CELEX: 62018CJ0213
Zahtjev za prethodnu odluku
Pravosudna suradnja u građanskim stvarima
Sudska nadležnost, priznavanje i izvršenje sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima
Uredba (EU) br. 1215/2012
Članak 7. stavak 1. točka (a)
Sud nadležan u stvarima povezanima s ugovorima
Opća pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta
Uredba (EZ) br. 261/2004
Članci 5., 7., 9. i 12.
Montrealska konvencija
Nadležnost
Članci 19. i 33.
Zahtjev za odštetu i popravljanje štete zbog otkazivanja i kašnjenja letova

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 33. Konvencije o ujednačavanju određenih pravila u međunarodnom zračnom prijevozu, sklopljene u Montrealu 28. svibnja 1999. i odobrene u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 2001/539/EZ od 5. travnja 2001. (
SL 2001., L 194, str. 38
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 21., str. 5., u daljnjem tekstu: Montrealska konvencija), Uredbe (EZ) br. 261/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91 (
SL 2004., L 46, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 26., str. 21. i ispravak
SL 2019., L 119, str. 202
.) i Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (
SL 2012., L 351, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289. i ispravci
SL 2014., L 160, str. 40
. i
SL 2016., L 202, str. 57
.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između Adriana Guaitolija, Alessandra Celana Tomassonija, Marija Giulija, Concepción Casan Rodriguez, Antonije Cirilli, Lucije Cortini i Patrizije Padroni, s jedne strane, i društva easyJet Airline Co. Ltd., s druge strane, o zahtjevu za naknadu štete uzrokovane otkazivanjem jednog i kašnjenjem drugog leta.
Pravni okvir
Međunarodno pravo
Montrealska konvencija stupila je na snagu, kad je riječ o Europskoj uniji, 28. lipnja 2004.
Člankom 19. te konvencije, naslovljenim „Kašnjenje”, određuje se:
„Prijevoznik je odgovoran za štetu uzrokovanu kašnjenjem zračnog prijevoza putnika, prtljage ili tereta. Unatoč tomu, prijevoznik nije odgovoran za štetu uzrokovanu kašnjenjem ako dokaže da su on i njegovi službenici i agenti poduzeli sve mjere koje su se razumno mogle zatražiti da izbjegnu štetu ili ako nije bilo moguće poduzeti takve mjere.”
Člankom 33. navedene konvencije, naslovljenim „Sudska nadležnost”, određuje se:
„1.   Tužba za naknadu štete podnosi se, po izboru tužitelja, na državnom području jedne od država stranaka, bilo pred sudom stalnog boravišta prijevoznika ili u glavnom mjestu njegovog poslovanja, ili u mjestu poslovanja u kojem je sklopljen ugovor ili na sudu u mjestu odredišta.
[…]
4.   Pitanje postupka uređuje pravo suda kojemu je predmet povjeren.”
Pravo Unije
Uredba br. 261/2004
Članak 1. Uredbe br. 261/2004, naslovljen „Predmet”, u stavku 1. određuje:
„Ovom se Uredbom utvrđuju, prema ovdje navedenima uvjetima, minimalna prava koja imaju putnici kada:
(a)
im je uskraćen ukrcaj protiv njihove volje;
(b)
im je let otkazan;
(c)
njihov let kasni.”
Člankom 5. te uredbe, naslovljenim „Otkazivanje leta”, određeno je:
„1.   U slučaju otkazivanja leta, dotični putnici:
(a)
imaju pravo na pomoć od strane stvarnog zračnog prijevoznika u skladu s člankom 8.;
(b)
imaju pravo na pomoć od strane stvarnog zračnog prijevoznika u skladu s člankom 9. stavkom 1. točkom (a) i člankom 9. stavkom 2., kao i, u slučaju preusmjeravanja kada je predviđeno vrijeme polaska novog leta najmanje jedan dan nakon vremena polaska koje je bilo planirano za otkazani let, na pomoć navedenu u članku 9. stavku 1. točki (b) i članku 9. stavku 1. točki (c); i
(c)
imaju pravo na odštetu od strane stvarnog zračnog prijevoznika u skladu s člankom 7., osim ako:
i.
su obaviješteni o otkazivanju leta najmanje dva tjedna prije vremena polaska predviđenog redom letenja; ili
ii.
su obaviješteni o otkazivanju leta u roku od dva tjedna do sedam dana prije vremena polaska predviđenog redom letenja i ponuđeno im je preusmjeravanje koje im omogućuje da otputuju ne više od dva sata prije vremena polaska predviđenog redom letenja i da stignu na konačno odredište unutar četiri sata od planiranog vremena dolaska; ili
iii.
u roku od sedam dana prije vremena polaska predviđenog redom letenja ponuđeno im je preusmjeravanje, čime im je omogućeno da otputuju ne više od sat vremena ranije od predviđenog vremena polaska i da stignu na konačno odredište unutar dva sata od planiranog vremena dolaska.
2.   Kada se putnike obavješćuje o otkazivanju leta, istima treba dati objašnjenje o mogućem zamjenskom prijevozu.
3.   Stvarni zračni prijevoznik nije dužan platiti odštetu u skladu s člankom 7., ako može dokazati da je do otkazivanja leta došlo zbog izvanrednih okolnosti koje se nije moglo izbjeći čak ni ako su sve razumne mjere poduzete.
4.   Teret dokaza je li i kada putnik obaviješten o otkazivanju leta, leži na zračnom prijevozniku.”
Članak 7. navedene uredbe, naslovljen „Pravo na odštetu”, određuje:
„1.   Pozivanjem na ovaj članak, putnici ostvaruju pravo na odštetu u iznosu od:
(a)
250 EUR za sve letove dužine 1500 km ili kraće;
(b)
400 EUR za sve letove unutar Zajednice, duže od 1500 km i za sve druge letove dužine između 1500 km i 3500 km;
(c)
600 EUR za sve letove koji ne spadaju pod točke (a) ili (b).
U određivanju udaljenosti, kao baza se uzima mjesto [krajnjeg] odredišta na koje će, zbog uskraćivanja ukrcaja ili otkazivanja leta, putnici stići s određenim vremenskim zakašnjenjem u odnosu na vrijeme dolaska predviđenim redom letenja.
2.   Kada je putnicima ponuđeno preusmjeravanje do njihova konačnog odredišta zamjenskim letom, sukladno članku 8., i kad na taj način ostvareno vrijeme dolaska ne premašuje prvotno vrijeme dolaska leta:
(a)
za 2 sata, u vezi s letovima dugim 1500 km ili kraće; ili
(b)
za 3 sata, u vezi sa svim letovima unutar Zajednice, dužih od 1500 km i u vezi sa svim ostalim letovima između 1500 km i 3500 km; ili
(c)
za 4 sata, u vezi sa svim letovima koji ne spadaju pod točke (a) ili (b),
[stvarni] zračni prijevoznik može smanjiti visinu odštete predviđenu stavkom 1. za 50 %.
3.   Odšteta iz stavka 1. platit će se u gotovini, elektronskim bankovnim transferom, bankovnim nalogom ili bankovnim čekovima ili, uz pisanu suglasnost putnika, u putnim vaučerima i/ili drugim uslugama.
4.   Udaljenosti iz stavaka 1. i 2. određuju se pomoću metode za određivanje rute preko velikog kruga ortodrome.”
Sukladno članku 9. Uredbe br. 261/2004, naslovljenom „Pravo na skrb”:
„1.   Pozivanjem na ovaj članak, putnici ostvaruju pravo na besplatne:
(a)
obroke i osvježavajuće napitke u razumnom odnosu s vremenom čekanja;
(b)
smještaj u hotelu u slučajevima
–
kada je potrebno ostati jednu ili više noći,
–
kada je potreban ostanak duži od onoga koji je putnik planirao;
(c)
prijevoz između zračne luke do mjesta smještaja (hotel i drugo).
2.   Uz navedeno, putnici imaju pravo na dva besplatna telefonska poziva, telefaks poruke ili elektroničke poruke.
3.   U primjeni ovog članka, stvarni zračni prijevoznik posebno vodi računa o potrebama osoba smanjene pokretljivosti i svim osobama u njihovoj pratnji, kao i o potrebama djece bez pratnje.”
Članak 12. te uredbe, pod naslovom „Dodatna odšteta”, u stavku 1. određuje:
„Ova se Uredba primjenjuje ne dovodeći u pitanje prava putnika na dodatnu odštetu. Odšteta dodijeljena putniku ovom Uredbom može se odbiti od iznosa takve odštete.”
Uredba br. 1215/2012
Poglavlje II. Uredbe br. 1215/2012 naslovljeno „Nadležnost”, podijeljeno je na deset odjeljaka, od kojih su prvi, drugi i četvrti naslovljeni „Opće odredbe”, „Posebne nadležnosti” te „Nadležnost za potrošačke ugovore”.
Članak 4. te uredbe, koji se nalazi u odjeljku 1. poglavlja II., u stavku 1. propisuje:
„Podložno ovoj Uredbi, osobe s domicilom u državi članici, bez obzira na njihovo državljanstvo, tuže se pred sudovima te države članice.”
Na temelju članka 7. te uredbe, koji se nalazi u odjeljku 2. poglavlja II.:
„Osoba s domicilom u državi članici može biti tužena u drugoj državi članici:
1.
(a)
u stvarima povezanim s ugovorom, pred sudom mjesta izvršenja konkretne obveze;
(b)
za potrebe ove odredbe, te ako nije drukčije dogovoreno, mjesto izvršenja konkretne obveze je:
[…]
–
u slučaju pružanja usluga, mjesto u državi članici u kojoj su usluge pružene ili trebale biti pružene sukladno ugovoru;
[…]”
Članak 17. te uredbe, koji je dio odjeljka 4. poglavlja II., predviđa pravila o nadležnosti za potrošačke ugovore koja se ipak, sukladno stavku 3. tog članka, ne primjenjuju na ugovor o prijevozu, osim ako se ne radi o ugovoru u kojem je u cijenu uračunana kombinacija prijevoza i smještaja.
U poglavlju VI. Uredbe br. 1215/2012, naslovljenom „Prijelazne odredbe”, nalazi se članak 66., koji u stavku 1. određuje:
„Ova se Uredba primjenjuje samo na sudske postupke koji su pokrenuti, na vjerodostojne isprave koje su formalno sastavljene ili registrirane te na sudske nagodbe koje su potvrđene ili sklopljene na dan ili nakon 10. siječnja 2015.”
Članak 67. te uredbe, koji se nalazi u njezinu poglavlju VII., naslovljenom „Odnos prema drugim instrumentima”, određuje:
„Ova Uredba ne dovodi u pitanje primjenu odredaba o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka o posebnim pitanjima sadržanim u instrumentima Unije ili nacionalnom zakonodavstvu koje je usklađeno sukladno tim instrumentima.”
Članak 71. te uredbe, koji se također nalazi u poglavlju VII., u stavku 1. propisuje:
„Ova Uredba ne utječe na konvencije čije su države članice stranke i koje, u pogledu posebnih pitanja, uređuju nadležnost ili priznavanje ili izvršenje presuda.”
Uredba (EZ) br. 44/2001
Članak 5. Uredbe (EZ) br. 44/2001 Europskog Vijeća od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (
SL 2001., L 12, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.), koji je dio odjeljka 2., naslovljenog „Posebna nadležnost”, poglavlja II. te uredbe, koje je pak naslovljeno „Nadležnost”, glasi:
„Osoba s domicilom u državi članici može u drugoj državi članici biti tužena:
1.
(a)
u stvarima koje se odnose na ugovore ako je predmet postupka ugovor ili zahtjevi iz ugovora, pred sudom u mjestu u kojemu je obveza izvršena ili treba biti izvršena
(b)
u svrhe ove odredbe, osim ako nije drukčije ugovoreno, mjesto izvršenja obveze je
–
u slučaju kupoprodaje robe, mjesto u državi članici u kojemu je, u skladu s ugovorom, roba isporučena ili je trebala biti isporučena,
–
u slučaju pružanja usluga, mjesto u državi članici u kojemu su, u skladu s ugovorom, usluge pružene ili su trebale biti pružene;
(c)
ako se ne primjenjuje podstavak (b), primjenjuje se podstavak (a).
[…]”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Tužitelji u glavnom postupku sklopili su s društvom easyJet Airline, zračnim prijevoznikom čije se sjedište nalazi u Ujedinjenoj Kraljevini, ugovor o zračnom prijevozu, koji se odnosio na polazni let iz Rim Fiumicino (Italija)-Krf (Grčka), 4. kolovoza 2015. u 20 sati i 20 minuta, i povratni let Krf‑Rim Fiumicino (Italija), 14. kolovoza 2015. u 23 sata i 25 minuta.
Objavljeno je kašnjenje polaznog leta, a zatim i njegovo otkazivanje i odgoda za sutradan. Tužiteljima u glavnom postupku nije ponuđen ni ukrcaj na let drugog prijevoznika ni mogućnost konzumiranja jela ili manjeg obroka, kao ni bilo koji oblik pomoći, odštete ili naknade, unatoč službenom zahtjevu upućenom u tom smislu društvu easyJetAirline.
Što se tiče povratnog leta, on je kasnio više od dva a manje od tri sata.
Tužitelji u glavnom postupku, s domicilom u Rimu (Italija), su 28. lipnja 2016. pokrenuli pred Tribunale ordinario di Roma (Redovni sud u Rimu, Italija) postupak u kojem su zahtijevali da se tuženiku naloži plaćanje naknada iz članaka 5., 7. i 9. Uredbe br. 261/2004, kao i naknade dodatne imovinske i neimovinske štete uzrokovane time što je društvo easyJetAirline povrijedilo svoje ugovorne obveze.
EasyJet Airline je istaknuo dva prigovora nenadležnosti suda pred kojim je pokrenut postupak, pri čemu se prvi temeljio na vrijednosti spora, a drugi na pravilima o mjesnoj nadležnosti.
Iako je Tribunale ordinario di Roma (Redovni sud u Rimu) odbio prvi prigovor nenadležnosti, u pogledu drugog prigovora istaknuo je da njegova nadležnost ovisi o mjerodavnom pravu – nacionalnom pravu ili pravu Unije – i načinu na koji bi ga se trebalo tumačiti.
U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev najprije postavlja pitanje primjenjuje li se Montrealska konvencija u glavnom postupku, barem na jedan njegov dio, ili je navedeni postupak obuhvaćen isključivo Uredbom br. 261/2004.
Nadalje, u slučaju isključive ili djelomične primjene Montrealske konvencije, sud koji je uputio zahtjev pita primjenjuje li se pravilo iz njezina članka 33., kao što je presudio Corte di cassazione (Kasacijski sud, Italija), samo na određivanje nadležne države ili pak, što mu se čini vjerojatnijim, ovo pravilo uređuje i određivanje nadležnog suda unutar te države.
Sud koji je uputio zahtjev ističe da je, prema pravilima nacionalnog građanskog postupovnog prava, nadležan za odlučivanje u glavnom postupku samo ako bude presuđeno da je na njega isključivo primjenjiva Montrealska konvencija te da njezin članak 33. treba tumačiti na način da on određuje samo nadležnu državu. U suprotnom slučaju, u navedenom sporu nadležan je Tribunale di Civitavecchia (Sud u Civitavecchiji, Italija), na čijem se području nadležnosti nalazi zračna luka polaska polaznog leta i dolaska povratnog leta.
U tim je okolnostima Tribunale Ordinario di Roma (Redovni sud u Rimu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Ako stranka čiji je let kasnio ili je otkazan, osim paušalne i standardizirane odštete iz članaka 5., 7. i 9. Uredbe br. 261/2004, zatraži i naknadu štete u smislu članka 12. te uredbe, treba li primijeniti članak 33. Montrealske konvencije ili je ‚sudska nadležnost’ (međunarodna ili nacionalna) u svakom slučaju uređena člankom 5. Uredbe br. 44/2001?
2.
Treba li u prvom slučaju iz prvog pitanja članak 33. Montrealske konvencije tumačiti na način da uređuje samo podjelu nadležnosti među državama ili na način da uređuje i nacionalnu mjesnu nadležnost u pojedinoj državi članici?
3.
Je li u prvom slučaju iz drugog pitanja primjena članka 33. Montrealske konvencije ‚isključiva’ i onemogućuje li primjenu članka 5. Uredbe br. 44/2001 ili je obje odredbe moguće zajedno primijeniti kako bi se izravno odredila i nadležnost države i nacionalna mjesna nadležnost njezinih sudova?”
O prethodnim pitanjima
Uvodne napomene
Potrebno je pojasniti da se, iako je sud koji je uputio zahtjev u svojim prethodnim pitanjima službeno uputio na Uredbu br. 44/2001, u glavnom predmetu
ratione temporis
primjenjuju odredbe Uredbe br. 1215/2012, sukladno njezinu članku 66. stavku 1. Naime, tužba o kojoj odlučuje sud koji je uputio zahtjev podnesena je nakon 10. siječnja 2015.
Osim toga, kao što to proizlazi iz ustaljene sudske prakse, okolnost da je navedeni sud svoj zahtjev za prethodnu odluku sročio pozivajući se na određene odredbe Uredbe br. 44/2001 nije zapreka Sudu da tom sudu pruži sve elemente tumačenja koji mogu biti korisni za donošenje odluke u postupku koji se pred njime vodi, neovisno o tome je li se taj sud u tekstu svojih pitanja pozvao na te elemente (vidjeti, po analogiji, presudu od 6. lipnja 2019., Weil,
C‑361/18
,
EU:C:2019:473
, t.
26.
).
Usto, treba podsjetiti na to da, budući da se Uredbom br. 1215/2012 stavlja izvan snage i zamjenjuje Uredba br. 44/2001 koja je zamijenila Konvenciju od 27. rujna 1968. o [sudskoj] nadležnosti i priznavanju te izvršavanju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (
SL 1972., L 299, str. 32
.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str.3.), tumačenje Suda u vezi s odredbama potonjeg pravnog instrumenta vrijedi i za odredbe Uredbe br. 1215/2012, kad se te odredbe mogu smatrati istovjetnima (vidjeti u tom smislu presudu od 29. srpnja 2019., Tibor‑Trans,
C‑451/18
,
EU:C:2019:635
, t.
23.
).
Naposljetku, kao što proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, tužitelji u glavnom postupku zahtijevaju kako paušalnu odštetu i naknadu troškova koje su predviđene člancima 7. i 9. Uredbe br. 261/2004 tako i dodatnu odštetu predviđenu člankom 12. te uredbe, odnosno naknadu navodno pretrpljene dodatne imovinske i neimovinske štete. Budući da je dodatna odšteta uređena Montrealskom konvencijom (vidjeti u tom smislu presudu od 13. listopada 2011., Sousa Rodríguez i dr.,
C‑83/10
,
EU:C:2011:652
, t.
38.
), iz toga slijedi da u sporu poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku postoje dva sustava odgovornosti zračnog prijevoznika u odnosu na putnike, pri čemu se jedan temelji na Uredbi br. 261/2004, a drugi na Montrealskoj konvenciji.
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnom želi saznati treba li članak 7. stavak 1., članak 67. i članak 71. stavak 1. Uredbe br. 1215/2012 te članak 33. Montrealske konvencije tumačiti na način da je sud države članice kojem je podnesena tužba, kojom se istodobno zahtijeva naknada paušalne i standardizirane odštete predviđene Uredbom br. 261/2004 i naknada dodatne štete koja je obuhvaćena područjem primjene Montrealske konvencije, mora ocijeniti svoju nadležnost, u odnosu na prvi dio zahtjeva, na temelju članka 7. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012, a u odnosu na drugi dio, na temelju članka 33. te konvencije.
Kad je riječ o nadležnosti za odlučivanje o zahtjevima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, Sud je već istaknuo da se, s obzirom na to da prava utemeljena na odredbama Uredbe br. 261/2004 i odredbama Montrealske konvencije pripadaju različitim regulatornim okvirima, pravila o međunarodnoj nadležnosti predviđena tom konvencijom ne primjenjuju na zahtjeve podnesene samo na temelju Uredbe br. 261/2004 jer se potonji trebaju razmatrati s obzirom na Uredbu br. 44/2001 (vidjeti u tom smislu presudu od 10. ožujka 2016., Flight Refund,
C‑94/14
,
EU:C:2016:148
, t.
46.
i navedenu sudsku praksu).
Isto vrijedi i u okviru spora poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, u kojem se zahtjevi tužiteljâ temelje istodobno na odredbama Uredbe br. 261/2004 i na Montrealskoj konvenciji.
Usto, na temelju članka 67. i članka 71. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012 moguće je primijeniti pravila o sudskoj nadležnosti koja se odnose na posebna područja, a sadržana su u aktima Unije ili u konvencijama čije su države članice stranke. Budući da zračni prijevoz predstavlja takvo posebno područje, pravila o nadležnosti predviđena Montrealskom konvencijom moraju se moći primijeniti unutar regulatornog okvira stvorenog tom konvencijom.
U tim okolnostima, s jedne strane, kad je riječ o zahtjevima koji se temelje na člancima 5., 7. i 9. Uredbe br. 261/2004, sud koji je uputio zahtjev mora provjeriti postojanje svoje nadležnosti radi odlučivanja u sporu koji se pred njime vodi, sukladno Uredbi br. 1215/2012.
S tim u vezi, vrijedi podsjetiti na to da se, u svrhu jačanja pravne zaštite osoba sa sjedištem u Uniji na način da se istodobno omogući i tužitelju da lako utvrdi sud pred kojim može pokrenuti postupak i tuženiku da razumno predvidi pred kojim sudom može biti tužen, pravila o nadležnosti sadržana u Uredbi br. 1215/2012 temelje na nadležnosti prema načelu tuženikova domicila iz članka 4. te uredbe, dopunjenog posebnim nadležnostima (vidjeti, po analogiji, presudu od 3. svibnja 2007., Color Drack,
C‑386/05
,
EU:C:2007:262
, t.
20.
i
21.
).
Tako je pravilo nadležnosti tuženikova domicila dopunjeno, na temelju članka 7. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012, pravilom o posebnoj nadležnosti u stvarima povezanima s ugovorima, koje je opravdano postojanjem uske poveznice između ugovora i suda koji o mora o njemu odlučiti (vidjeti, po analogiji, presudu od 3. svibnja 2007., Color Drack,
C‑386/05
,
EU:C:2007:262
, t.
22.
).
Na temelju navedenog pravila tuženika se također može tužiti pred sudom mjesta u kojem je konkretna obveza bila ili bi morala biti izvršena jer se predmnijeva da je taj sud usko povezan s ugovorom (vidjeti, po analogiji, presudu od 3. svibnja 2007., Color Drack,
C‑386/05
,
EU:C:2007:262
, t.
23.
).
Osim toga, iako odredbe odjeljka 4. poglavlja II. Uredbe br. 1215/2012 o „Nadležnosti za potrošačke ugovore” također utvrđuju pravilo o posebnoj nadležnosti u korist potrošača, valja istaknuti da članak 17. stavak 3. te uredbe određuje da se taj odjeljak „ne primjenjuje na ugovor o prijevozu, osim ako se ne radi o ugovoru u kojem je u cijenu uračunana kombinacija prijevoza i smještaja” (presuda od 11. travnja 2019., Ryanair,
C‑464/18
,
EU:C:2019:311
, t.
28.
).
U području zračnog prijevoza iz sudske prakse Suda proizlazi da pravilo o posebnoj nadležnosti u području pružanja usluga, predviđeno u članku 7. stavku 1. točki (b) drugoj alineji Uredbe br. 1215/2012, određuje kao nadležan za odlučivanje o zahtjevu za naknadu štete na temelju ugovora o zračnom prijevozu osoba, prema tužiteljevu izboru, sud u čijoj je nadležnosti mjesto polaska ili dolaska zrakoplova, kako su ta mjesta određena u tom ugovoru o prijevozu (vidjeti, po analogiji, presude od 9. srpnja 2009., Rehder,
C‑204/08
,
EU:C:2009:439
, t.
43.
i
47.
i od 11. srpnja 2018., Zurich Insurance i Metso Minerals,
C‑88/17
,
EU:C:2018:558
, t.
18.
).
S druge strane, kad je riječ o zahtjevima koji se temelje na odredbama Montrealske konvencije, osobito na njezinu članku 19., koji se odnosi na naknadu štete uzrokovane kašnjenjem leta, sud koji je uputio zahtjev treba utvrditi svoju nadležnost za odlučivanje o tom dijelu tužbe s obzirom na članak 33. navedene konvencije.
Iz prethodno navedenog proizlazi da članak 7. stavak 1., članak 67. i članak 71. stavak 1. Uredbe br. 1215/2012 te članak 33. Montrealske konvencije treba tumačiti na način da je sud države članice kojem je podnesena tužba, kojom se istodobno zahtijeva naknada paušalne i standardizirane odštete predviđene Uredbom br. 261/2004 i naknada dodatne štete koja je obuhvaćena područjem primjene Montrealske konvencije, mora ocijeniti svoju nadležnost, u odnosu na prvi dio zahtjeva, na temelju članka 7. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012, a u odnosu na drugi dio zahtjeva, na temelju članka 33. te konvencije.
Drugo pitanje
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnom želi saznati treba li članak 33. stavak 1. Montrealske konvencije tumačiti na način da se njime, za potrebe tužbi za naknadu štete obuhvaćene područjem primjene te konvencije, ne uređuje samo podjela sudske nadležnosti među državama strankama te konvencije nego i podjela mjesne nadležnosti među sudovima svake od tih država.
Uvodno valja podsjetiti na to da su odredbe Montrealske konvencije sastavni dio pravnog poretka Unije, tako da je Sud nadležan tumačiti te odredbe, pri čemu poštuje pravila međunarodnog prava kojima podliježe Unija (vidjeti, u tom smislu, presudu od 6. svibnja 2010., Walz,
C‑63/09
,
EU:C:2010:251
, t.
20.
).
Sud je već istaknuo da pojmove sadržane u Montrealskoj konvenciji treba tumačiti ujednačeno i autonomno, tako da on, kada tumači te pojmove u prethodnom postupku, ne treba uzeti u obzir različiti smisao koji im se mogao pridati u nacionalnim pravima država članica Unije, nego pravila tumačenja općeg međunarodnog prava koja obvezuju Uniju (vidjeti, u tom smislu, presudu od 6. svibnja 2010., Walz,
C‑63/09
,
EU:C:2010:251
, t.
21.
i
22.
).
S tim u vezi, člankom 31. Konvencije o pravu međunarodnih ugovora, potpisane u Beču 23. svibnja 1969., kojom se kodificiraju pravila općeg međunarodnog prava, a čije odredbe obvezuju Uniju, pobliže je određeno da se međunarodni ugovor mora tumačiti u dobroj vjeri, prema uobičajenom smislu izraza iz ugovora u njihovu kontekstu i u svjetlu predmeta i svrhe ugovora (presuda od 6. svibnja 2010., Walz,
C‑63/09
,
EU:C:2010:251
, t.
23.
).
Iz teksta članka 33. Montrealske konvencije proizlazi da na njegovu temelju tužitelj ima mogućnost izbora da protiv predmetnog zračnog prijevoznika podnese tužbu na državnom području jedne od država stranaka, bilo pred sudom stalnog boravišta prijevoznika ili u glavnom mjestu njegova poslovanja ili u mjestu poslovanja u kojem je sklopljen ugovor ili na sudu u mjestu odredišta predmetnog leta.
Kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 61. svojega mišljenja, ova odredba se u prvom redu odnosi na „državno područje jedne od država stranaka”, a zatim navodi sud koji se, među sudovima sa sjedištem na tom području, može proglasiti nadležnim
ratione loci
na temelju kriterija jasne poveznice.
Iz toga slijedi da, kako to i proizlazi iz samog njegova teksta, članak 33. stavak 1. Montrealske konvencije treba tumačiti na način da se njime uređuje i podjela mjesne nadležnosti među sudovima svake od njezinih država stranaka.
Ovakvo tumačenje proizlazi iz ocjene svrhe Montrealske konvencije. Naime, iz preambule Montrealske konvencije proizlazi da su se države stranke te konvencije suglasile ne samo „zajamčiti zaštitu interesa korisnika u međunarodnom zračnom prijevozu” nego i „dalje usklađivati i kodificirati određena pravila koja uređuju [taj prijevoz kako bi se] postigla pravedna uravnoteženost interesa” koji su prisutni.
Tumačenje prema kojem predmet članka 33. stavka 1. Montrealske konvencije nije samo odrediti državu stranku nadležnu za predmetnu tužbu za naknadu štete, već i sudove te države kojima tužbu treba podnijeti, može pridonijeti ostvarenju cilja snažnijeg ujednačavanja, koji je izražen u preambuli ovog instrumenta, kao i zaštiti interesa potrošača, istodobno nudeći pravednu uravnoteženost s interesima zračnih prijevoznika.
Naime, izravno određivanje mjesno nadležnog suda može osigurati veću predvidljivost i bolju pravnu sigurnost, u interesu obiju stranaka u sporu.
Uzimajući u obzir prethodno navedeno, članak 33. stavak 1. Montrealske konvencije treba tumačiti na način da se njime, za potrebe tužbi za naknadu štete obuhvaćene područjem primjene te konvencije, ne uređuje samo podjela sudske nadležnosti među državama strankama te konvencije nego i podjela mjesne nadležnosti među sudovima svake od tih država.
Treće pitanje
Uzimajući u obzir odgovor na drugo pitanje, nije potrebno odgovoriti na treće pitanje.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

1.
Članak 7. stavak 1., članak 67. i članak 71. stavak 1. Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima te članak 33. Konvencije o ujednačavanju određenih pravila u međunarodno zračnom prijevozu, sklopljene u Montrealu 28. svibnja 1999. i odobrene u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 2001/539/EZ od 5. travnja 2001. treba tumačiti na način da je sud države članice kojem je podnesena tužba, kojom se istodobno zahtijeva naknada paušalne i standardizirane odštete predviđene Uredbom (EZ) br. 261/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta […] u polasku te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91, i naknada dodatne štete koja je obuhvaćena područjem primjene te konvencije, mora ocijeniti svoju nadležnost, u odnosu na prvi dio zahtjeva, na temelju članka 7. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012, a u odnosu na drugi dio zahtjeva, na temelju članka 33. navedene konvencije.

2.
Članak 33. stavak 1. Konvencije o ujednačavanju određenih pravila u međunarodnom zračnom prijevozu, sklopljene u Montrealu 28. svibnja 1999., treba tumačiti na način da se njime, za potrebe tužbi za naknadu štete obuhvaćenih područjem primjene te konvencije, ne uređuje samo podjela sudske nadležnosti među državama strankama te konvencije nego i podjela mjesne nadležnosti među sudovima svake od tih država.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski