CELEX: 62021CJ0263
Преюдициално запитване
Авторско право и сродни права
Директива 2001/29/EО
Член 5, параграф 2, буква б)
Изключително право на възпроизвеждане
Изключение
Копия за лично ползване
Такса
Освобождаване ex ante
Удостоверение за освобождаване, издадено от частноправен субект, контролиран само от дружествата за управление на авторски права
Контролни правомощия на този субект

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на Директива 2001/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2001 година относно хармонизирането на някои аспекти на авторското право и сродните му права в информационното общество (
OB L 167, 2001 г., стр. 10
; Специално издание на български език, глава 17, том 1, стр. 230) и на общите принципи на правото на Съюза.
Запитването е отправено в рамките на спор между, от една страна, Asociación Multisectorial de Empresas de la Electrónica, las Tecnologías de la Información y la Comunicación, de las Telecomunicaciones y de los contenidos Digitales (Ametic) и от друга страна — Administración del Estado (Държавна администрация, Испания), Entidad de Gestión de Derechos de los Productores Audiovisuales (EGEDA), Asociación para el Desarrollo de la Propiedad lntelectual (ADEPI), Artistas lntérpretes o Ejecutantes, Sociedad de Gestión de España (AlE), Artistas lntérpretes Entidad de Gestión de Derechos de Propiedad lntelectual (AISGE), Ventanilla Única Digital, Derechos de Autor de Medios Audiovisuales (DAMA), Centro Español de Derechos Reprográficos (CEDRO), Asociación de Gestión de Derechos lntelectuales (AGEDI) и Sociedad General de Autores y Editores (SGAE), относно искане за отмяна на някои разпоредби на Real Decreto 1398/2018 por el que se desarrolla el artículo 25 del texto refundido de la Ley de Propiedad Intelectual, aprobado por el Real Decreto Legislativo 1/1996, de 12 de abril, en cuanto al sistema de compensación equitativa por copia privada (Кралски указ 1398/2018 за прилагане на член 25 от преработения текст на Закона за интелектуалната собственост, одобрен с Кралски законодателен декрет 1/1996 от 12 април 1996 г. относно системата на справедливо обезщетение за копиране за лично ползване) от 23 ноември 2018 г. (BOE, бр. 298 от 11 декември 2018 г., стр. 121354).
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 2001/29
Съображения 31, 35 и 38 от Директива 2001/29 имат следния текст:
„(31)
Трябва да се поддържа справедлив баланс между правата и интересите на различните категории притежатели на права, както и на различните категории притежатели на права и ползватели на [защитени] обекти. […]
[…]
(35)
В някои случаи на изключения или ограничения притежателите на права следва да получат справедливо обезщетение, за да бъдат обезщетени в достатъчна степен за използването на произведенията им или на други [защитени] обекти. При определянето на формата, на подробните условия и възможн[ия размер] на такова справедливо обезщетение следва да се отчетат конкретните обстоятелства за всеки случай. За оценяване на тези обстоятелства полезен критерий би била потенциалната вреда за притежателите на права, произтичаща от въпросното действие. В случаи, когато притежателите на права вече са получили плащане под друга форма, например като част от лицензионна такса, конкретно или специфично плащане би могло да не се дължи. [Размерът] на справедливо[то] обезщетение следва изцяло да вземе предвид степента на използване на техническите мерки за защита, определени в настоящата директива. В някои случаи, когато [причинената] на титуляра на права [вреда] е [незначителна], би могло да не възниква задължение за плащане.
[…]
„(38)
На държавите членки следва да се разреши да предвидят изключение или ограничение по отношение на правото на възпроизвеждане за някои видове възпроизвеждане на аудио, визуален или аудио-визуален материал за лично използване, придружено от справедливо обезщетение. Това може да включва въвеждането или поддържането на схеми за възнаграждение за обезщетяване на притежателите на права за претърпените вреди. […]“.
Член 2 от тази директива, озаглавен „Право на възпроизвеждане“, гласи:
„Държавите членки предвиждат изключителното право да разрешават или забраняват пряко или непряко, временно или постоянно възпроизвеждане по какъвто и да е начин и под каквато и да е форма, изцяло или частично:
а)
за авторите — на техните произведения;
б)
за артистите изпълнители — на фиксирането на техните изпълнения;
в)
за продуценти на звукозаписи — на техните звукозаписи;
г)
за продуцентите — на първото фиксиране на филми, по отношение на оригинала и копията на техните филми;
д)
за радио- и телевизионните организации — за фиксирането на техните излъчвания, независимо дали тези излъчвания са предавани по жичен път или по въздуха, включително чрез кабел или спътник“.
Член 5 от посочената директива, озаглавен „Изключения и ограничения“, предвижда в параграфи 2 и 5:
„2.   Държавите членки могат да предвидят изключения или ограничения от правото на възпроизвеждане, предвидено в член 2, в следните случаи:
[…]
б)
по отношение на възпроизвеждане върху какъвто и да е носител, извършвано от физическо лице за лично ползване и за цели, които нямат пряко или косвено търговски характер, при условие че притежателите на права получават справедливо обезщетение, което отчита прилагането или неприлагането на технически мерки, посочени в член 6[,] по отношение на съответните произведения или обект[и].
[…]
5.   Изключенията и ограниченията, предвидени в параграфи 1, 2, 3 и 4, се прилагат само в някои специални случаи, които не засягат нормалното използване на произведението или друг закрилян обект, и не засягат неоправдано законните интереси на притежателя на права“.
Директива 2014/26/ЕС
Съображения 2, 14 и 26 от Директива 2014/26/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 февруари 2014 година относно колективното управление на авторското право и сродните му права и многотериториалното лицензиране на правата върху музикални произведения за използване онлайн на вътрешния пазар (
OB L 84, 2014 г., стр. 72
) гласят следното:
„(2)
[…] Управлението на авторското право и сродните му права включва предоставяне на лицензи на ползвателите, одит на ползвателите, мониторинг на използването на правата, прилагане на авторското право и сродните му права, събиране на приходите от упражняването на правата, реализирани от използването на правата, и разпределяне на дължимите суми сред носителите на права. Организациите за колективно управление на авторски права дават възможност на носителите на права да получават възнаграждение за използване, което те не биха били в състояние да контролират или да наложат спазването на правата, включително извън националните пазари.
[…]
(14)
Настоящата директива следва да не изисква от организациите за колективно управление на авторски права да възприемат определена правна форма. На практика тези организации действат в различни правни форми, като например сдружения, кооперации или дружества с ограничена отговорност, които се контролират или притежават от носителите на авторско право и сродните му права или от образуванията, представляващи тези носители на авторски права. В някои изключителни случаи обаче, поради правната форма на организация за колективно управление, елементът на собственост или контрол не е наличен. Такъв е например случаят с фондации [без членски състав]. Независимо от това разпоредбите на настоящата директива следва да се прилагат и за тези организации. […]
[…]
(26)
Организациите за колективно управление на авторски права събират, управляват и разпределят приходите от използването на правата, които са им възложени от носителите на права. Тези приходи в крайна сметка са дължими на носителите на права, които могат да имат пряко правоотношение с организацията или могат да бъдат представлявани чрез образувание, което е член на организацията за колективно управление на авторски права, или по силата на споразумение за представителство. […]“.
Според член 1 от тази директива тя определя изискванията, необходими, за да се гарантира правилното функциониране на управлението на авторското право и сродните му права от организациите за колективно управление на авторски права.
Член 3 от посочената директива съдържа следните определения:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
а)
„организация за колективно управление на авторски права“ означава организация, която е оправомощена по закон или чрез възлагане, лиценз или други договорни условия да управлява авторски или сродните им права от името на повече от един носител на авторски права, в обща полза на тези носители на авторски права, като нейна изключителна или основна цел и която отговаря на единия или на двата от следните критерии:
i)
тя е собственост на нейните членове или се контролира от тях;
ii)
тя е с нестопанска цел;
[…]
г)
„член“ означава носител на авторско право или образувание, представляващо носители на авторски права, включително други организации за колективно управление на авторски права и асоциации на носители на авторски права, който отговаря на изискванията за членство в организация за колективно управление на авторски права и е приет от нея;
[…]
з)
„приходи от управление на авторски права“ означава приходи, събирани от организацията за колективно управление на авторски права от името на носителите на авторски права, произхождащи от изключително право, от право на възнаграждение или от право на компенсационно възнаграждение;
[…]“.
Испанското право
Законът за интелектуалната собственост
Член 25, озаглавен „Справедливо обезщетение за копиране за лично ползване“ от Ley de propiedad Intelectual (Закон за интелектуалната собственост), в консолидираната му редакция, одобрена с Real Decreto Legislativo 1/1996, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley de Propiedad Intelectual, regularizando, aclarando y armonizando las disposiciones legales vigentes sobre la materia (Кралски законодателен декрет 1/1996 за одобряване на преработения текст на Закона за интелектуалната собственост, за уреждане, изясняване и хармонизиране на действащите в тази област законови разпоредби) от 12 април 1996 г. (BOE, бр. 97 от 22 април 1996 г., стр. 14369), след изменението на този акт с Кралски декрет-закон 12/2017 (Кралски декрет-закон 12/2017) от 3 юли 2017 г. (BOE, бр. 158 от 4 юли 2017 г., стр. 56444) (наричан по-нататък „Законът за интелектуалната собственост“), има следния текст:
„1.   Възпроизвеждането на произведения, разпространявани под формата на книги или публикации, приравнени на такива с кралски указ, както и на звукозаписи, видеозаписи или други звукови, визуални или аудио-визуални носители, извършено чрез нетипографска техническа апаратура или инструменти, изключително за лично използване, което не е професионално, нито предприемаческо, и за цели, които нямат пряко или косвено търговски характер, в съответствие с член 31, параграфи 2 и 3 поражда право на еднократно справедливо обезщетение за всеки от трите споменати начина на възпроизвеждане, целящо да се компенсира по подходящ начин вредата, причинена на кредиторите вследствие на репродукциите, направени на базата на законовото ограничение на копирането за лично ползване. Това обезщетение се определя за всеки начин на възпроизвеждане в зависимост от оборудването, апаратурата и материалните носители, годни за осъществяване на посоченото възпроизвеждане, които са произведени на територията на Испания или са придобити извън нея с оглед на търговското им разпространение или използване на същата територия.
[…]
3.   Заплащането на това обезщетение се дължи от установените в Испания производители, когато действат като търговски дистрибутори, както и лицата, които придобиват извън територията на Испания, с цел търговското им разпространение или използване на тази територия, посочените в параграф 1 оборудване, апаратура и материални носители.
Освен това дистрибуторите и търговците на едро и дребно, които впоследствие придобиват посоченото оборудване, апаратура и материални носители, са солидарно отговорни за заплащането на обезщетението на длъжниците, които са им го доставили, освен ако докажат, че са го платили ефективно на последните.
Дистрибуторите и търговците на едро и дребно, които впоследствие придобиват посоченото оборудване, апаратура и материални носители, могат да поискат от организациите за управление [на авторски права], в съответствие с предвидената с кралски указ процедура, целяща осигуряване на ефективното плащане на справедливото обезщетение, възстановяването на посоченото обезщетение на лица, които се ползват от освобождаване съгласно параграф 7, що се отнася до продажбите на оборудване, апаратура и материални носители за възпроизвеждане.
[…]
7.   Следните придобивания на оборудване, апаратура и материални носители за възпроизвеждане са освободени от плащане на обезщетението:
[…]
b)
придобиванията, извършени от физически или юридически лица, действащи като крайни потребители, които установят използването на придобитото оборудване, апаратура или материални носители изключително за професионални цели и при условие че същите не са били предоставени фактически или юридически на частни ползватели, и са запазени явно за цели, различни от изготвянето на копия за лично ползване, което те трябва да докажат на длъжниците и съответно на солидарно отговорните посредством удостоверение, издадено от юридическото лице по параграф 10;
[…]
8.   Физическите или юридическите лица, които не са освободени от плащане на обезщетението, могат да поискат връщане на същото, когато:
а)
действат като крайни потребители, като установят използването изключително за професионални цели на придобитото оборудване, апаратура или материални носители за възпроизвеждане и при условие че то не е предоставено фактически или юридически на частни ползватели и е явно запазено за употреба, различна от изготвянето на копия за лично ползване.
[…]
10.   Организациите за управление на права на интелектуална собственост участват в учредяването в съответствие с действащата правна уредба, в управлението и във финансирането на юридическо лице, което като представител на всички тези организации упражнява следните функции:
а)
управление на освобождаванията от задължението за плащане и управлението на възстановяванията на плащания;
b)
получаване и последващо предаване на организациите за управление на периодични списъци на оборудване, апаратура и носители за възпроизвеждане, за които съществува задължение за плащане на обезщетението, които се изготвят от длъжниците и съответно от солидарно отговорните в рамките на предвидената с кралски указ процедура, целяща осигуряване на ефективното плащане на обезщетението;
c)
единна комуникация по фактурирането.
11.   Длъжниците и солидарно отговорните разрешават на юридическото лице, каквото са организациите за управление в съответствие с разпоредбата на предходния параграф, да контролира придобиванията и продажбите, за които се дължи справедливото обезщетение, както и тези, за които се прилагат освобождаванията по параграф 7. Също така, лицата, на които е издадено удостоверението за освобождаване, предоставят при поискване от горепосоченото юридическо лице необходимите данни, за да се провери дали те продължават да отговарят ефективно на условията, изисквани за освобождаване.
12.   […]
[…] [М]инистерството на образованието, културата и спорта урежда споровете, с които е сезирано във връзка с непризнаването от посоченото юридическо лице на удостоверенията за освобождаване, предвидени в параграф 7, букви b) и c) и с отхвърлянето на искания за възстановяване на плащане на справедливото обезщетение за копиране за лично ползване по параграф 8“.
Единствената допълнителна разпоредба на Кралски декрет-закон 12/2017 предвижда:
„1. Организациите за управление на права на интелектуална собственост трябва да учредят юридическото лице, предвидено в член 25, параграф 10 […] от Закона за интелектуалната собственост, в тримесечен срок от влизането в сила на настоящия кралски декрет-закон.
2. Нито една от организациите за управление не притежава правомощие сама да контролира решенията на посоченото юридическо лице.
[…]“.
Кралски указ 1398/2018
Член 3 от Кралски указ 1398/2018 предвижда:
„За целите на настоящия кралски указ се прилагат следните определения:
а) удостоверение за освобождаване: всяко от удостоверенията по член 25, параграф 7, букви a)—c) […] от Закона за интелектуалната собственост, притежатели на които могат да бъдат следните лица:
[…]
2°
физическите или юридическите лица, действащи като крайни потребители, които установят използването на придобитото от тях оборудване, апаратура или материални носители изключително за професионални цели и при условие че същите не са предоставени фактически или юридически на частни ползватели и са явно запазени за цели, различни от изготвянето на копия за лично ползване;
[…]“.
Член 10 от Кралски указ 1398/2018, озаглавен „Процедура за получаване и използване на удостоверението за освобождаване“, гласи:
„1.   За получаване на удостоверението за освобождаване, предвидено в член 3, буква а), точка 2° заинтересованото лице трябва да подаде до юридическото лице [указано в член 25, параграф 10 от Закона за интелектуалната собственост] искане, което е за предпочитане да бъде подписано по електронен път и съдържа следната информация:
а)
данъчен идентификационен номер и фамилни и лични имена и фирмено название или наименование;
b)
посочване на предмета на дейност или декларация за дейността на заявителя;
c)
декларация, на отговорност на заявителя, относно следните аспекти:
1°
режим на използване на оборудването, апаратурата и материалните носители, които трябва да бъдат предназначени изключително за професионални цели, явно различни от изготвянето на копия за лично ползване;
2°
фактът, че не предоставя нито фактически, нито юридически, оборудването, апаратурата и материалните носители на частни ползватели;
3°
фактът, че е подчинен на контролните правомощия, признати на юридическото лице по силата на член 25, параграф 11 […] от Закона за интелектуалната собственост.
d)
в случай че заявителят наема служители, на които ще предостави оборудването, апаратурата или материалните носители, които ще придобие, декларация на негова отговорност, че служителите са запознати със следната информация:
1°
че оборудването, апаратурата и материалните носители, които са им предоставени от техния работодател за изпълнение на професионалните им задължения, трябва да се използват изключително за тази цел;
2°
че използването за лични цели на посоченото оборудване, апаратура или материални носители не е позволено.
2.   Юридическото лице предоставя на своя интернет сайт стандартизиран образец на искане за издаване на удостоверение за освобождаване, който отговаря на условията, предвидени в предходния параграф.
[…]
4.   След получаване на искането за издаване на удостоверение за освобождаване юридическото лице разполага с петнадесет работни дни, за да предостави или откаже да предостави удостоверение и да съобщи решението си на заявителя.
5.   Юридическото лице може да откаже издаването на удостоверението само в следните случаи:
а)
когато искането не съдържа цялата информация, изисквана по настоящия член;
b)
когато декларациите за отговорност не отразяват изискванията по настоящия член;
c)
когато преди това удостоверението за освобождаване на заявителя е било оттеглено, освен ако обосновалите оттеглянето основания вече не са налице.
В случаите, предвидени в букви а) и b) по-горе, юридическото лице предоставя предварително на заявителя срок от седем работни дни, за да отстрани нередовностите в заявлението си.
Отказът се съобщава на заявителя с надлежна обосновка на мотивите за това решение, като освен това същият се уведомява за правото да подаде жалба на основание член 25, параграф 12 […] от Закона за интелектуалната собственост пред Министерството на културата и спорта в едномесечен срок от съобщаването на отказа.
[…]
10.   Когато не разполагат с удостоверение, лицата, които се ползват от освобождаване, могат да използват процедурата за възстановяване“.
Член 11 от Кралски указ 1398/2018, озаглавен „Процедура за възстановяване на плащането на обезщетението“, има следния текст:
„1.   Искането за възстановяване на платено обезщетение се подава до юридическото лице. Това искане, което трябва да бъде подписано, за предпочитане по електронен път, се придружава от следната информация:
а)
данъчен идентификационен номер и фамилни и лични имена и фирмено название или наименование;
b)
посочване на предмета на дейност или декларация за дейността на заявителя;
c)
копие от фактурата за придобиване на оборудването, апаратурата или материалните носители;
d)
декларация, на отговорност на заявителя, относно следните аспекти:
1°
че придобитото оборудване, апаратура или материални носители се използват изключително по занятие и с очевидно различна от изготвянето на копия за лично ползване цел;
2°
че той не е предоставял нито фактически, нито правно, това оборудване, апаратура и материални носители на частни ползватели;
3°
че той е подчинен на контролните правомощия, признати на юридическото лице по силата на член 25, параграф 11 […] от Закона за интелектуалната собственост.
е)
в случай че заявителят наема на работа служители, на които е предоставил придобитите от него оборудване, апаратура или материални носители, декларация за обстоятелството, че на негова отговорност тези служители са запознати със следните аспекти:
1°
че оборудването, апаратурата или материалните носители, които са им предоставени от техния работодател за изпълнението на трудовите им задължения, трябва да се използват изключително за тази цел;
2°
че използването за лични цели на посоченото оборудване, апаратура или материални носители не е позволено.
2.   Юридическото лице предоставя на своя уебсайт стандартизиран модел на заявление за възстановяване, който отговаря на условията, предвидени в предходния параграф.
3.   Юридическото лице разполага с едномесечен срок от получаването на заявлението, за да извърши необходимите проверки за установяване дали съществува право на възстановяване и да съобщи решението си на заявителя.
[…]
5.   Юридическото лице може да откаже възстановяване на обезщетението само в следните случаи:
а)
когато заявлението за възстановяване не съдържа цялата информация, изисквана по настоящия член;
b)
когато декларациите за отговорността не отразяват изискванията на настоящия член;
c)
когато размерът на искането за възстановяване е по-малък от този, предвиден в предпоследната алинея на член 25, параграф 8 […] от Закона за интелектуалната собственост, при спазване на изключението, предвидено в посочения член;
d)
когато след разглеждане на заявлението не е установено наличието на право на възстановяване.
В предвидените в букви а) и b) случаи на заявителя се предоставя срок от седем работни дни, за отстраняване на нередовностите на заявлението.
Отказът се съобщава на заявителя с надлежно излагане на мотивите за същия, като освен това се уведомява за правото му да обжалва, на основание член 25, параграф 12 […] от Закона за интелектуалната собственост, в едномесечен срок от съобщаването на отказа пред Министерството на културата и спорта“.
Член 12 от Кралски указ 1398/2018 предвижда:
„1.   Организациите за управление и юридическото лице зачитат поверителния характер на всяка информация, която им е станала известна при изпълнение на техните функции, и във всички случаи обработването на тази информация се извършва при спазване на правната уредба относно защитата на конкуренцията и защитата на данните.
2.   При проверките, извършвани от юридическото лице по силата на предоставените му с член 25, параграф 11 […] от Закона за интелектуалната собственост правомощия длъжниците, дистрибуторите и притежателите на удостоверения за освобождаване не могат да се позовават на тайната на търговското счетоводство, посочена в член 32, параграф 1 от Código de Comercio [Търговския кодекс]“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
Ametic, жалбоподател по главното производство, е сдружение на производители, търговци и дистрибутори в сектора на информационните технологии и комуникациите, чиято дейност включва търговия с оборудване, апаратура и материални носители за възпроизвеждане, за които се дължи обезщетение за копиране за лично ползване. С жалбата си, подадена пред запитващата юрисдикция, Tribunal Supremo (Върховен съд, Испания), Ametic иска по-конкретно отмяната на някои разпоредби от Кралски указ 1398/2018, сред които членове 3 и 10 от същия. Този кралски указ установява правилата за прилагане на член 25 от Закона за интелектуалната собственост, който е приет вследствие на решение от 9 юни 2016 г., EGEDA и др. (
C‑470/14
,
EU:C:2016:418
), с което член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29 е изтълкуван в смисъл, че не допуска старата схема за справедливо обезщетяване за копиране за лично ползване, която се е финансирала от общия бюджет на държавата.
Както е видно от акта за преюдициално запитване, с този член 25 испанският законодател въвежда схема за обезщетяване при копиране за лично ползване в полза на притежателите на авторски права във връзка с възпроизвеждането на защитени произведения, изключително за лично ползване, посредством нетипографска техническа апаратура или инструменти.
Запитващата юрисдикция излага по същество, че член 25, параграф 3 от Закона за интелектуалната собственост предвижда че лицата, които произвеждат или разпространяват на испанска територия оборудване, което може да бъде използвано за възпроизвеждане на защитени произведения, са длъжни да заплатят обезщетението за копиране за лично ползване. Посочените производители и дистрибутори могат да прехвърлят сумата на същото върху своите клиенти, търговци на едро или на дребно, които съответно биха могли да го прехвърлят върху крайните потребители.
Тази юрисдикция уточнява също, че по силата на член 25, параграф 7, буква b) от този закон изначално се освобождават от плащане на обезщетението за копиране за лично ползване придобиванията на оборудване, апаратура и носители за възпроизвеждане, реализирани от юридически или физически лица, действащи в качеството им на крайни потребители, които представят доказателство за изключителното използване по занятие на закупеното оборудване, апаратура или материални носители, при условие че те не са предоставени правно или фактически на частни ползватели и са явно запазени за видове употреба, различни от осъществяването на копия за лично ползване. Това доказателство трябва да се представи под формата на удостоверение, издадено от юридическо лице, което съгласно член 25, параграф 10 се учредява от организациите за управление на права на интелектуална собственост и като техен представител се занимава с освобождаванията от плащане и с възстановяването на обезщетения за копиране за лично ползване.
Заинтересованите лица, които не притежават такова удостоверение, поемат за своя сметка сумата на обезщетението за копиране за лично ползване към момента на покупката. Въпреки това, ако обосноват изключителното използване по занятие на закупеното оборудване, апаратура или носители за възпроизвеждане и при условие че същите не са били предоставяни на частни ползватели и са ясно запазени за цели, различни от копирането за лично ползване, те могат да поискат от същото юридическо лице да им възстанови платеното преди това от тях обезщетение.
Запитващата юрисдикция добавя, че дистрибуторите и търговците на едро и на дребно, които придобиват впоследствие разглежданите стоки, могат да искат от организациите за управление възстановяването на обезщетението за копиране за лично ползване, което преди това са платили по повод на извършените от тях продажби на притежателите на удостоверение за освобождаване.
Член 3, буква a) от Кралски указ 1398/2018 квалифицира като „удостоверение за освобождаване“ удостоверението, което могат да притежават по-специално лицата, посочени в член 25, параграф 7, буква b) от Закона за интелектуалната собственост. Член 10 от този кралски указ регламентира процедурата за получаване и използване на посоченото удостоверение за освобождаване.
Впрочем запитващата юрисдикция уточнява, че в съответствие с член 25, параграф 11 от Закона за интелектуалната собственост и с член 12 от посочения кралски указ, който го въвежда в изпълнение, юридическото лице е оправомощено да изисква предоставянето на информацията, необходима за упражняването на контролните правомощия, предоставени му в рамките на неговите функции по управление на освобождаванията от плащане и на възстановяването на обезщетенията за копиране за лично ползване, и че при такъв контрол икономическите оператори не могат да се позовават на предвидената в националното право тайна на търговското счетоводство.
Запитващата юрисдикция отбелязва, че юридическото лице, което управлява системата на освобождавания чрез издаването на удостоверения, които значително улесняват дейността на образуванието, разполагащо с такива, както и системата на възстановявания, се контролира от организациите за управление на права на интелектуална собственост, а именно от организации, които представляват изключително интересите на кредиторите на обезщетението за копиране за лично ползване. Този факт можел да повлияе решенията на разглежданото юридическо лице, що се отнася до предоставянето на удостоверенията за освобождаване или на възстановяванията във всеки отделен случай. Освен това според запитващата юрисдикция този „неуравновесен или асиметричен“ характер на системата би могъл да наруши принципа на равенство пред закона, още повече че именно от това юридическо лице зависи възможността за опростяване на действията, които трябва да се извършат при придобиването на оборудване, апаратура и носители за възпроизвеждане. Запитващата юрисдикция излага, че съмненията ѝ се подсилват от огромните правомощия, предоставени на въпросното юридическо лице в областта на контрола, по силата на които то може да изисква предоставянето на информация относно дейността на съответните лица, като обхватът на тези правомощия стига до лишаване на съответния икономически оператор от възможността да му противопостави тайната на търговското счетоводство. Фактът, че решенията на това юридическо лице подлежат на обжалване пред Министерството на културата и спорта, чиито решения на свой ред подлежат на обжалване пред съд, според нея не е достатъчен за преодоляване на трудностите, които изглежда произтичат от начина, по който е съставено това юридическо лице.
При тези условия Tribunal Supremo (Върховен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Съвместим ли е начинът, по който е съставено юридическото лице, регламентирано в новия член 25, параграф 10 от [Закона за интелектуалната собственост], с Директива [2001/29] или в по-общ план с общите принципи на правото на Европейския съюз?
2)
Съвместимо ли е с Директива [2001/29] или с общите принципи на правото на Европейския съюз националното законодателство да предоставя на това юридическо лице право да изисква информация, включително счетоводна, от лицата, които искат издаване на удостоверението за освобождаване от задължението за плащане на обезщетението за копиране за лично ползване?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
По допустимостта
ADEPI, Ventanilla Única Digital и DAMA оспорват допустимостта на първия въпрос с мотива, че запитващата юрисдикция не уточнява нито разпоредбата на Директива 2001/29, нито общите принципи на правото на Съюза, чието тълкуване иска.
В това отношение следва да се констатира, че несъмнено с оглед само на текста на първия си въпрос запитващата юрисдикция иска от Съда да прецени съвместимостта на национална разпоредба с правото на Съюза, в случая Директива 2001/29 и неговите общи принципи, и то без да уточнява разпоредбите и принципите, за които става въпрос. Съдът обаче многократно е постановявал, че в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС производство за сътрудничество между националните юрисдикции и Съда последният не следва да преценява съответствието на дадено национално законодателство с правото на Съюза (вж. в този смисъл решение от 6 октомври 2015 г., Consorci Sanitari del Maresme,
C‑203/14
,
EU:C:2015:664
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следва обаче да се припомни, че в рамките на това производство за сътрудничество, въведено с член 267 ДФЕС, Съдът трябва да даде на националния съд полезен отговор, който да му позволи да реши спора, с който е сезиран. С оглед на това при необходимост Съдът трябва да преформулира въпросите, които са му зададени. Всъщност задача на Съда е да тълкува всички разпоредби на правото на Съюза, които са необходими на националните юрисдикции, за да се произнасят по споровете, с които са сезирани, дори тези разпоредби да не са изрично посочени във въпросите, отправени от тези юрисдикции до Съда (решение от 19 декември 2019 г., Nederlands Uitgeversverbond et Groep Algemene Uitgevers,
C‑263/18
,
EU:C:2019:1111
, т.
и цитираната съдебна практика).
За тази цел Съдът може да извлече от всички предоставени от националната юрисдикция данни, по-конкретно от мотивите на акта за преюдициално запитване, тези разпоредби от правото на Съюза, които е необходимо да бъдат тълкувани предвид предмета на спора по главното производство (решение от 19 декември 2019 г., Nederlands Uitgeversverbond et Groep Algemene Uitgevers,
C‑263/18
,
EU:C:2019:1111
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая от акта за преюдициално запитване недвусмислено произтича, че делото по главното производство се отнася до испанската схема за събиране на обезщетението за копиране за лично ползване, тъй като запитващата юрисдикция е сезирана с искане за отмяна на някои разпоредби от Кралски указ 1398/2018, приет за прилагане на член 25 от Закона за интелектуалната собственост, като последният член предвижда по-конкретно създаването на юридическо лице, което се занимава с управлението на схемата за обезщетяване при копиране за лично ползване. Директива 2001/29 обаче съдържа само една разпоредба относно такова обезщетяване, а именно член 5, параграф 2, буква б).
По-нататък, запитващата юрисдикция се позовава изрично на принципа на равнопоставеност между длъжниците и кредиторите на въпросното обезщетение, с оглед на който тя трябва да разгледа законосъобразността на разпоредбите — предмет на спора пред нея, без да споменава други общи принципи на правото на Съюза, чието тълкуване според нея е спорно.
При тези условия не може да се приеме, че първият въпрос е засегнат от недостатъци, които биха попречили на Съда да даде полезен отговор на запитващата юрисдикция.
Следователно този въпрос е допустим.
По същество
С оглед на съображенията, изложени в точки 27—30 от настоящото решение, следва да се приеме, че с първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29 и принципът на равно третиране трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, по силата на която на юридическо лице, което е учредено и контролирано от организациите за управление на права на интелектуална собственост, се възлага управлението на освобождаванията от плащане и на възстановяването на обезщетения за копиране за лично ползване.
В това отношение трябва да се припомни, че член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29 гласи, че държавите членки могат да предвидят изключения или ограничения от изключителното право на възпроизвеждане, предвидено в член 2 от тази директива, когато става въпрос за възпроизвеждане върху какъвто и да е носител, извършвано от физическо лице за лично ползване и за цели, които нямат пряко или косвено търговски характер, при условие че притежателите на права получават справедливо обезщетение, което отчита прилагането или неприлагането на техническите мерки, посочени в член 6 от посочената директива по отношение на защитените произведения или обекти.
Както е видно от съображения 35 и 38 от същата директива, член 5, параграф 2, буква б) отразява волята на законодателя на Съюза да установи специална схема за обезщетяване, която се задейства при наличието на вреди за притежателите на права, които по принцип пораждат задължение те „да бъдат обезщетени“ или „за обезщетяване“ на последните (решения от 9 юни 2016 г., EGEDA и др.,
C‑470/14
,
EU:C:2016:418
, т.
и цитираната съдебна практика и от 22 септември 2016 г., Microsoft Mobile Sales International и др.,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, т.
и цитираната съдебна практика).
Доколкото разпоредбите на директива 2001/29 не съдържат повече уточнения във връзка с различните параметри на схемата за справедливо обезщетяване, държавите членки имат голяма свобода на преценка при определяне на тези параметри. По-конкретно държавите членки следва да определят лицата, които трябва да заплащат това справедливо обезщетение, както и да определят неговата форма, условията за изплащане и неговия размер (вж. в този смисъл решения от 5 март 2015 г., Copydan Båndkopi,
C‑463/12
,
EU:C:2015:144
, т.
и цитираната съдебна практика и от 9 юни 2016 г., EGEDA и др.,
C‑470/14
,
EU:C:2016:418
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
Същевременно, предвид практическите затруднения, свързани с определянето на самоличността на лицата, ползващи копията за лични цели, както и със задължаването на последните да обезщетят притежателите на изключителното право на възпроизвеждане за вредите, които са им причинили, с оглед на финансирането на справедливото обезщетение държавите членки могат да въведат „такса при копиране за лично ползване“, която да се заплаща не от съответните частни лица, а от лицата, които разполагат с оборудване, апаратура и носители за възпроизвеждане и поради това де факто или де юре предоставят това оборудване на разположение на частни лица. В рамките на такава схема лицата, разполагащи с това оборудване, трябва да заплатят таксата при копиране за лично ползване. Така държавите членки могат при определени условия да прилагат без разграничение таксата при копиране за лично ползване по отношение на информационни носители, годни да послужат за възпроизвеждане, включително в хипотезата, при която крайното ползване на същите не попада сред случаите по член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29 (решение от 22 септември 2016 г., Microsoft Mobile Sales International и др.,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
След като такава схема позволява на дължащите плащане лица да отразяват размера на таксата при копиране за лично ползване в цената за предоставянето на разположение на същото оборудване, апаратура и носители за възпроизвеждане, в крайна сметка тежестта на таксата се понася от лицето, което ползва копията за лични цели и заплаща тази цена, в съответствие с посоченото в съображение 31 от Директива 2001/29 изискване за „справедлив баланс“, който трябва да се постигне между интересите на притежателите на изключителното право на възпроизвеждане и интересите на ползвателите на защитени обекти (решение от 22 септември 2016 г., Microsoft Mobile Sales International и др.,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, т.
и цитираната съдебна практика).
Такава схема обаче трябва не само да е оправдана от практически трудности като невъзможността за идентифициране на крайните ползватели, а също така плащането на таксата трябва да не се прилага за доставката на оборудването, апаратурата и носителите за възпроизвеждане на лица, различни от физическите, и за цели, явно различни от тези за копиране за лично ползване (вж. в този смисъл решение от 5 март 2015 г., Copydan Båndkopi,
C‑463/12
,
EU:C:2015:144
, т.
—
и от 22 септември 2016 г., Microsoft Mobile Sales International и др.,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, т.
—
).
Що се отнася по-специално до условието, свързано с освобождаването на доставката на оборудване, апаратура и носители за възпроизвеждане на лица, различни от физическите и за цели, явно различни от тези за копиране за лично ползване, по принцип е в съответствие със справедливия баланс между интересите на притежателите на авторското право и тези на ползвателите на защитени обекти, посочен в съображение 31 от Директива 2001/29, единствено крайният приобретател да може да получи възстановяването на посоченото възнаграждение и това възстановяване да бъде обусловено от изискването за подаване на заявление за тази цел до организацията, която управлява схемата на същите възнаграждения (вж. в този смисъл решение от 5 март 2015 г., Copydan Båndkopi,
C‑463/12
,
EU:C:2015:144
, т.
).
Всъщност, както бе припомнено в точка 38 от настоящото решение, признатата на производителите, дистрибуторите и търговците на дребно възможност да прехвърлят върху клиентите си изплатеното от тях обезщетение за копиране за лично ползване води до това, че въпросните оператори не понасят тази финансова тежест. Това не променя факта, че за да се гарантира, че тежестта на обезщетението за копиране за лично ползване в крайна сметка ще бъде понесена само от крайните ползватели, посочени в член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29, схема, налагаща такова възнаграждение за копиране за лично ползване, трябва да гарантира, че могат да бъдат освободени крайните ползватели, които купуват оборудването, апаратурата и носителите за възпроизвеждане за цели, явно различни от тези за копиране за лично ползване.
По-нататък, когато схемата за събиране на обезщетението за копиране за лично ползване предвижда, че крайният ползвател може да бъде освободен от него, щом закупи оборудването, апаратурата и носителите за възпроизвеждане посредством удостоверение за освобождаване, удостоверяващо по същество, че ги придобива за цели, явно различни от изготвянето на копия за лично ползване, продавачът, който е платил това възнаграждение на своя доставчик, но поради представянето на посоченото удостоверение му е забранено да го прехвърли на клиента си, трябва да може да поиска възстановяването му от организацията, на която е поверено управлението на посоченото възнаграждение (вж. в този смисъл решение от 5 март 2015 г., Copydan Båndkopi,
C‑463/12
,
EU:C:2015:144
, т.
).
В случая, както е видно от акта за преюдициално запитване, разглежданата по главното производство схема за събиране на обезщетението за копиране за лично ползване се характеризира с това че предвижда, че по принцип крайните ползватели дължат това обезщетение, като същевременно въвежда процедури, позволяващи при определени условия освобождаване от посоченото обезщетение — освобождаване, което е обусловено от предоставянето на удостоверение — или неговото възстановяване.
В този контекст запитващата юрисдикция поставя първия си въпрос, тъй като обстоятелството, че юридическото лице, което издава удостоверенията за освобождаване и извършва възстановяванията на обезщетението за копиране за лично ползване, е учредено и контролирано от организациите за управление на права на интелектуална собственост, би могло да доведе до „дисбаланс“ или „асиметрия“ в преследваните от него интереси, което член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29 и принципът на равно третиране би могло да не допускат.
В това отношение, на първо място, следва да се отбележи, че що се отнася до изискванията, произтичащи от член 5, параграф 2, буква б) от тази директива, правото на възстановяване на таксата при копиране за лично ползване в полза на лица, различни от физическите лица, които придобиват оборудването за възпроизвеждане за цели, явно различни от тези за изготвяне на копия за лично ползване, трябва да е ефективно и да не затруднява прекомерно връщането на платената такса. Обхватът, ефективността, наличността, популяризирането и лесното ползване на правото на възстановяване трябва да позволяват да се смекчи евентуалния дисбаланс, генериран от схемата на таксата при копиране за лично ползване в стремежа да се преодолеят констатираните практически трудности (вж. в този смисъл решение от 22 септември 2016 г., Microsoft Mobile Sales International и др.,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, т.
и цитираната съдебна практика). Същото важи и за издаването на удостоверенията за освобождаване, когато националната правна уредба предвижда и такъв инструмент, за да се гарантира, че само дължащите таксата лица, визирани в член 5, параграф 2, буква б) от посочената директива, понасят реално тежестта на обезщетението за копиране за лично ползване.
Впрочем в съответствие с член 3, буква з) от Директива 2014/26 сумите, събрани от организация за колективно управление на авторски права за сметка на носителите на права по силата на право на обезщетение, представляват приходи от авторски права или сродните му права. Съображения 2 и 26 от същата директива уточняват, че тези приходи се събират, управляват и разпределят на носителите на права от организациите за колективно управление на авторски права.
Във връзка с последното от член 3, буква а) от Директива 2014/26 следва, че организация за колективно управление на авторски права е всяка организация, чиято единствена или основна цел е да управлява, по силата на законово разрешение или на споразумение, авторското право или сродните му права от името на няколко носители на права в обща полза на последните, като тази организация може да бъде собственост или да се контролира от нейните членове. Такъв е впрочем поначало случаят на практика, както е видно от съображение 14 от Директива 2014/26. Накрая, в член 3, буква г) от същата директива е уточнено, че в организация за колективно управление могат да членуват както притежатели на авторско право или сродни права, така и други организации за колективно управление.
От това следва, че що се отнася до управлението на обезщетението за копиране за лично ползване по смисъла на член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29, за разлика от представителите на длъжниците на това обезщетение, такова управление по дефиниция спада към задачите, които могат да бъдат възложени на организации за колективно управление на авторски права, каквито са посочените в Закона за интелектуалната собственост организации за управление на права на интелектуална собственост.
В това отношение и в светлината на изискванията, изложени в точка 45 от настоящото решение, следва да се констатира, че учредяването на юридическо лице като предвиденото в разглежданата по главното производство национална правна уредба за целите на управлението на освобождаванията от плащане и на възстановяванията на обезщетението за копиране за лично ползване може да отговаря на цел за опростеност и ефикасност, от която се ползват и длъжниците на посоченото обезщетение, без последните да се намират — само поради факта, че въпросното юридическо лице се контролира от организация за колективно управление на авторски права — в положение, по-малко благоприятно от това, което би съществувало при липсата на такова юридическо лице.
При това положение всяка национална правна уредба, която въвежда обезщетение за копиране за лично ползване, трябва да предвижда процедури, които с оглед на изложените в точка 45 от настоящото решение изисквания гарантират, че само данъчнозадължените лица по член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29 понасят действително тежестта на обезщетението за копиране за лично ползване.
В частност, държавите членки не могат да предвиждат правила за справедливо обезщетение, които въвеждат необосновано неравно третиране между различните категории икономически оператори, които търгуват със сходни стоки, визирани от изключението при копиране за лично ползване, или между различните категории ползватели на защитени обекти (решение от 22 септември 2016 г., Microsoft Mobile Sales International и др.,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, т.
и цитираната съдебна практика).
Тези изисквания биха могли да бъдат застрашени, ако националната правна уредба предоставя на юридическото лице, компетентно да предоставя удостоверения за освобождаване или за възстановяването на недължимо платени като обезщетение за копиране за лично ползване суми, свобода на преценка, която обуславя съдбата на всяко искане, подадено с едната или с другата цел, от елементи на целесъобразност, така че това юридическо лице да може, упражнявайки същата, да ограничава неоснователно правото на освобождаване или на възстановяване на посоченото обезщетение. Всъщност съществуването на такава свобода на преценка би могло да доведе до накърняване на справедливия баланс между притежателите на права и ползвателите на защитени обекти, към който се стреми съображение 31 от Директива 2001/29. Компетентното юридическо лице би могло също така, както предвижда запитващата юрисдикция, да провежда дискриминационно третиране между различните категории оператори или ползватели, които обаче се намират в аналогично правно или фактическо положение.
За сметка на това национална правна уредба, която предвижда, че удостоверенията за освобождаване и възстановяването на обезщетението за копиране за лично ползване трябва да се предоставят своевременно и въз основа на обективни критерии, които не предполагат свобода на преценка на лицето, компетентно за разглеждането на направените с тази цел искания, по принцип може да отговаря на изложените в точка 45 от настоящото решение изисквания.
По-нататък, за да се отстрани всякакъв риск от пристрастност от страна на такова юридическо лице при предоставянето на удостоверения за освобождаване и на възстановявания, и следователно да се предотврати накърняване на справедливия баланс между носителите на права и ползвателите на защитени обекти, към който се стреми съображение 31 от Директива 2001/29, е необходимо решенията на това юридическо лице, с които се отказва предоставянето на такова удостоверение или на такова възстановяване, да могат да бъдат обжалвани, в извънсъдебно или съдебно производство, пред независима инстанция.
В случая членове 10 и 11 от на Кралски указ 1398/2018 изглежда задължават юридическото лице, на което е възложено разглеждането на исканията, да предостави в определения срок удостоверението за освобождаване или да установи съществуването на право на възстановяване, когато заявителят предостави информацията, необходима за идентифициране, и подпише предоставените му декларации. Освен това те, изглежда, предвиждат възможността за сезиране на независимо образувание, а именно Министерството на културата и спорта, с жалба срещу решенията на това юридическо лице, с които се отхвърля искане за издаване на удостоверение за освобождаване или за възстановяване. При тези условия изглежда, че тези разпоредби са годни да осигурят спазване на изискванията, изложени в точка 45 от настоящото решение, което все пак запитващата юрисдикция следва да провери.
На второ място, изключенията, предвидени в член 5 от Директива 2001/29, трябва да се прилагат при спазване на принципа на равно третиране, залегнал в член 20 от Хартата на основните права на Европейския съюз, който изисква да не се третират по различен начин сходни положения и да не се третират еднакво различни положения, освен ако такова третиране не е обективно обосновано (решение от 22 септември 2016 г., Microsoft Mobile Sales International и др.,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следователно този принцип не може да се тълкува в смисъл, че не допуска управлението на освобождаванията от плащане и на възстановяването на обезщетения за копиране за лично ползване да се предостави като такова на лице, което представлява колективните интереси на кредиторите му. От гледна точка на тази тежест кредиторите и длъжниците на обезщетението за копиране за лично ползване се намират в коренно различно правно положение, така че посоченият принцип не може да се нарушава с мотива, че спрямо тях се прилагат различни права и задължения по силата на режима на обезщетяване при копиране за лично ползване.
С оглед на всички гореизложени съображения на първия въпрос следва да се отговори, че член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29 и принципът на равно третиране трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба, по силата на която на юридическо лице, което е учредено и контролирано от организациите за управление на права на интелектуална собственост, се възлага управлението на освобождаванията от плащане и на възстановяването на обезщетения за копиране за лично ползване, когато тази национална правна уредба предвижда, че удостоверенията за освобождаване и възстановяванията трябва да се предоставят своевременно и съобразно обективни критерии, които не позволяват на това юридическо лице да откаже предоставянето на такова удостоверение или на възстановяване въз основа на съображения, предполагащи упражняването на свобода на преценка, и че решенията на същото лице за отказ подлежат на обжалване пред независима инстанция.
По втория въпрос
По допустимостта
DAMA оспорва допустимостта на този въпрос с мотива, че запитващата юрисдикция не уточнява нито разпоредбата на Директива 2001/29, нито общите принципи на правото на Съюза, чието тълкуване иска.
С оглед обаче на принципите, припомнени в точки 26—28 от настоящото решение, и по същите съображения като изложените в точки 29 и 30 от него, този довод не засяга допустимостта на втория въпрос.
Впрочем ADEPI и Ventanilla única Digital изтъкват, че от член 25, параграф 7, буква b) от Закона за интелектуалната собственост и от член 10 от Кралски указ 1398/2018 не следва, че юридическото лице може да има достъп до счетоводни данни. Следователно положението, изтъкнато от запитващата юрисдикция, било чисто хипотетично, поради което вторият въпрос трябвало да се обяви за недопустим.
В това отношение е достатъчно да се припомни, от една страна, че в рамките на сътрудничеството между Съда и юрисдикциите на държавите членки, предвидено в член 267 ДФЕС, само националните юрисдикции, които са сезирани със спора и трябва да поемат отговорността за последващото му съдебно решаване, могат да преценят — предвид особеностите на всяко дело — както необходимостта от преюдициално решение, за да могат да се произнесат, така и релевантността на въпросите, които поставят на Съда. Следователно, щом поставените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе (решение от 12 ноември 2015 г., Hewlett-Packard Belgium,
C‑572/13
,
EU:C:2015:750
, т.
и цитираната съдебна практика).
При положение че въпросите, свързани с правото на Съюза, се ползват с презумпция за релевантност, Съдът може да отхвърли отправеното от национална юрисдикция запитване само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора по главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (решение от 12 ноември 2015 г., Hewlett-Packard Belgium,
C‑572/13
,
EU:C:2015:750
, т.
и цитираната съдебна практика).
От друга страна, в рамките на производството по член 267 ДФЕС функциите на Съда и тези на запитващата юрисдикция са ясно разделени и именно от изключителната компетентност на последната е да тълкува националното законодателство. Ето защо Съдът не може да се произнася в рамките на преюдициално запитване по тълкуването на национални разпоредби. Всъщност в рамките на разпределянето на правомощията между юрисдикциите на Съюза и националните юрисдикции Съдът трябва да вземе предвид фактическия и правния контекст, в който се вписват преюдициалните въпроси, очертан в акта за преюдициално запитване (решение от 14 ноември 2019 г., Spedidam,
C‑484/18
,
EU:C:2019:970
, т.
и
).
От тези елементи следва, че направеното от ADEPI и Ventanilla única Digital тълкуване на националното право, що се отнася до информацията, която юридическото лице има право да изисква, не е достатъчно, за да се обори презумпцията за релевантност, спомената в точка 63 от настоящото решение.
Тъй като освен това вторият въпрос не попада в нито една от трите хипотези, визирани в припомнената в точка 63 от настоящото решение съдебна практика, следва да се приеме, че той е допустим.
По същество
С втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29 и принципът на равно третиране трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която оправомощава юридическо лице, което е учредено и контролирано от организациите за управление на права на интелектуална собственост и на което е възложено управлението на освобождаванията от плащане и на възстановяването на обезщетения за копиране за лично ползване, да изисква достъп до информацията, необходима за упражняване на контролните правомощия, които са му предоставени за тази цел, без в частност да е възможно да му бъде противопоставена предвидената в националното право тайна на търговското счетоводство.
Първо, важно е да се отбележи, че възможността да се изисква информация, позволяваща да се контролира правилното прилагане на националната правна уредба относно обезщетяването при копиране за лично ползване, представлява неразделна част от изключението, предвидено в член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29.
Всъщност от член 5, параграф 2, буква б), както и от съображение 35 от Директива 2001/29 следва, че в държавите членки, които са въвели изключението за копиране за лично ползване, носителите на права следва да получат справедливо обезщетение, за да бъдат обезщетени в достатъчна степен за използването на произведенията им или на други защитени обекти без тяхно съгласие. Освен това в съответствие с параграф 5 от същия член въвеждането на изключението за копиране за лично ползване не може да засяга неоправдано законните интереси на притежателя на авторското право. От това следва, че за да не бъдат лишени от всякакво полезно действие, тези разпоредби налагат на държавата членка, която въвежда изключението за копиране за лично ползване в националното си право, задължение за резултат, в смисъл че тази държава е длъжна да осигури в рамките на своята компетентност ефективно събиране на това обезщетение, предназначено да обезщети увредените от претърпяната вреда автори, по-специално ако то е възникнало на територията на посочената държава членка (решения от 16 юни 2011 г., Stichting de Thuiskopie,
C‑462/09
,
EU:C:2011:397
, т.
и
и от 9 юни 2016 г., EEGDA и др.,
C‑470/14
,
EU:C:2016:418
, т.
и цитираната съдебна практика).
Така в рамките на схема, която се основава на едностранните декларации на операторите, за да се установят както сумите, дължими за обезщетението за копиране за лично ползване, така и продажбите, които трябва да бъдат освободени от него, оправомощаването на субекта, натоварен с управлението на това обезщетение, да контролира истинността на въпросните декларации, представлява необходимо условие, за да се осигури ефективно събиране на посоченото обезщетение.
Следователно лицето, на което е възложено управлението на схемата на обезщетяване при копиране за лично ползване, трябва, от една страна, да може да провери дали са изпълнени изискванията за предоставяне на удостоверението за освобождаване. Ако след тази проверка се окаже, че те не са изпълнени, задължението да се осигури ефективно събиране на обезщетението за копиране за лично ползване изисква да се гарантира, че това юридическо лице може, от друга страна, да изчисли и да събере дължимите като обезщетение суми, и то от момента, в който условията за предоставяне на удостоверение за освобождаване не са били или вече не са изпълнени. Упражняването на тези функции от посоченото юридическо лице обаче би било възпрепятствано, ако проверяваното лице може, позовавайки се на тайната на търговското счетоводство, да откаже достъп до необходимите за такова упражняване счетоводни данни.
Следва да се добави, че такъв е случаят и по отношение на лицата, които не са освободени от плащане на обезщетението за копиране за лично ползване, каквито са производителите, вносителите или дистрибуторите, но които могат или да го прехвърлят върху своя клиент, когато последният не притежава удостоверение за освобождаване, или да поискат възстановяването му от юридическото лице, когато техният клиент притежава такова удостоверение. Всъщност юридическото лице, на което е поверено управлението на схемата за обезщетяване при копиране за лично ползване, трябва да може да изиска достъп до елементите, позволяващи да се проверят придобиванията и продажбите, за които се дължи обезщетение за копиране за лично ползване, както и освободените от това обезщетение придобивания и продажби.
При това положение тези проверки трябва да се отнасят изключително до елементи, които позволяват, от една страна, да се провери дали условията, необходими за освобождаване или за възстановяване, са действително изпълнени и от друга страна, да се изчислят сумите, евентуално дължими като обезщетение за копиране за лично ползване от лица, които не са освободени, като производители, вносители или дистрибутори, или от лица, които неправомерно са се ползвали от удостоверение за освобождаване или от възстановяване. По-нататък, доколкото въпросните данни са поверителни, юридическото лице и организациите за управление, на които такива данни станат известни в рамките на задачите им, са длъжни да запазят поверителния им характер. В случая обаче изглежда, че член 12, параграф 1 от Кралски указ 1398/2018 има за цел да наложи такова задължение, което все пак запитващата юрисдикция трябва да провери.
Второ, поради съображения, аналогични на изложените в точки 56 и 57 от настоящото решение, принципът на равно третиране не може да постави под въпрос разпоредби като тези на Закона за интелектуалната собственост и на Кралски указ 1398/2018, отнасящи се до правомощията, предоставени на юридическото лице в рамките на управлението на освобождаванията от плащане и на възстановяванията на обезщетението за копиране за лично ползване.
С оглед на всички гореизложени съображения на втория въпрос следва да се отговори, че член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29, както и принципът на равно третиране трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба, която оправомощава юридическо лице, което е учредено и контролирано от организациите за управление на права на интелектуална собственост, и на което е поверено управлението на освобождаванията от плащане и на възстановяването на обезщетения за копиране за лично ползване, да изисква достъп до информацията, необходима за упражняването на контролните правомощия, които са му предоставени за тази цел, без в частност да е възможно да му бъде противопоставена предвидената в националното право тайна на търговското счетоводство, тъй като това юридическо лице е длъжно да запази поверителния характер на получената информация.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

Поради изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

1)
Член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2001 година относно хармонизирането на някои аспекти на авторското право и сродните му права в информационното общество и принципът на равно третиране
трябва да се тълкуват в смисъл, че:
допускат национална правна уредба, по силата на която на юридическо лице, което е учредено и контролирано от организациите за управление на права на интелектуална собственост, се възлага управлението на освобождаванията от плащане и на възстановяването на обезщетения за копиране за лично ползване, когато тази национална правна уредба предвижда, че удостоверенията за освобождаване и възстановяванията трябва да се предоставят своевременно и съобразно обективни критерии, които не позволяват на това юридическо лице да откаже предоставянето на такова удостоверение или на възстановяване въз основа на съображения, предполагащи упражняването на свобода на преценка, и че решенията на същото лице за отказ подлежат на обжалване пред независима инстанция.

2)
Член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29 и принципът на равно третиране
трябва да се тълкуват в смисъл, че:
допускат национална правна уредба, която оправомощава юридическо лице, което е учредено и контролирано от организациите за управление на права на интелектуална собственост, и на което е поверено управлението на освобождаванията от плащане и на възстановяването на обезщетения за копиране за лично ползване, да изисква достъп до информацията, необходима за упражняването на контролните правомощия, които са му предоставени за тази цел, без в частност да е възможно да му бъде противопоставена предвидената в националното право тайна на търговското счетоводство, тъй като това юридическо лице е длъжно да запази поверителния характер на получената информация.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: испански.