно положение, когато плащането на спорната сума е свързано с преценката на това положение от администрацията (вж. в този смисъл решения от 27 февруари 2015 г., Европейски икономически и социален комитет (ЕИСК)/Achab,
T‑430/13 P
,
EU:T:2015:122
, т.
и цитираната съдебна практика, и от 27 януари 2016 г., DF/Комисия,
T‑782/14 P
,
EU:T:2016:29
, т.
и
).
От прегледа на тази съдебна практика се установява, че не може да се направи извод за наличието на предимство на критерия за стажа пред останалите критерии. Напротив, от нея следва, че е налице изискване да се вземат предвид всички доказателства, тъй като обстоятелствата във всеки отделен случай могат да са основание да се придаде по-голяма тежест на някои критерии отколкото на други (решение от 27 февруари 2015 г., Европейски икономически и социален комитет (ЕИСК)/Achab,
T‑430/13 P
,
EU:T:2015:122
, т.
).
Освен това според постоянната съдебна практика не е необходимо заинтересованото длъжностно лице да може при упражняването на своето задължение за полагане на дължимата грижа да определи с точност обхвата на грешката, допусната от администрацията. В това отношение е достатъчно то да има съмнения в основателността на въпросните плащания, за да е длъжно да се обърне към администрацията с цел тя да извърши необходимите проверки (вж. решение от 21 ноември 2013 г., Roulet/Комисия,
F‑72/12 и F‑10/13
,
EU:F:2013:184
, т.
и цитираната съдебна практика).
Важно е в самото начало, първо, да се отбележи, че преценката дали допусната от администрацията нередност при определянето на пенсионните права е явна, за разлика от преценката за спазването на задължението за мотивиране в известието, с което се изменят тези права, трябва да се прави в зависимост от данните, с които е разполагало заинтересованото лице в момента, когато е допусната тази нередност, а именно в настоящия случай в момента на приемане на известие № 2, в зависимост от неговите способности и компетентност във връзка с неговата степен, в зависимост от задължението за полагане на необходимата грижа, което е разумно да се очаква от него, както и от яснотата на разпоредбите, с които се уреждат правата му.
Второ, следва да се отбележи, че в настоящия случай преценката за „презумирано знание“ за неоснователността на получените от жалбоподателите плащания, от една страна, е тясно свързана с разбирането на приложените от самата администрация изчисления на пенсионните права, което позволява да се схване именно каква сума на надбавките за дете на издръжка трябва да се включи във фиктивния доход (сума А), и от друга страна, предполага достъп до подробните изчисления в основата на определянето на нетната заплата на г‑н Alberto Spagnolli, взета предвид във фиктивния доход (сума А).
На първо място, следва да се отбележи, че от текста на приложимите в разглеждания случай разпоредби не личи ясно приложеното от Комисията изчисление на пенсионните права.
Член 81а от Правилника не предвижда изрично кумулиране на възнагражденията на преживелия съпруг и на починалия съпруг. Според съдържащите се в решението за отхвърляне на жалбата по административен ред от 3 август 2015 г. обяснения, които бяха потвърдени от Комисията в съдебното заседание, това кумулиране се прави в интерес на жалбоподателите (вж. т. 66 по-горе). Доколкото в този член не е посочен доходът на г‑н Alberto Spagnolli за изчисляването на максималния размер, който не трябва да се превишава, за да се избегне обогатяването на семейството поради смъртта, в този член няма повече информация и за сумите, които трябва да се включат в този доход, именно във връзка с надбавките за дете на издръжка.
Член 81, втора алинея от Правилника, според който „[н]адбавката за дете на издръжка, платима на лице с право на наследствена пенсия, е равна на двукратния размер на надбавката, предвидена в член 67, параграф 1, буква б)“ от Правилника, също е могъл да въведе в заблуждение жалбоподателите. Наистина поради смъртта на съпругата на г‑н Alberto Spagnolli те са могли да счетат, че за да се запази ползата от тази разпоредба, Комисията е трябвало да вземе предвид удвоения размер на надбавките за дете на издръжка не само за определянето на реалния доход (сума Б), но и за определянето на фиктивния доход (сума А) на преживелия съпруг. Освен това използваната в различните известия формулировка за определяне на втория посочен доход, а именно „нетната заплата на г‑н Spagnolli към момента на смъртта с три деца на издръжка“ може да затрудни разбирането на състава на фиктивния доход (сума А) на г‑н Alberto Spagnolli. Споменатата формулировка всъщност може да се разбира в смисъл, че фиктивният доход (сума А) трябва да се изчисли „към момента на смъртта“ и следователно по-скоро, като се вземе предвид смъртта, което предполага да се включат в двоен размер надбавките за дете на издръжка в съответствие с член 81, втора алинея от Правилника, вместо да не се взема предвид, което предполага, напротив, включването на обикновения размер на надбавките за дете на издръжка.
Следва освен това да се подчертае, което беше потвърдено от Комисията в съдебното заседание, че не съществуват общи правила за прилагане или служебни инструкции, обясняващи метода за практическото прилагане на член 81а от Правилника, когато, както в настоящия случай, както преживелият съпруг, така и починалият съпруг са длъжностни лица на Съюза. Обясненията в известие № 2 за направените от Комисията изчисления се появяват едва на етапа на решението за отхвърляне на жалбата по административен ред срещу известие № 3, тоест на 3 август 2015 г. Едва на този етап ОН обяснява, че включването на доходите на г‑н Alberto Spagnolli при изчисляването на посочения в член 81а от Правилника максимален размер (сума А) взема предвид, с оглед на определянето на посочения в член 81а от Правилника максимален размер, доходът на Alberto Spagnolli, изчислен в развитие, а именно според степента му към момента на изчислението, въз основа на една фикция, тоест като се приема, че съпругата му не е починала, и поради това в този доход е включен единичният размер на надбавките за дете на издръжка.
На второ място, следва да се припомни, че нито в известие № 1, нито в известие № 1а, нито в известие № 2 има подробности за съставните части на сумите на фиктивните доходи на г‑н Alberto Spagnolli (сума А). Затова не би могло да се поддържа, че жалбоподателите са разполагали с достатъчно данни, за да могат да установят или поне да се усъмнят, първо, че в известие № 2 Комисията е включила удвоеният размер на надбавките за дете на издръжка във фиктивния доход (сума А) на г‑н Alberto Spagnolli, второ, че това включване е неправилно, и трето, че споменатото включване е довело до неоснователно плащане на суми.
Впрочем, тъй като в известие № 1 има грешки в изчислението и то е поправено с известие№ 1а, прието в един и същи ден с известие № 2, въз основа на него г‑н Alberto Spagnolli не е могъл да разбере подробностите на съдържащото се в известие № 2 изчисление. Също така, тъй като в известие № 1а е взета предвид различна заплата и същото е прието след предприетите от г‑н Alberto Spagnolli постъпки поради занижаването на пенсионните му права, то не е акт, който в по-голяма степен може да позволи да се приеме, че той не е могъл да пропусне да си даде сметка за съдържаща се в известие № 2 грешка в изчислението, довела до неоснователно изплащане на суми, или да се приеме, че той е допринесъл за допускането на тази грешка в изчислението и по този начин за неоснователното получаване на суми от жалбоподателите.
Освен това възпроизвеждането на изчисленията в известие № 2, станало възможно благодарение на документите, представени от Комисията на 25 октомври 2017 г. в отговор на процесуално-организационните действия, показва, че включването на надбавките за дете на издръжка в удвоен размер, а именно шест надбавки за дете на издръжка вместо три, във фиктивния доход (сума А) се е отразило и при определянето на приложимия за този доход данък. От това следва, че разликата между неправилно получената от жалбоподателите въз основа на известие № 2 сума и тази, която е трябвало да получат, не е следствие от просто изваждане на три надбавки за дете на издръжка. Така, макар Комисията да се опитва да опрости грешката в известие № 2, като я свежда до включването на шест надбавки за дете на издръжка вместо три, това не отговаря на действителността и преди всичко, при липсата на подробности за изчислението в основата на фиктивния доход (сума А), такава грешка може да е всякаква, но не и явна.
Следва освен това да се подчертае, че в решението за отхвърляне на жалбата по административен ред от 3 август 2015 г. самият ОН заявява изрично, че последователното разглеждане на различните известия за определяне на пенсионните права води до извода, че не е могло приложеният от Комисията метод „да бъде разбран веднага“.
Нещо повече, следва да се отбележи, че длъжностните лица от Комисията, а именно длъжностните лица от отдела PMO.4, които трябва да познават и прилагат в процеса на работата си метода за изчисляване правата във връзка с наследствените пенсии и пенсиите за сираци, няколко пъти допускат грешки при изчисляване на правата на жалбоподателите, както показват различните последователни известия. Наистина известие № 1 от 29 юли 2011 г. е поправено с известие № 1а от 17 април 2012 г. и с известие № 2, от същата дата. На свой ред това известие е поправено и заменено с известие № 3 от 6 февруари 2015 г.. При това положение, дори при наличие на желание да се приеме, че г‑н Alberto Spagnolli и могъл да се позове на калкулатора, споменат в точка 109 по-горе, това все пак не е доказателство за наличие на толкова явна грешка, че г‑н Alberto Spagnolli да не е могъл да пропусне да я забележи. Освен това възможността да се използва калкулаторът, предполага познаване на подробностите на приложените от Комисията изчисления, тъй като става въпрос да се добавят на ръка различните суми, взети предвид при определянето на пенсионните права.
Накрая, когато става въпрос за грижата, която се изисква да полага длъжностно лице със степен, съответстваща на тази на г‑н Alberto Spagnolli, тя не може да налага, при липсата на няколко релевантни данни в известията за определяне на правата, предмет на настоящото дело, при липсата на яснота в разпоредбите от Правилника и при наличието на няколко междувременно допуснати от самата администрация грешки, въпросното длъжностно лице, което вече е направило няколко постъпки, да упорства, като задава въпроси на администрацията, за да бъде направена последваща проверка на приложените от нея изчисления, при положение че то се счита удовлетворено от резултата, постигнат именно вследствие на предприетите от него самото постъпки. В положение като разглежданото по настоящото дело има основание да се очаква, че в резултат на многобройните постъпки на г‑н Alberto Spagnolli пред Комисията тя е преценила правилно положението му и не е направила неоснователни плащания. Да се изисква от него да продължи да упорства, като се обръща към администрацията, дори когато с основание може да очаква, че е получил правилна оценка на правата си на наследствена пенсия и пенсии за сираци, доколкото администрацията е поправила съдържащите се в първото известие за определяне на пенсионните права грешки именно в резултат на неговите постъпки, би противоречало на това, което разумно може да се очаква от него в изпълнение на задължението за полагане на грижа.
От изложеното по-горе следва, че доводите на Комисията, с които иска да покаже, че самото прочитане на сума, по-висока от посочения в известие № 2 фиктивен доход в сравнение с изложения в същото известие реален доход, може да е достатъчно, за да събуди съмнения относно наличието на нередност, не може да се приеме. Наистина с оглед на трудностите за разбирането на приложения от Комисията метод на изчисление, на липсата на общи разпоредби за изпълнение или на служебни инструкции, в които би могло да се уточнят обхватът и практическото приложение на член 81а от Правилника, на трудностите при тълкуването на тази разпоредба (вж. т. 92—104 по-горе), на липсата на някои подробности от направените от Комисията изчисления в различните известия, на използването на израза „нетната заплата на г‑н Spagnolli към момента на смъртта“, за който в първото решение за отхвърляне на жалбата по административен ред от 3 август 2015 г. самият ОН признава, че е двусмислен, и на различните допуснати грешки Комисията не би могла да твърди, че неоснователността на получените от жалбоподателите въз основа на известие№ 2 плащания е била толкова явна, че засегнатото длъжностно лице, с оглед на степента си, не е могло да пропусне да я установи (вж. a contrario, решение от 9 септември 2008 г., Ritto/Комисия,
F‑18/08
,
EU:F:2008:110
, т.
, където жалбоподателят не е могъл да се позове на никакво двусмислие на текста на относимите разпоредби).
С други думи, не би могло да се поддържа, че способностите и познанията, свързани със степента на г‑н Alberto Spagnolli, са могли да му позволят въз основа само на прочита на известие № 2 да преодолее трудностите при правното тълкуване на разглежданите в настоящия случай разпоредби от Правилника, да установи приложените от Комисията изчисления и да разбере, че в известие№ 2 има грешка, довела до неоснователни плащания.
Тъй като условието неоснователността на плащането да е явна, в случая не е налице, Комисията не е имала основание да претендира от жалбоподателите възстановяване на неоснователно платените суми.
Ето защо решението за възстановяване на неоснователно получени суми трябва да се отмени, без да е необходимо произнасяне по третото основание за отмяна.
По искането за обезщетение
Жалбоподателите излагат доводи, с които искат да покажат, че отговорността на администрацията е ангажирана, и искат да бъдат обезщетени за неимуществените им и имуществените им вреди.
На първо място, що се отнася до незаконосъобразността на действията на Комисията, жалбоподателите поддържат, че тя е доказана, от една страна, като обясняват причините, поради които както известие № 3, така и решението за възстановяване на неоснователно получените суми противоречат на правото, и от друга страна, като доказват, във връзка с третото основание, че закъснение с повече от една година за преразглеждането на решението за определяне на пенсионните права и приемането на решението за възстановяване на неоснователно получените суми в случая представлява особено тежко нарушение на Комисията и нарушение на задължението за полагане на грижа.
По-конкретно, когато става въпрос за нарушението на принципа на добра администрация, жалбоподателите изтъкват, че тъй като известие № 2 е прието в резултат на формална процедура по индивидуална молба, г‑н Alberto Spagnolli имал основание да разчита на стабилността на посоченото известие, за да вземе важни житейски решения, по-конкретно да продължи командироването си в Парма. Затова Комисията не трябвало да чака три години, преди да пристъпи към проверката на изчисленията, и още по-малко да иска със задна дата възстановяване на неоснователно получените суми, без да наруши принципа на добра администрация и задължението си за полагане на грижа по отношение на г‑н Alberto Spagnolli.
По-конкретно, когато става въпрос за нарушението на задължението за полагане на грижа, администрацията трябвало да приключи всички вътрешни процедури за проверка и евентуално да приеме коригиращ акт и акт за възстановяване на евентуално неоснователно получени суми в срок, ненадвишаващ една година след приемането на известие № 2. Освен това при приемането на решение за изменение на пенсионните права на жалбоподателите администрацията трябвало да вземе предвид спецификата на обстоятелствата по случая, по-конкретно наличието на непълнолетни деца, преместването на семейството в Парма, трудността на отказ от решението за продължаване на командироването в ЕОБХ след известно време. Всъщност, от една страна, администрацията не могла да твърди, че не е запозната с тези обстоятелства, като се имат предвид многобройните контакти по инициатива на г‑н Alberto Spagnolli, за които свидетелства размяната между ноември 2011 г. и април 2012 г. на писма по електронната поща, представени от жалбоподателите. От друга страна, администрацията не могла да поддържа, че не е била запозната с нормите и принципите, които и в правото на Съюза регламентират положението на непълнолетните лица, които се местят от една държава членка в друга. Тези норми и принципи произтичали по-конкретно от член 12 от Хагската конвенция за гражданските аспекти на международното отвличане на деца, сключена в Хага на 25 октомври 1980 г., и от член 10 от Регламент (ЕО) № 2201/2003 на Съвета от 27 ноември 2003 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела и делата, свързани с родителската отговорност, с който се отменя Регламент (ЕО) № 1347/2000 (
ОВ L 338, 2003 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 183), по силата на които по принцип може да се счита, че непълнолетен се е интегрирал в социалната среда в държавата, на чиято територия се намира, една година след преместването, и които изискват положението и правата му да бъдат бързо определени в срок, който нормално не надвишава една година. Накрая, жалбоподателите добавят, че намаляването на фиктивния доход (сума А) в резултат на включването на доходите на г‑н Alberto Spagnolli при изчисляването на фиктивния и реалния доход (суми А и Б), представлява нарушение на задължението за полагане на грижа, тъй като произтича от произволен избор на администрацията, а не от упражняването на нейна обвързана компетентност, обратно на това, което поддържа Комисията.
На второ място, относно неимуществените и имуществените вреди жалбоподателите твърдят, че приемането на решението за възстановяване на неоснователно получените суми им е причинило неимуществени вреди, произтичащи от отслабването и дестабилизирането на емоционалните им и социалните им отношения поради промяната на мястото на постоянното им пребиваване, вече осъществена или предстояща в бъдеще, в случай че с оглед на новите икономически условия г‑н Alberto Spagnolli се окаже принуден да се върне на работа като длъжностно лице със степен AD 12 в Комисията в Брюксел (Белгия). Тази щета съответствала на разликата между възнаграждението, получавано от г‑н Alberto Spagnolli като длъжностно лице със степен AD 9 и това, което е щял да получава, ако беше останал длъжностно лице със степен AD 12 в продължение на една година, тъй като една година била нормалната продължителност за вземане и конкретизиране на решение за промяна на работното място и мястото на пребиваване.
От друга страна, жалбоподателите поддържат, че поведението на Комисията им е причинило имуществени вреди, като е довело със задна дата и с неоснователно забавяне до съществено изменение на икономическото им положение. Жалбоподателите смятат, че тези вреди се състоят, от една страна, от сумата, претендирана от Комисията като неоснователно получена, и от друга страна, от разликата между сумата на пенсиите, определена в известие № 2, и тази, определена в известие № 3, от момента, в който то произвежда действие, до момента, в който семейството ще бъде в състояние да се установи отново в предишното място на пребиваване. Този срок бил преценен на една година, считано от решаването на настоящото дело.
Жалбоподателите добавят, че първата част от материалните щети ще отпадне, ако бъде отменено решението за възстановяване на неоснователно получените суми. Втората част от материалните щети също ще отпадне, ако бъде уважено искането за отмяна на известие № 3, предмет на жалбата по дело T‑568/16.
На трето място, жалбоподателите твърдят, че причинно следствената връзка между неправомерните действия на Комисията и щетите, за които искат да бъдат обезщетени, била ясно установена, тъй като, макар решението за преместване в Парма да е взето от г‑н Alberto Spagnolli и не би могло да бъде вменено на администрацията, виновното забавяне при приемането на известие № 3 и на решението за възстановяване на неоснователно получените суми предизвикало посочените горе щети.
Комисията оспорва както допустимостта, така и основателността на искането за обезщетение.
–
По допустимостта
От една страна, Комисията смята, че не е допустимо в подкрепа на искане за обезщетение за неимуществени вреди жалбоподателите да се позовават на виновното поведение на администрацията, което няма характер на решение, след като са пропуснали, първо, да подадат молба за обезщетяване на основание член 90, параграф 1 от Правилника, след това жалба по административен ред на основание член 90, параграф 2 от Правилника, срещу изричния или мълчалив отказ по тази молба. Всъщност според Комисията едва след изричното или мълчаливо отхвърляне на тази жалба по административен ред било възможно да се предяви искане за обезщетение до Общия съд (вж. решение от 12 юли 2011 г., Комисия/Q,
T‑80/09 P
,
EU:T:2011:347
, т.
и цитираната съдебна практика).
От друга страна, Комисията твърди, че не е допустимо искане от страна на жалбоподателите за поправяне на имуществените вреди с предмет сумата, която жалбоподателите трябва да възстановят на администрацията, ако бъде отхвърлено искането им за отмяна на решението за възстановяване на неоснователно получените суми (вж. решение от 24 януари 1991 г., Latham/Комисия,
T‑27/90
,
EU:T:1991:5
, т.
и цитираната съдебна практика). Тоест тя оспорва допустимостта на искането за обезщетение на първата част от имуществените вреди (вж. т. 177 и 178 по-горе).
От друга страна, жалбоподателите възразяват, че искането за обезщетение за неимуществените вреди е допустимо, тъй като се основава на преките последици от актовете, чиято отмяна те искат. Наистина точно закъснението на администрацията при уреждането на правата им и приемането на решението за възстановяване на неоснователно получените суми причинило вредата, следствие от дестабилизирането на семейното положение на жалбоподателите, поправянето на която претендират. Тази вреда произтичала от отслабването и дестабилизирането на емоционалните и социалните отношения на жалбоподателите поради промяната на мястото на постоянното им пребиваване, вече осъществено или предстоящо в бъдеще, в случай че г‑н Alberto Spagnolli бъде принуден поради новите икономически условия да заеме отново поста си на длъжностно лице със степен AD 12 в Комисията в Брюксел. Тази вреда представлявала разликата между получаваното от г‑н Alberto Spagnolli възнаграждение като длъжностното лице със степен AD 9 и възнаграждението, което щеше да получава, ако беше останал длъжностно лице със степен AD 12 в продължение на една година, тъй като една година била разумният срок за вземане и конкретизиране на решението за промяна на работното място и мястото на постоянно пребиваване.
От друга страна, що се отнася до частта от имуществените вреди, съответстваща на сумата в решението за възстановяване на неоснователно получените суми, жалбоподателите изтъкват, че в цитираната от Комисията съдебна практика жалбоподателят не обжалва акт с неблагоприятни последици за него и впоследствие прави искане за поправяне на вредите произтичащи от този акт, което не е така в настоящия случай, тъй като срещу актовете с неблагоприятни последици за жалбоподателите, а именно известие № 3 и решението за възстановяване на неоснователно получените суми, има подадена жалба за отмяна.
На първо място, що се касае до възражението за недопустимост на претенцията за обезщетение за неимуществените вреди, следва да се припомни, че според постоянната съдебна практика в системата на способите за защита, въведена с членове 90 и 91 от Правилника, иск за обезщетение, който е независимо от жалбата за отмяна средство за правна защита, е допустим само ако преди него е проведена досъдебна процедура в съответствие с разпоредбите на Правилника. Тази процедура е различна в зависимост от това,дали вредата, чието обезщетяване се иска, е настъпила в резултат на увреждащ акт по смисъла на член 90, параграф 2 от Правилника или от поведение на администрацията, което няма характер на решение. В първия случай заинтересованото лице трябва да сезира ОН с жалба по административен ред срещу спорния акт в предвидения за това срок. Във втория случай обаче административната процедура трябва да започне с подаването на искане по смисъла на член 90, параграф 1 от Правилника, с което се цели получаване на обезщетение. Единствено изричното или мълчаливо отхвърляне на това искане представлява подлежащо на обжалване увреждащо решение, срещу което може да се подаде административна жалба, и само след изрично или мълчаливо отхвърляне на тази жалба може да бъде предявен иск за обезщетение пред Общия съд (вж. в този смисъл решение от 12 юли 2012 г., Комисия/Nanopoulos,
T‑308/10 P
,
EU:T:2012:370
, т.
, вж. също решение от 11 май 2010 г., Nanopoulos/Комисия,
F‑30/08
,
EU:F:2010:43
, т.
и цитираната съдебна практика).
Неимуществените вреди, за които жалбоподателите претендират обезщетение, обаче са следствие от твърдяното късно произнасяне на Комисията по техните права и късното съобщаване на решението за възстановяване на неоснователно получените суми, тоест, както с основание подчертава Комисията, поведение, което няма характер на решение на администрацията, без пряка връзка със съдържанието на решенията, чиято отмяна искат жалбоподателите. Освен това от съдебната практика следва, че по принцип закъснението не е увреждащ акт (вж. в този смисъл решение от 11 май 2010 г., Nanopoulos/Комисия,
F‑30/08
,
EU:F:2010:43
, т.
и цитираната съдебна практика).
Поради това жалбоподателите е трябвало да спазят припомнената по-горе в точка 185 досъдебна процедура на два етапа, а именно подаване на искане по член 90, параграф 1 от Правилника с цел получаване на обезщетение, а след това подаване на жалба по административен ред срещу евентуално решение, с което е отхвърлено искането за обезщетение.
В настоящия случай се налага изводът, както с основание отбелязва Комисията, че предвидената в член 90, параграфи 1 и 2 от Правилника процедура на два етапа не е била спазена.
Поради това направеното от жалбоподателите искане за обезщетение за неимуществени вреди трябва да се отхвърли като недопустимо.
На второ място, що се отнася до възражението за недопустимост на искането за поправяне на имуществените вреди с предмет сумата, която жалбоподателите трябва да възстановят на администрацията, ако бъде отхвърлено искането им за отмяна на решението за възстановяване на неоснователно получените суми, вече не следва съдът да се произнася по неговата допустимост. Наистина, от една страна, решението за възстановяване на неоснователно получените суми в случая е отменено. От друга страна, самите жалбоподатели в жалбата си изрично посочват, че „тази част от материалните щети“ става безпредметна, ако бъде отменено решението за възстановяване на неоснователно получените суми (вж. т. 178 по-горе). Следователно искането за поправяне на първата част от материалните вреди трябва да се счита за субсидиарно по отношение на искането за отмяна на решението за възстановяване на неоснователно получените суми.
–
По същество
Въз основа на същите мотиви като изложените в точка 190 по-горе и по този въпрос не следва съдът да се произнася по основателността на искането на жалбоподателите за поправяне на първата част от имуществените вреди.
Относно искането за поправяне на втората част от имуществените вреди жалбоподателите излагат доводи, с които да изтъкнат, че отговорността на администрацията е била ангажирана (вж. т. 172—179 по-горе) и затова искат да бъдат обезщетени по-специално за втората част от имуществените вреди (вж. т. 177 по-горе), представляваща разликата между размера на определените в известие № 2 пенсии и размера, установен в известие № 3, считано от момента, в който второто произведе действие, до момента, в който семейството ще бъде в състояние отново да се установи в предишното място на постоянно пребиваване, който те считат, че е една година, считано от момента на разрешаване на настоящия спор.
Комисията възразява, че жалбоподателите не са установили, че в случая са налице условията за ангажиране на извъндоговорната отговорност на администрацията. На първо място, тя изтъква, че що се отнася до неправомерното поведение в резултат на нарушаването на посочените от жалбоподателите принципи и задължения, тя била в положение на „обвързана компетентност“, което я задължавало да приеме решение за възстановяване на неоснователно получените суми, щом като бил спазен петгодишният срок и посочените в член 85 от Правилника условия били спазени. Индивидуални обстоятелства като полагането на грижа от заинтересованото лице или последиците, които неправилно изчислените пенсии биха могли да имат непряко върху житейските му решения, не могли да бъдат пречка за приемането му. Впрочем изборът на командироването в Парма при заплащане много по-ниско от това по първоначалното му назначение в Брюксел бил следствие единствено от решението на г‑н Alberto Spagnolli. Нещо повече, г‑н Alberto Spagnolli бил изслушан няколко пъти от администрацията, която в съответствие с принципа на добра администрация винаги реагирала бързо на исканията му, както се установява от кореспонденцията между тях. Освен това твърдяното нарушение на задължението за полагане на грижа не било подкрепено с доказателства и не могло да доведе до незаконосъобразност на обжалваното решение, след като според съдебната практика това задължение във всеки случай не могло да дерогира принципа на законосъобразност (решение от 23 октомври 2012 г., Eklund/Комисия,
F‑57/11
,
EU:F:2012:145
, т.
). Освен това твърдяно оправдано очакване относно неизменността на изчисленията на пенсионните права не би могло да възникне при липсата на точни уверения от страна на Комисията и поради факта, че в известията с изчисленията на пенсионните права винаги имало отбелязване, че в съответствие с член 41 от приложение VIII към Правилника ОН си запазва правото да извършва всякакви проверки и ако са налице условията за това, да преразгледа решението си, евентуално с обратно действие, въз основа на доказателства, с които разполага. На последно място, тъй като предвидените в член 85 от Правилника условия за приемането на решение за възстановяване на неоснователно получените суми били спазени, жалбоподателите не могли да твърдят, че това решение е незаконосъобразно.
На второ място, нямало никаква причинно-следствена връзка между, от една страна, решението за възстановяване на неоснователно получените суми и неговото изпълнение и от друга страна, житейските решения на жалбоподателите, които могли да им причинят вредите, които те посочват. Всъщност г‑н Alberto Spagnolli свободно избрал да се премести в Парма и тъй като командироването му било за ограничен срок от пет години, връщането му в Брюксел и последиците от него, за които се твърди, че били вредоносни за децата и социалните им и емоционални връзки, могли да се предвидят. Следователно твърдените вреди не биха могли да са свързани с поведение на Комисията, за което се твърди, че било незаконосъобразно. Впрочем, тъй като решението за възстановяване на неоснователно получените суми щяло да бъде изпълнено по план за разсрочено плащане, жалбоподателите не биха могли да твърдят, че това възстановяване се оказвало толкова тежко, че щяло да принуди г‑н Alberto Spagnolli да сложи край на командироването си в Парма.
Според постоянната съдебна практика основателността на иск за обезщетение, предявен на основание член 270 ДФЕС, зависи от наличието на съвкупност от условия, а именно поведението, за което са упреквани институциите, да е незаконосъобразно, твърдяната вреда действително да е настъпила и да има причинно-следствена връзка между твърдяното поведение и сочената вреда (решения от 1 юни 1994 г., Комисия/Brazzelli Lualdi и др.,
C‑136/92 P
,
EU:C:1994:211
, т.
и от 21 февруари 2008 г., Комисия/Girardot,
C‑348/06 P
,
EU:C:2008:107
, т.
). Тези три условия са кумулативни. Липсата на едно от тях е достатъчна, за да се отхвърли искът за обезщетение.
Освен това извъндоговорната отговорност на институциите, когато се търси на основание на разпоредбите на член 270 ДФЕС, може да бъде ангажирана само поради незаконосъобразността на увреждащ акт или на действие, което няма характер на решение, без да е необходимо да се проверява дали е налице достатъчно съществено нарушение на правна норма, която има за цел да се предоставят права на частноправните субекти (вж. решения от 16 декември 2010 г., Комисия/Petrilli,
T‑143/09 P
,
EU:T:2010:531
, т.
и цитираната съдебна практика, и от 11 май 2010 г., Nanopoulos/Комисия,
F‑30/08
,
EU:F:2010:43
, т.
и цитираната съдебна практика).
Нещо повече, според постоянната съдебна практика вредата, чието поправяне е предмет на иск за извъндоговорна отговорност на Съюза, трябва да е действителна и сигурна, което ищецът трябва да докаже (вж. решение от 9 ноември 2006 г., Agraz и др./Комисия,
C‑243/05 P
,
EU:C:2006:708
, т.
цитираната съдебна практика). Той трябва да представи убедителни доказателства както за съществуването, така и за обхвата на вредата, на която се позовава (вж. решение от 16 септември 1997 г., Blackspur DIY и др./Съвет и Комисия,
C‑362/95 P
,
EU:C:1997:401
, т.
и цитираната съдебна практика).
В настоящия случай жалбоподателите поддържат, че неоснователното закъснение и обратното действие на известие № 3 и на решението за възстановяване на неоснователно получените суми са довели до съществено изменение на икономическите условия, с оглед на които семейство Spagnolli е взело и не е променило решението да се установи в Парма.
Тъй като решението за възстановяване на неоснователно получените суми е отменено, известие № 3 няма да има обратно действие. Затова жалбоподателите не биха могли да твърдят, че са претърпели вреди в резултат на изменението на икономическите им условия в периода между приемането на известие № 2 и приемането на известие № 3. Освен това, когато става въпрос за периода след приемането на известие № 3, ако бъде уважено искането за обезщетение за вредата, съответстваща на разликата между размера на пенсиите, установен в известие № 2, и установения в известие № 3 размер за една година (вж. т. 192 по-горе), това ще доведе до резултат, изразяващ се отчасти в заобикаляне на отхвърлянето на жалбата за отмяна, подадена срещу последното посочено известие. Наистина споменатото отхвърляне предполага пенсионните права на жалбоподателите да бъдат изчислени, считано от датата на приемане на известие № 3, въз основа на същото. При това положение това искане за обезщетение е недопустимо.
Във всеки случай, както ще бъде показано по-долу, доколкото твърдяната от жалбоподателите вреда е непосредствена последица от техния житейски избор, а не от виновното поведение на администрацията, съществуващата причинно-следствена връзка между това поведение и посочената вреда не е достатъчно непосредствена, за да се счита, че е ангажирана извъндоговорната отговорност на Комисията.
Първо, както правилно подчертава Комисията, командироването в Парма на г‑н Alberto Spagnolli става по негово желание и е предвидено за ограничен срок от пет години. Освен това решението за командироване на г‑н Alberto Spagnolli е прието на 10 октомври 2011 г. (вж. т. 19 по-горе), тоест след приемането на известие № 1 на 29 юли 2011 г. (вж. т. 18 по-горе), в което пенсионните права на жалбоподателите са определени неправилно, както твърдят самите жалбоподатели и както се установява от приемането на 17 април 2012 г. както на известие № 1а, така и на известие № 2. От това следва, че решението да се премести в Парма, да подложи децата на временно преместване в съответствие с предвидените в договора за командироване условия и да приеме условия на живот и заплащане, различни от тези преди споменатото командироване, е независимо от каквато и да е преценка или преразглеждане на пенсионните права на жалбоподателите. Освен това възможността правата на жалбоподателите да бъдат преразгледани във всеки момент въз основа на член 41 от приложение VIII към Правилника, е изрично посочена във всички приети от администрацията известия, което води до отхвърляне на доводите на жалбоподателите, с които искат да изтъкнат, че са могли да разчитат на стабилността на икономическите си условия.
Второ, решението да остане в Парма, за което се твърди, че се е оказало вредоносно за икономическите условия на жалбоподателите, според твърденията им е взето въз основа на известие № 2, прието на 17 април 2012 г. (вж. т. 20 по-горе). От друга страна, също според жалбоподателите, виновното закъснение на администрацията започнало една година преди приемането на това известие, както се установява от доводите им, че разумният срок, в който вътрешна процедура за проверка трябва да приключи с приемането на акт за корекция и с акт за възстановяване на неоснователно получените суми, не би трябвало да превишава една година.
Жалбоподателите обаче не биха могли да поддържат, че виновното закъснение на администрацията е в основата на „вредоносното“ им решение да останат в Парма, което довело до вредата, оценявана от тях като разликата между това, което са получили въз основа на известие № 2, и това, което би трябвало да получат въз основа на известие № 3. Налага се всъщност изводът, че ако обжалваните актове бяха приети в твърдения „разумен срок“ от една година, считано от приемането на известие № 2, това би довело до изпреварващо изменение на икономическите условия, неблагоприятни за жалбоподателите, които не биха могли да получат „неоснователни“ плащания в резултат на прилагането на известие № 2 в продължение на около три години. От това следва, че дори при наличие на желание да се приеме, че известие № 3 и решението за възстановяване на неоснователно получените суми са приети със закъснение, това закъснение не е причинило на жалбоподателите твърдените от тях вреди.
При липсата на причинно-следствена връзка между поведението на администрацията и твърдяната вреда отговорността на Комисията не може да бъде ангажирана и затова искането за поправяне на втората част от имуществените вреди се отхвърля.
С оглед на изложеното по-горе по дело T‑599/16 следва да се отмени решението за възстановяване на неоснователно получените суми и да се отхвърли жалбата в останалата част.
Тъй като решението за възстановяване на неоснователно получените суми е отменено, Комисията следва да вземе предвид последиците от решението за отмяна, по-конкретно относно сумите, които вече са били удържани от заплатата на г‑н Alberto Spagnolli. Тъй като жалбата за отмяна на известие № 3 е отхвърлена, пенсионните права на жалбоподателите за в бъдеще остават определени от това известие, считано от датата на приемането му до евентуално ново решение за преразглеждане на правата им, прието от Комисията в съответствие с член 41 от приложение VIII към Правилника.
По съдебните разноски
Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Освен това член 134, параграф 3 от същия правилник предвижда, че ако всяка от страните е загубила по едно или няколко от предявените основания, всяка страна понася направените от нея съдебни разноски.
В настоящия случай с оглед на тясната връзка между делата, поради която са съединени, и поради това че жалбоподателите са загубили дело T‑568/16, докато по дело T‑599/16 Комисията е страната, която губи делото по същество във връзка с искането за отмяна, с оглед на обстоятелствата по делото е справедливо всяка страна да понесе собствените си разноски по всяко от делата (вж. в този смисъл и по аналогия решение от 23 ноември 2011 г., Jones и др./Комисия,
T‑320/07
, непубликувано,
EU:T:2011:686
, т.
).

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (девети състав)
реши:

1)
Отхвърля жалбата по дело T‑568/16.

2)
По дело T‑599/16, отменя решение PMO/04/LM/2015/ARES/3406787 на службата „Управление и плащане по индивидуални права“ (PMO) на Комисията от 17 август 2015 г. за връщане на неоснователно платените на жалбоподателите суми като наследствена пенсия и пенсии за сираци, а в останалата част отхвърля жалбата.

3)
По всяко от тези дела всяка страна понася направените от нея съдебни разноски.

Gervasoni
Madise
Da Silva Passos
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 14 юни 2018 година.
Подписи
Съдържание

Правна уредба

Обстоятелствата по спора

Производство

Искания на страните

От правна страна

Дело T‑568/16

По допустимостта

По същество

– По третото основание

– По първото основание

Дело T‑599/16

По искането за отмяна

– По първото основание

– По второто основание

По искането за обезщетение

– По допустимостта

– По същество

По съдебните разноски
(
*1
)	Език на производството: италиански.