CELEX: 62015TJ0336
Európai uniós védjegy
Megszűnés megállapítása iránti eljárás
A The Specials európai uniós szóvédjegy
Tényleges használat
A 207/2009/EK rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontja
A védjegyjogosult hozzájárulása
A 207/2009 rendelet 15. cikkének (2) bekezdése

A jogvita előzményei
2005. július 27‑én a beavatkozó fél, Jerry Dammers, a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK módosított tanácsi rendelet (
HL 1994. L 11., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) (helyébe lépett az európai uniós védjegyről szóló, 2009. február 26‑i 207/2009/EK tanácsi rendelet [
HL 2009. L 78., 1. o.
]) alapján, 3725082. számon oltalmat szerzett az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatalánál (EUIPO) a The Specials európai uniós szóvédjegyre.
A védjegyet a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 9., 16., 25. és 41. osztályba tartozó áruk és szolgáltatások tekintetében jelentették be, az egyes osztályok vonatkozásában az alábbi leírásnak megfelelően:
—
9. osztály: „Tudományos célra szolgáló, tengerészeti, földmérő, fényképészeti, mozgóképi, optikai, súlymérő, egyéb mérő‑, jelző‑, ellenőrző (felügyeleti), életmentő és oktatóberendezések és felszerelések; elektromos áram vezetésére, elosztására, transzformálására, gyűjtésére, szabályozására és irányítására szolgáló készülékek és eszközök; hangok vagy képek rögzítésére, továbbítására, másolására szolgáló készülékek; mágneses adathordozók, hanglemezek; automata áruelosztó‑berendezések és szerkezetek érmebedobással működő készülékekhez; regiszteres pénztárgépek, számológépek, adatfeldolgozó berendezések és számítógépek; tűzoltó készülékek”;
—
16. osztály: „Csomagolóanyagok CD‑khez, hangszalagokhoz és többcélú digitális lemezekhez; fényképek, nyomdaipari termékek és tájékoztatóanyagok tokok, füzetek és címkék formájában CD‑khez, hangszalagokhoz és többcélú digitális lemezekhez; fényképek, nyomdaipari termékek és tájékoztatóanyagok plakátok gyártásához”;
—
25. osztály: „Ruházati cikkek, cipők, kalapáruk”;
—
41. osztály: „Oktatás; szakmai képzés; szórakoztatás; sport‑ és kulturális tevékenységek”.
2012. október 30‑án a felperes, a Windrush Aka LLP, megszűnés megállapítása iránti kérelmet nyújtott be a fent említett európai uniós védjeggyel szemben, a 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján, a fenti 2. pontban szereplő összes áru és szolgáltatás vonatkozásában, e védjegy tényleges használatának hiánya miatt.
2014. március 17‑i határozatával a törlési osztály részben helyt adott a megszűnés megállapítása iránti kérelemnek. Megállapította a vitatott védjegy oltalmának megszűnését a fenti 2. pontban szereplő áruk és szolgáltatások tekintetében, a 9. osztályba tartozó, „CD‑k [audiovizuális]” és „letölthető elektronikus kiadványok” kivételével, amelyek tekintetében továbbra is fenntartotta a védjegyoltalom érvényességét.
2014. május 19‑én a felperes a 207/2009 rendelet 58–64. cikke alapján fellebbezést nyújtott be az EUIPO‑hoz a törlési osztály határozatának azon része ellen, amelyben az fenntartotta a vitatott védjegy oltalmának érvényességét a fenti 4. pontban szereplő áruk tekintetében.
Az EUIPO első fellebbezési tanácsa 2015. március 18‑i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) részben helyt adott a fellebbezésnek. Hatályon kívül helyezte a törlési osztály határozatát abban a részében, amelyben ez utóbbi fenntartotta a 9. osztályba tartozó „letölthető elektronikus kiadványok” tekintetében a vitatott védjegy oltalmának érvényességét, és ezen áruk tekintetében megállapította a védjegy oltalmának megszűnését. Megerősítette viszont a 9. osztályba tartozó „CD‑k [audiovizuális]” tekintetében a vitatott védjegy oltalmának érvényességét, azzal az indokkal, hogy e védjegyet egy harmadik személy a beavatkozó fél hozzájárulásával használta, és az az említett áruk tekintetében így tényleges használat tárgyát képezte.
A felek kérelmei
A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
—
helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
—
az EUIPO‑t kötelezze a költségek viselésére.
Az EUIPO és a beavatkozó fél azt kéri, hogy a Törvényszék:
—
utasítsa el a keresetet;
—
a felperest kötelezze az eljárás költségeinek viselésére.
A jogkérdésről
Keresetének alátámasztásaként a felperes egyetlen, lényegében a 207/2009 rendelet 15. cikke (2) bekezdésének megsértésére alapított jogalapra hivatkozik, mivel szerinte a fellebbezési tanács tévesen állapította meg azt, hogy a beavatkozó fél e rendelkezés értelmében véve érvényes módon adta hozzájárulását a vitatott védjegy harmadik személy által történő használatához.
Emlékeztetni kell rá, hogy a 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontja lényegében azt írja elő, hogy az EUIPO‑hoz benyújtott kérelem alapján az európai uniós védjegyoltalom megszűnését kell megállapítani, ha a jogosult az árujegyzékben szereplő árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatban a védjegy tényleges használatát az Európai Unióban megszakítás nélkül öt éven át elmulasztja, és a használat elmaradását kellőképpen nem igazolja.
E tekintetben a 207/2009 rendelet 15. cikkének (2) bekezdése értelmében a védjegynek a jogosult engedélyével történő használatát a jogosult részéről történő használatnak kell tekinteni.
Elöljáróban hangsúlyozni kell, hogy a keresetlevélben a felperes nem a fellebbezési tanács azon értékelését vitatja, miszerint a vitatott védjegy a 9. osztályba tartozó „CD‑k [audiovizuális]” tekintetében tényleges használat tárgyát képezte.
Ugyanakkor a felperes a tárgyaláson előadta, hogy a beavatkozó fél részére a vitatott védjegy használatáért átutalt díjak összege, amelyeket a beavatkozó fél az EUIPO előtti eljárásban közölt, túl alacsony volt a vitatott védjegy tényleges használatának bizonyításához. Ezen állítást, mivel az a vitatott védjegy tényleges használatát illetően a fellebbezési tanács által végzett értékelésnek első alkalommal a tárgyaláson való vitatását képezi, mint elfogadhatatlant, el kell vetni. Ugyanis ezen állítás nem tekinthető a 207/2009 rendelet 15. cikke (2) bekezdésének megsértésére alapított jogalap kiterjesztése körébe tartozónak, vagy az említett jogalappal szoros kapcsolatot mutatónak.
Ebből következően a Törvényszéknek csak arról a kérdésről kell döntenie, hogy a vitatott védjegy ezen áruk tekintetében történő tényleges használata – a 207/2009 rendelet 15. cikke (2) bekezdésének értelmében véve – a beavatkozó fél engedélyével történt‑e.
Egyetlen jogalapjának alátámasztására a felperes öt kifogásra hivatkozik.
A 207/2009 rendelet 15. cikke (2) bekezdésének figyelembevételének hiányára alapított, első kifogásról
A felperes arra hivatkozik, hogy a fellebbezési tanács tévesen idézte a megtámadott határozatban a 207/2009 rendelet 15. cikke (1) bekezdésének a) pontját, miközben e rendelkezés az előtte folyamatban lévő, jelen ügy elbírálása szempontjából irreleváns volt, szemben az említett rendelet 15. cikkének (2) bekezdésével.
A 207/2009 rendelet 15. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében a védjegy tényleges használatának bizonyítása kiterjed a védjegy olyan alakban történő használatának bizonyítására is, amely a lajstromozott alaktól csak a megkülönböztető képességet nem érintő elemekben tér el.
E rendelkezés – amely nem ír elő szigorú egyezést a védjegy használt alakja és annak lajstromozott alakja között – célja az, hogy lehetővé tegye a védjegy jogosultja számára a kereskedelmi felhasználás során a megjelölés olyan módosítását, amely a megkülönböztető képességet nem érintve lehetővé teszi, hogy a megjelölést az érintett áruk és szolgáltatások értékesítésének és reklámozásának igényeihez igazítsák. Céljának megfelelően, e rendelkezés tárgyi hatályának azokra az esetekre kell korlátozódnia, amelyekben a védjegyjogosult által a védjegy árujegyzékében szereplő áruk és szolgáltatások jelölésére konkrétan használt megjelölés képezi azt a formát, amelyben e védjegyet az üzleti életben használják (lásd: 2015. december 10‑iSony Computer Entertainment Europe kontra OHIM – Marpefa [Vieta] ítélet,
T‑690/14
, nem tették közzé,
EU:T:2015:950
,
31.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen esetben nem vitás, hogy a vitatott védjegynek a lajstromozott alaktól eltérő formában történő esetleges használatának kérdése nem képezte részét sem a törlési osztály, sem a fellebbezési tanács előtti jogvitának.
Egyebekben a felek egyetértenek abban, hogy a fellebbezési tanácsot annak a kérdésnek az eldöntésére kérték fel, a 207/2009 rendelet 15. cikkének (2) bekezdése alapján, hogy a beavatkozó fél hozzájárult‑e a vitatott védjegy harmadik személy általi használatához, vagy sem, továbbá abban, hogy azzal, hogy a 207/2009 rendelet 15. cikkének (1) bekezdés a) pontját idézte, a fellebbezési tanács nem az e szempontból releváns rendelkezést idézte.
Mindenesetre azt kell megállapítani, hogy a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 38–45. pontjában azt vizsgálta, hogy a beavatkozó fél hozzájárulását adta‑e a vitatott védjegy harmadik személyek általi használatához. E célból ugyanis a fellebbezési tanács annak érdekében értelmezte a beavatkozó fél és más művészek, valamint a lemezkiadó által 1979. június 8‑án kötött szerződést (a továbbiakban: 1979. június 8‑i szerződés), amelyre a felperes hivatkozott, hogy eldöntse, kiderül‑e ezen szerződésből az, hogy a beavatkozó fél hozzájárulását adta a „The Specials” zenei együttes nevének e lemezkiadó általi használatához. E tekintetben a fellebbezési tanács azt állapította meg, hogy e névnek az említett kiadó általi használata e beavatkozó fél hozzájárulásával történt.
Ennélfogva azt kell megállapítani, hogy a fellebbezési tanács elbírálta azt a kérdést, amellyel kapcsolatban hozzá fordultak, vagyis azt, hogy a beavatkozó fél hozzájárulását adta‑e a vitatott védjegy harmadik személy által történő használatához, és e célból a 207/2009 rendelet 15. cikkének (2) bekezdését alkalmazta.
Ebből következik, hogy az a tény, hogy a fellebbezési tanács e rendelet 15. cikkének (2) bekezdése helyett a 207/2009 rendelet 15. cikke (1) bekezdésének a) pontját idézte, pusztán formai hibának minősül, ami nincs kihatással a fellebbezési tanács által azon kérdéssel kapcsolatban végzett értékelés eredményére, amellyel kapcsolatban hozzá fordultak.
Ennélfogva az első kifogást el kell utasítani.
Az engedély (hozzájárulás) fogalmának, mint az uniós jog önálló fogalmának megsértésére alapított, második kifogásról
A felperes azt állítja, hogy a fellebbezési tanács, azáltal, hogy nem vette figyelembe a 207/2009 rendelet 15. cikkének (2) bekezdését annak értékelésénél, hogy a beavatkozó fél hozzájárult‑e a vitatott védjegy harmadik személy által történő használatához, figyelmen kívül hagyta azt a tényt, hogy az e rendelkezésben említett engedély (hozzájárulás) fogalmát kizárólag az uniós jogra figyelemmel kell értelmezni. E tekintetben a fellebbezési tanács a felperes érveinek elutasításakor tévesen arra támaszkodott, hogy a High Court of Justice‑nak (England and Wales) (legfelsőbb bíróság [Anglia és Wales], Egyesült Királyság) nincs olyan határozata, amely az 1979. június 8‑i szerződés releváns kikötéseit értelmezte volna.
Ezenfelül, a fellebbezési tanács a felperes szerint tévesen értelmezte az 1979. június 8‑i szerződés egyes kikötéseit, azáltal, hogy nem vette figyelembe azt, hogy e szerződés a „The Specials” zenei együttes nevének – az ezen együttes által készített zenei hangfelvételekkel kapcsolatos – használatához fűződő jogok egészét átruházta egy harmadik személyre.
Ami először is a felperes azon érvét illeti, miszerint a fellebbezési tanács nem kizárólag az uniós jogra figyelemmel értékelte a használathoz való hozzájárulás fogalmát, azt kell megállapítani, hogy ezen érv azon az előfeltevésen alapul, hogy az említett tanács nem vette figyelembe a 207/2009 rendelet 15. cikkének (2) bekezdését annak értékelésénél, hogy a beavatkozó fél hozzájárult‑e a vitatott védjegy harmadik személy által történő használatához. Márpedig, amint arra a fenti 22. pontban rámutattunk, a fellebbezési tanács által az e kérdéssel kapcsolatban adott értékelések a 207/2009 rendelet 15. cikkének (2) bekezdésén alapultak.
Ezenfelül, a megtámadott határozat 40. pontjában a fellebbezési tanács kiemelte, hogy mivel az 1979. június 8‑i szerződésre az angol jog az irányadó, az említett szerződés értelmezésére kizárólag a High Court of Justice (England and Wales) (legfelsőbb bíróság [Anglia és Wales]) rendelkezik hatáskörrel. Hozzátette, hogy a felperes nem hivatkozott e bíróság egyetlen határozatára sem azon állításának alátámasztására, miszerint a „The Specials” zenei együttes nevéhez fűződő jogokat egy harmadik személyre ruházták át.
A megtámadott határozat 40. pontjából kiderül, hogy a fellebbezési tanács nem hivatkozott e bíróság esetleges határozatainak hiányára annak megállapításakor, hogy a felperes állítása nem volt alátámasztva. Ebből azonban nem lehet azt a következtetést levonni, amint azt a felperes tette, hogy a fellebbezési tanácsnak e határozatokra figyelemmel kellett volna értékelnie a beavatkozó fél hozzájárulását, és nem – ahogyan azt a fellebbezési tanács helyesen tette – a 207/2009 rendelet 15. cikkének (2) bekezdésére figyelemmel.
Következésképpen a felperes érvét el kell utasítani.
Ami másodszor a felperesnek az 1979. június 8‑i szerződés egyes kikötéseinek téves értelmezésére alapított érvét illeti, azt a negyedik kifogással együtt kell megvizsgálni, amellyel a felperes azt rója fel a fellebbezési tanácsnak, hogy nem vette figyelembe az említett szerződést egyes kikötéseit.
Ennélfogva a második kifogást el kell utasítani.
A vitatott védjegy harmadik személyek általi használatához való hozzájárulással kapcsolatos bizonyítási teher megfordítására alapított, harmadik kifogásról
A felperes azt állítja, hogy azzal, hogy a fellebbezési tanács nem vette figyelembe a 207/2009 rendelet 15. cikkének (2) bekezdését, e rendelkezést megsértve, megfordította a vitatott védjegy harmadik személyek általi használatához való hozzájárulással kapcsolatos bizonyítási terhet. Ugyanis szerinte a fellebbezési tanács – tévesen – azt rótta fel a felperesnek, hogy nem hivatkozott olyan bírósági határozatokra, amelyek alkalmasak lettek volna az 1979. június 8‑i szerződés egyes kikötéseinek tartalmára vonatkozó állításainak alátámasztására. Márpedig, az említett tanácsnak szerinte kérnie kellett volna a beavatkozó féltől, hogy szolgáltasson további bizonyítékokat a vitatott védjegy használatához való hozzájárulásáról, amennyiben úgy vélte, hogy a benyújtott bizonyítékok nem elegendők, és nem a felperestől kellett volna kérnie annak bizonyítását, hogy a beavatkozó fél részéről nem történt meg a hozzájárulás.
Emlékeztetni kell arra, hogy a megszűnés megállapítása iránti eljárásban a vitatott védjegy jogosultját terheli annak bizonyítása, hogy engedélyezte e védjegy harmadik személy által történő állítólagos használatát (lásd: 2011. január 13‑iPark kontra OHIM – Bae [PINE TREE] ítélet,
T‑28/09
, nem tették közzé,
EU:T:2011:7
,
60.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen esetben, amint arra a felperes helyesen hivatkozik, a beavatkozó félnek kellett volna bizonyítania azt, hogy hozzájárult a vitatott védjegy harmadik személy általi használatához.
A felperes azonban tévesen hivatkozik arra, hogy a fellebbezési tanács rá hárította a hozzájárulás hiányára vonatkozó bizonyítás terhét.
Ugyanis, először is, egyrészt, a megtámadott határozat 4. pontjából kiderül, hogy a beavatkozó fél a felperes által benyújtott megszűnés megállapítása iránti kérelemre adott észrevételeihez csatolta a harmadik személyek által a vitatott védjegy használatáért általuk átutalt díjakra vonatkozó kivonatokat. Másrészt, a fellebbezési tanács az említett határozat 42. és 43. pontjában kiemelte, hogy a vitatott védjegy harmadik személyek általi használata a beavatkozó fél részére történő díjfizetés ellenében történt, azon időszak teljes egésze során, amelynek tekintetében a vitatott védjegy használatát igazolni kellett, amiből az említett tanács arra következtetett, hogy a vitatott védjegy harmadik személyek általi használatához megvolt a beavatkozó fél hozzájárulása. Ebből következik, hogy a fellebbezési tanács a beavatkozó fél által szolgáltatott bizonyítékok alapján következtetett az említett hozzájárulás meglétére, a fenti 34. pontban felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően.
Másodszor, amint arra a fenti 29. pontban rámutattunk, a fellebbezési tanács a beavatkozó félnek a vitatott védjegy harmadik személyek általi használatához adott hozzájárulását nem a High Court of Justice (England and Wales) (legfelsőbb bíróság [Anglia és Wales]) esetleges határozataira figyelemmel vizsgálta.
A felperes ennélfogva nem állíthatja, hogy a fellebbezési tanács rá hárította volna a beavatkozó félnek a vitatott védjegy harmadik személyek általi használatához való hozzájárulásának hiányára vonatkozó bizonyítás terhét.
Következésképpen a harmadik kifogást el kell utasítani.
Az 1979. június 8‑i szerződés egyes kikötései figyelembevételének hiányára alapított, negyedik kifogásról
A felperes azt rója fel a fellebbezési tanácsnak, hogy az nem vette figyelembe az 1979. június 8‑i szerződés egyes azon kikötéseit, amelyekből szerinte kiderül, hogy a beavatkozó fél átruházta a „The Specials” zenei együttes tevékenységéhez kapcsolódó jogokat, beleértve az ezen együttes nevének bármiféle – akár annak védjegyként történő – használatára vonatkozó jogokat is, és így már nem a beavatkozó fél volt az említett jogok jogosultja. Hozzáteszi, hogy e jogok átruházása miatt a beavatkozó fél által szolgáltatott bizonyítékok – a fellebbezési tanács vélekedésével ellentétben – nem voltak alkalmasak annak bizonyítására, hogy a beavatkozó fél hozzájárult a vitatott védjegy harmadik személyek által történő használatához.
Ami először is a beavatkozó fél jogainak az 1979. június 8‑i szerződés értelmében történt állítólagos átruházására vonatkozó érvet illeti, az EUIPO vitatja annak elfogadhatóságát. Az EUIPO szerint ezzel az érvvel a felperes valójában azt állítja, hogy a beavatkozó félnek nem volt joga a vitatott védjegy lajstromozását kérni, és ennek következtében az említett védjegy bejelentésekor a 207/2009 rendelet 52. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében véve rosszhiszeműen járt el. Márpedig, egyrészt e rendelkezés nem alkalmazható az európai uniós védjegyek megszűnésének megállapítása iránti eljárásban, másrészt, a 207/2009 rendelet 15. cikkének (2) bekezdése a védjegyek használatára, és nem azok tulajdonjogára vonatkozik.
Emlékeztetni kell arra, hogy a 207/2009 rendelet 52. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében az európai uniós védjegyet az EUIPO‑hoz benyújtott kérelem vagy a védjegybitorlási perben előterjesztett viszontkereset alapján törölni kell, ha a megjelölést rosszhiszeműen jelentették be lajstromozásra.
A jelen esetben a felperes arra hivatkozik, hogy a vitatott védjegy használata azon jogok közé tartozik, amelyeket szerinte a beavatkozó fél az 1979. június 8‑i szerződés értelmében átruházott, és amelyeknek – következésképpen – e védjegy bejelentésekor már ő nem volt a jogosultja.
Kétségtelen, hogy ezen érv úgy is értelmezhető, mint amely hallgatólagosan magában foglalja azt is, hogy a beavatkozó fél nem nyújthatott volna be a „The Specials” zenei együttes nevének európai uniós védjegyként történő lajstromozása iránti kérelmet. Mindenesetre a felperes a vitatott védjegy megszűnésének megállapítása iránti eljárás keretében nem hivatkozott a 207/2009 rendelet 52. cikke (1) bekezdése b) pontja alapján a beavatkozó félnek az említett védjegy bejelentésekor fennálló rosszhiszeműségére.
Ugyanis, a felperes csupán úgy véli, hogy a beavatkozó fél a 207/2009 rendelet 15. cikkének (2) bekezdése értelmében nem járulhatott hozzá a vitatott védjegy harmadik személyek által történő használatához abban az időszakban, amelynek tekintetében a tényleges használatot igazolni kell, hiszen akkor már nem ő volt az 1979. június 8‑i szerződés értelmében átengedett jogok jogosultja. Következésképpen, az EUIPO tévesen vitatja a felperes érvének elfogadhatóságát.
Ugyanakkor az EUIPO helyesen vitatja ezen érv megalapozottságát. Ugyanis azt kell megállapítani, hogy a 207/2009 rendelet 51. cikkének (1) bekezdésének megfelelően, annak bizonyítása szempontjából, hogy a vitatott védjegy nem képezte a beavatkozó fél által vagy az ő hozzájárulásával más által történő tényleges használat tárgyát, ennek nincs jelentősége.
Emlékeztetni kell arra, hogy azon követelmény jogszabályi célja, miszerint valamely védjegynek ahhoz, hogy az uniós jog címén oltalom alatt állhasson, tényleges használat tárgyát kell képeznie, abban a tényben keresendő, hogy az EUIPO védjegylajstroma nem tekinthető olyan, stratégiai fontosságú és statikus jegyzéknek, amely a tevékenységüket nem gyakorló jogosultak számára határozatlan időre jogi monopóliumot biztosít (2011. szeptember 15‑icentrotherm Clean Solutions kontra OHIM – Centrotherm Systemtechnik [CENTROTHERM] ítélet,
T‑427/09
,
EU:T:2011:480
,
24.
pont).
A jelen esetben emlékeztetni kell arra, hogy a beavatkozó fél a vitatott védjegy oltalmát 2005. július 27‑én szerezte meg, és e védjegy jogosultjaként, a 207/2009 rendelet 9. cikke (1) bekezdésének első mondata értelmében, e védjegy tekintetében kizárólagos jogokat élvez. Márpedig a 207/2009 rendelet 51. és 55. cikkének rendelkezéseiből az következik, hogy az európai uniós védjegyek tekintetében az érvényességet vélelmezni kell (lásd analógia útján: 2013. szeptember 13‑iFürstlich Castell’sches Domänenamt kontra OHIM – Castel Frères [CASTEL] ítélet,
T‑320/10
,
EU:T:2013:424
,
27.
pont; 2015. november 25‑iEwald Dörken kontra OHIM – Schürmann [VENT ROLL] ítélet,
T‑223/14
, nem tették közzé,
EU:T:2015:879
,
56.
pont).
Ebből következik, hogy a felperes nem hivatkozhat sikerrel keresetének – amely a 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontján alapuló megszűnés megállapítása iránti eljárással kapcsolatos – alátámasztásaként a „The Specials” zenei együttes nevéhez fűződő jogoknak az 1979. június 8‑i szerződés értelmében történt állítólagos átruházására annak bizonyítása érdekében, hogy a vitatott – 2005. július 27‑én lajstromozott – védjegy a 207/2009 rendelet 15. cikke értelmében már nem képezte a beavatkozó fél által vagy annak hozzájárulásával más által történő tényleges használat tárgyát.
Ami másodszor a beavatkozó fél által szolgáltatott bizonyítékok bizonyító erejének hiányára alapított érvet illeti, emlékeztetni kell arra, hogy a beavatkozó félre hárult annak bizonyítása, hogy hozzájárult e védjegy harmadik személyek általi használatához.
Ezenfelül hangsúlyozni kell, hogy figyelemmel az európai uniós védjegyek használatának e védjegyek jogosultjainak kizárólagos jogai kimerülésére gyakorolt joghatásainak fontosságára, a hozzájárulást oly módon kell kifejezni, amely egyértelműen tükrözi az e jogról való lemondás szándékát. E szándék általában a hozzájárulás kifejezett megfogalmazásából ered. Ugyanakkor nem zárható ki, hogy bizonyos esetekben e szándékra hallgatólagosan a szóban forgó védjegy harmadik személyek általi használatát megelőző, azzal egyidejű vagy azt követő olyan körülmények vagy tényezők alapján lehet következtetni, amelyek szintén egyértelműen a jogosult e jogáról való lemondásának szándékát tükrözik (lásd: 2011. január 13‑iPINE TREE ítélet,
T‑28/09
, nem tették közzé,
EU:T:2011:7
,
61.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2015. január 30‑iNow Wireless kontra OHIM – Starbucks [HK] [now] ítélet,
T‑278/13
, nem tették közzé,
EU:T:2015:57
,
35.
pont).
A jelen esetben, mivel a megszűnés megállapítása iránti kérelmet a felperes 2012. október 30‑án nyújtotta be, a fent említett rendelkezés által előírt ötéves időszak (a továbbiakban: releváns időszak) 2007. október 30‑tól 2012. október 29‑ig terjedt, amit a felek nem vitatnak.
A vitatott védjegynek a releváns időszakban történt tényleges használatának igazolására a beavatkozó fél benyújtotta az EUIPO‑hoz azokat a leveleket, amelyeket egy könyvelő címzett hozzá, és amelyek azokat a díjakat részletezték, amelyeket az ő részére a vitatott védjegy harmadik személyek általi használatáért 2007 és 2012 között fizettek, valamint az ugyanezen időszakra vonatkozó ezen díjak részletes kivonatait.
A felperes nem vitatja ezen iratok hitelességét. Azonban arra hivatkozik, hogy azok jogilag nem támasztják alá kellőképpen a beavatkozó fél által az ezen iratokban említett harmadik személyek részére adott hozzájárulást.
Ezt az érvet el kell vetni. Ugyanis az ítélkezési gyakorlat szerint, amikor valamely európai uniós védjegy jogosultja az e védjegy használatával kapcsolatos harmadik személy által végzett cselekményekre hivatkozik a védjegynek a 207/2009 rendelet 15. cikke értelmében vett tényleges használatára való hivatkozás alátámasztásaként, hallgatólagosan arra hivatkozik, hogy e használat az ő hozzájárulásával történt (lásd: 2011. január 13‑iPINE TREE ítélet,
T‑28/09
, nem tették közzé,
EU:T:2011:7
,
62.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2015. január 30‑i now ítélet,
T‑278/13
, nem tették közzé,
EU:T:2015:57
,
36.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ezenfelül kevéssé valószínű, hogy ezen iratok a beavatkozó fél rendelkezésére állnának, és azokat ő mint a vitatott védjegy használatának bizonyítékait benyújtaná, ha e használat az akarata ellenére történt volna.
Ennélfogva úgy kell tekinteni, hogy e bizonyítékok kellőképpen szilárd alapot képeztek ahhoz, hogy azokból arra lehessen következtetni, hogy a vitatott védjegy használata a releváns időszakban a beavatkozó fél hozzájárulásával történt.
Következésképpen a fellebbezési tanács egyrészt a megtámadott határozat 42. pontjában helyesen emelte ki, hogy a beavatkozó fél a vitatott védjegy harmadik személyek által történő használatáért díjfizetésben részesült, másrészt e határozat 45. pontjában helyesen vélekedett úgy, hogy e védjegyet a beavatkozó fél hozzájárulásával használták.
Ennélfogva a negyedik kifogást el kell utasítani.
Az irreleváns megállapítások figyelembevételére alapított, ötödik kifogásról
A felperes azt rója fel a fellebbezési tanácsnak, hogy az azt értékelte, hogy a beavatkozó fél hozzájárult‑e a vitatott védjegy harmadik személyek által történő használatához, a 207/2009 rendelet 15. cikkének (2) bekezdése értelmében véve, három olyan megállapítást véve figyelembe, amelyek szerinte ebből a szempontból irrelevánsak. Ily módon szerinte először is irreleváns az a körülmény, amelyet a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 42. pontjában kiemelt, miszerint a valamely névhez vagy védjegyhez fűződő jogokat általában nem olyan szerződés keretében szokták átruházni, amelyet egy előadóművész a lemezkiadóval lemezfelvételek készítése céljából köt. Másodszor, szerinte a megtámadott határozat 43. pontjában megállapított azon tény sem releváns, hogy a lemezkiadó, amellyel a beavatkozó fél 1979. június 8‑án szerződést kötött, nem vállalta a vitatott védjegyhez fűződő jogok EUIPO előtti érvényesítését. Harmadszor, az a tény, hogy a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 44. pontjában a felperes érveit úgy értelmezte, hogy azok a beavatkozó félnek a védjegy bejelentésekor fennálló, a 207/2009 rendelet 52. cikkének (1) bekezdése értelmében vett rosszhiszeműségének bizonyítására irányulnak, arra kötelezte volna őt, hogy ennek alapján nyújtson be a vitatott védjegy törlése iránti kérelmet. Márpedig a beavatkozó fél esetleges rosszhiszeműségének kérdése a vitatott védjegy harmadik személyek általi használatához való hozzájárulásának értékelése szempontjából irreleváns.
Amint arra a fenti 37. és 54. pontban rámutattunk, a fellebbezési tanács a beavatkozó fél hozzájárulásának meglétére az utóbbi által benyújtott bizonyítékokból következtetett, a fenti 34. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően, különösen egy könyvelő leveleiből, amelyek azokat a díjakat részletezték, amelyeket az ő részére a vitatott védjegy harmadik személyek általi használatáért fizettek, valamint a releváns időszakra vonatkozó ezen díjak részletes kivonataiból. Amint az a fenti 57. pontból kiderül, e bizonyítékok már önmagukban véve is elegendőek voltak annak bizonyítására, hogy a beavatkozó fél hozzájárult a vitatott védjegy harmadik személyek által történő használatához, a 207/2009 rendelet 15. cikkének (2) bekezdése értelmében.
Ezenfelül hangsúlyozni kell, hogy a fellebbezési tanácsnak a felperes által kifogásolt állításai önmagukban véve nem a beavatkozó fél hozzájárulásának bizonyítására szolgáltak, hanem csupán választ adtak a felperesnek az említett tanács elé terjesztett érveire, ahogyan azokat a megtámadott határozat 14. pontjában (első‑ötödik francia bekezdés) és 39. pontjában az említett tanács összefoglalta.
Ebből következik, hogy az ötödik kifogás hatástalan, így azt el kell vetni.
Mivel a felperes egyik kifogása sem megalapozott, az általa előterjesztett egyetlen jogalapot, és ennélfogva a keresetet teljes egészében el kell utasítani.
A költségekről
A Törvényszék eljárási szabályzata 134. cikkének (1) bekezdése alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, az EUIPO és a beavatkozó fél kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (első tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.

2)
A Törvényszék a Windrush Aka LLP‑t kötelezi a költségek viselésére.

Pelikánová
Valančius
Öberg
Kihirdetve Luxembourgban, a 2017. március 22‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	* Az eljárás nyelve: angol.