CELEX: 62020CJ0590
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Normatīvo un administratīvo aktu noteikumu koordinēšana attiecībā uz ārstu darbību
Direktīva 75/363/EEK un 82/76/EEK
Ārsta speciālista apmācība
Pienācīgs atalgojums
Direktīvas 82/76/EEK piemērošana apmācībai, kas sākta pirms tās stāšanās spēkā un turpinās pēc transponēšanas termiņa beigām

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LES 189. panta trešo daļu, kā arī 13. un 16. pantu Padomes Direktīvā 82/76/EEK (1982. gada 26. janvāris), ar ko groza Direktīvu 75/362/EEK par diplomu, sertifikātu un citu medicīnas kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpēju atzīšanu un pasākumiem, lai sekmētu brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības efektīvu īstenošanu, kā arī Direktīvu 75/363/EEK par normatīvo un administratīvo aktu noteikumu koordinēšanu attiecībā uz ārstu darbību (
OV 1982, L 43, 21. lpp.
).
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp
Presidenza del Consiglio dei Ministri
(Ministru padomes prezidentūra, Itālija),
Ministero dell’Economia e delle Finanze
(Ekonomikas un finanšu ministrija, Itālija), QA, JA,
Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca
(Izglītības, universitāšu un pētniecības ministrija, Itālija) un
Ministero della Salute
(Veselības ministrija, Itālija), no vienas puses, un UK u.c. un IG u.c. (turpmāk tekstā – “attiecīgie ārsti speciālisti”), no otras puses, par pienākumu pēdējiem minētajiem izmaksāt pienācīgu atalgojumu Padomes Direktīvas 75/363/EEK (1975. gada 16. jūnijs) par normatīvo un administratīvo aktu noteikumu koordinēšanu attiecībā uz ārstu darbību (
OV 1975, L 167, 14. lpp.
), kas grozīta ar Direktīvu 82/76 (turpmāk tekstā – grozītā Direktīva 75/363”), pielikuma izpratnē, kā arī par to zaudējumu atlīdzināšanu, kurus tie uzskata par nodarītiem Direktīvas 82/76 atbilstošas un savlaicīgas netransponēšanas dēļ.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 75/363
Direktīvas 75/363 2. panta 1. punktā bija paredzēts:
“Dalībvalstis nodrošina, lai apmācība, pēc kuras pabeigšanas tiek izsniegts diploms, sertifikāts vai cits kvalifikāciju apliecinošs dokuments specializētajā medicīnā, atbilstu vismaz šādām prasībām:
a)
tā notiek, veiksmīgi pabeidzot sešu gadu mācību kursu saskaņā ar to apmācības kursu, kas minēts 1. pantā;
b)
tā ietver teorētiskās un praktiskās mācības;
c)
tas ir pilna laika kurss, kuru pārrauga kompetentas iestādes vai organizācijas;
d)
tā notiek universitātes centrā, slimnīcā, kurā notiek mācības, vai, vajadzības gadījumā, veselības aprūpes iestādē, kuru šim nolūkam ir apstiprinājušas kompetentas iestādes vai organizācijas;
e)
ārsts, kurš mācās, lai kļūtu par speciālistu, personīgi piedalās konkrēto pakalpojumu sniegšanā un uzņemas atbildību par paveikto.” [Neoficiāls tulkojums]
Šīs direktīvas 3. pantā bija noteikts:
“1.   Neskarot 2. panta 1. punkta c) apakšpunktā minēto principu par pilna laika apmācību un līdz brīdim, kad Padome pieņem lēmumu saskaņā ar 3. punktu, dalībvalstis var atļaut daļlaika specializēto apmācību apstākļos, kurus apstiprinājušas kompetentās valsts iestādes, ja pilna laika apmācība pamatotu iemeslu dēļ nav iespējama.
2.   Specializētās apmācības kopējo ilgumu nedrīkst saīsināt, izmantojot 1. punktu. Apmācības standartu nedrīkst pasliktināt ne ar daļlaika apmācību, ne arī veicot privātu, apmaksātu profesionālo darbību.
3.   Vēlākais četrus gadus pēc šīs direktīvas izziņošanas, ņemot vērā situācijas pārskatu un pēc Komisijas priekšlikuma, paturot prātā, ka daļlaika apmācības iespējai būtu jāturpina pastāvēt noteiktos apstākļos, kas būtu jāizskata atsevišķi katrai specializācijai, Padome lemj, vai 1. un 2. punkta noteikumi būtu jāsaglabā vai jāgroza.” [Neoficiāls tulkojums]
Minētās direktīvas 7. panta redakcija bija šāda:
“Kā pārejas pasākumu un neatkarīgi no 2. panta 1. punkta c) apakšpunkta un 3. panta dalībvalstis, kuru normatīvie vai administratīvie akti atļauj daļlaika specializētas apmācības metodi šīs direktīvas izziņošanas brīdī, drīkst turpināt piemērot šos noteikumus kandidātiem, kas ir sākuši apmācību, lai kļūtu par speciālistiem ne vēlāk kā četrus gadus pēc šīs direktīvas izziņošanas. Šo laikposmu var pagarināt, ja Padome nav pieņēmusi lēmumu saskaņā ar 3. panta 3. punktu.” [Neoficiāls tulkojums]
Direktīva 75/363 tika paziņota dalībvalstīm 1976. gada 20. jūnijā.
Direktīva 82/76
Atbilstoši Direktīvas 82/76 9. panta 1. punktam Direktīvas 75/363 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts tika aizstāts ar šādu tekstu:
“Dalībvalstis nodrošina, lai apmācība, pēc kuras pabeigšanas tiek izsniegts diploms, sertifikāts vai cits kvalifikāciju apliecinošs dokuments specializētajā medicīnā, atbilstu vismaz šādām prasībām:
[..]
c)
tas ir pilna laika kurss, kuru pārrauga kompetentas iestādes vai organizācijas saskaņā ar pielikuma 1. punktu;
[..].” [Neoficiāls tulkojums]
Atbilstoši Direktīvas 82/76 10. pantam Direktīvas 75/363 3. pants tika aizstāts ar šādu tekstu:
“1.   Neskarot 2. panta 1. punkta c) apakšpunktā minēto principu par pilna laika apmācību un līdz brīdim, kad Padome pieņem lēmumu saskaņā ar 3. punktu, dalībvalstis var atļaut daļlaika specializēto apmācību apstākļos, kurus apstiprinājušas kompetentās valsts iestādes, ja pilna laika apmācība pamatotu iemeslu dēļ nav iespējama.
2.   Daļlaika apmācība notiek saskaņā ar šīs direktīvas pielikuma 2. punktu, un tās līmenis kvalitātes ziņā atbilst pilna laika apmācībai. Šo līmeni nedrīkst pasliktināt ne tas, ka apmācība ir daļlaika, ne tas, ka privātā kārtā tiek veikta atalgota profesionālā darbība.
Specializētās apmācības kopējo ilgumu nedrīkst saīsināt tādēļ, ka tā ir bijusi daļlaika apmācība.
3.   Padome ne vēlāk kā 1989. gada 25. janvārī nolemj, vai 1. un 2. punkta noteikumi ir jāsaglabā vai jāgroza, ņemot vērā situācijas pārskatu un pēc Komisijas priekšlikuma, paturot prātā, ka daļlaika apmācības iespējai būtu jāturpina pastāvēt noteiktos apstākļos, kas būtu jāizskata atsevišķi katrai specializācijai.” [Neoficiāls tulkojums]
Saskaņā ar Direktīvas 82/76 12. pantu Direktīvas 75/363 7. pants tika aizstāts ar šādu tekstu:
“Kā pārejas pasākumu un neatkarīgi no 2. panta 1. punkta c) apakšpunkta un 3. panta dalībvalstis, kuru normatīvie vai administratīvie akti atļauj daļlaika specializētās apmācības metodi [Direktīvas 75/363] izziņošanas brīdī, drīkst turpināt piemērot šos noteikumus kandidātiem, kas ir sākuši apmācību, lai kļūtu par speciālistiem ne vēlāk kā 1983. gada 31. decembrī.
Katrai uzņēmējai dalībvalstij ir atļauts pieprasīt no iepriekšējā daļā minētajiem labuma guvējiem, lai tie, papildus saviem diplomiem, sertifikātiem un citiem kvalifikāciju apliecinošiem dokumentiem, iesniegtu apliecinājumu tam, ka vismaz trīs gadus pēc kārtas pēdējo piecu gadu laikā pirms apliecinājuma izsniegšanas viņi likumīgi ir izgājuši ārsta speciālista praksi konkrētajā jomā.” [Neoficiāls tulkojums]
Ar Direktīvas 82/76 13. pantu Direktīvai 75/363 tika pievienots pielikums “Ārstu speciālistu pilna laika apmācības un ārstu speciālistu daļlaika apmācības raksturiezīmes”. Šajā pielikumā bija noteikts:
“1.   Ārstu speciālistu pilna laika apmācība
Šādu apmācību organizē speciālās mācību vietās, ko atzinušas kompetentās iestādes.
Tā ietver piedalīšanos visās tās nodaļas medicīnas darbībās, kurā notiek apmācība, tostarp dežūras, tā lai speciālists praktikants veltītu šādai praktiskai un teorētiskai apmācībai visu savu profesionālo darbību visas normālās darba nedēļas garumā un visa gada garumā atbilstoši noteikumiem, ko saskaņojušas kompetentās iestādes. Līdz ar to par šādu apmācības iziešanu ir jāsaņem pienācīgs atalgojums.
Šo apmācību drīkst pārtraukt karadienesta, zinātnisko uzdevumu, grūtniecības vai slimības dēļ. Apmācības kopējo ilgumu pārtraukumu dēļ nesamazina.
2.   Ārstu speciālistu daļlaika apmācība
Šī apmācība atbilst tām pašām prasībām kā pilna laika apmācība, no kuras tā atšķiras tikai ar iespēju ierobežot dalību medicīnas darbībās uz laikposmu, kas ir vismaz puse no 1. punkta otrajā daļā paredzētā laikposma.
Kompetentās iestādes nodrošina, lai speciālistu daļlaika apmācības kopējais ilgums un kvalitāte nebūtu mazāki par pilna laika apmācības kopējo ilgumu un kvalitāti.
Līdz ar to par šādu daļlaika apmācības iziešanu ir jāsaņem pienācīgs atalgojums.” [Neoficiāls tulkojums]
Direktīvas 82/76 14. pantā bija paredzēts:
“Ārstu speciālistu daļlaika apmācība, kas ir sākta pirms 1983. gada 1. janvāra, saskaņā ar [Direktīvas 75/363] 3. pantu var tikt pabeigta atbilstoši šai direktīvai.” [Neoficiāls tulkojums]
Saskaņā ar Direktīvas 82/76 16. pantu:
“Dalībvalstis veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības vēlākais līdz 1982. gada 31. decembrim. Dalībvalstis par to nekavējoties informē Komisiju.” [Neoficiāls tulkojums]
Direktīva 82/76 tika paziņota dalībvalstīm 1982. gada 29. janvārī un atbilstoši EEK līguma 191. panta otrajai daļai stājās spēkā tajā pašā dienā.
Grozītā Direktīva 75/363 tika atcelta 1993. gada 15. aprīlī ar Padomes Direktīvu 93/16/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par ārstu brīvas pārvietošanās veicināšanu un viņu diplomu, sertifikātu un citu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpēju atzīšanu (
OV 1993, L 165, 1. lpp.
), kura savukārt tika atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2005/36/EK (2005. gada 7. septembris) par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu (
OV 2005, L 255, 22. lpp.
).
Itālijas tiesības
Direktīva 82/76 Itālijas tiesībās tika transponēta ar 1991. gada 8. augusta
decreto legislativo n. 257
–
Attuazione della direttiva n. 82/76/CEE del Consiglio del 26 gennaio 1982, recante modifica di precedenti direttive in tema di formazione dei medici specialisti, a norma dell’art. 6 della legge 29 dicembre 1990, n. 428
(Likumdošanas dekrēts Nr. 257, ar kuru transponē Padomes Direktīvu 82/76/EEK (1982. gada 26. janvāris), ar ko groza iepriekšējās direktīvas par ārstu speciālistu apmācību, pamatojoties uz 1990. gada 29. decembra Kopienas interešu Likuma Nr. 428 6. pantu; 1991. gada 16. augusta
GURI
Nr. 191). Šis likumdošanas dekrēts stājās spēkā piecpadsmit dienas pēc tā publicēšanas un vēlāk tika aizstāts ar 1999. gada 17. augusta
decreto legislativo n. 368
–
Attuazione della direttiva 93/16/CEE in materia di libera circolazione dei medici e di reciproco riconoscimento dei loro diplomi, certificati ed altri titoli e delle direttive 97/50/CE, 98/21/CE, 98/63/CE e 99/46/CE che modificano la direttiva 93/16/CEE
(Likumdošanas dekrēts Nr. 368, ar ko transponē Direktīvu 93/16/EEK par ārstu brīvas pārvietošanās veicināšanu un viņu diplomu, sertifikātu un citu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpēju atzīšanu un Direktīvas 97/50/EK, 98/21/EK, 98/63/EK un 99/46/EK, ar kurām grozīta Direktīva 93/16/EEK; 1999. gada 23. oktobra
GURI
kārtējais pielikums Nr. 250).
Likumdošanas dekrēta Nr. 257 8.2. pantā bija paredzēts, ka tā tiesību normas ir piemērojamas no 1991./1992. akadēmiskā gada.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Visi attiecīgie ārsti speciālisti Itālijā izgāja specializētās medicīnas apmācību. Daži no šiem ārstiem sāka apmācību pirms 1982. gada, bet citi vēlāk.
2008. gada 16. aprīlī attiecīgie ārsti speciālisti iesniedza
Tribunale di Roma
(Romas tiesa, Itālija) prasības pieteikumus, kas vērsti pret Ministru padomes prezidentūru, Izglītības, universitāšu un pētniecības ministriju, Veselības ministriju, kā arī Ekonomikas un finanšu ministriju, lūdzot, lai šīm iestādēm, pirmkārt, tiktu piespriests viņiem izmaksāt pienācīgu atalgojumu grozītās Direktīvas 75/363 pielikuma izpratnē par ārstu speciālistu apmācību, ko tie ir izgājuši, un, otrkārt, atlīdzināt zaudējumus, kurus tie uzskata par nodarītiem Direktīvas 82/76 atbilstošas un savlaicīgas netransponēšanas dēļ.
Ar 2012. gadā taisītu spriedumu
Tribunale di Roma
(Romas tiesa) noraidīja šīs prasības.
Izskatot apelācijas sūdzības par šo spriedumu,
Corte d’appello di Roma
(Romas apelācijas tiesa, Itālija) ar 2016. gada 27. septembra spriedumu apstiprināja minēto spriedumu par attiecīgajiem ārstiem speciālistiem, kuri bija sākuši apmācību pirms 1983./1984. mācību gada, kā arī tiem, kuri bija turpinājuši specializācijas kursus, kas nebija paredzēti grozītajā Direktīvā 75/363.
Ministru padomes prezidentūra vērsās iesniedzējtiesā
Corte suprema di cassazione
(Augstākā kasācijas tiesa, Itālija) ar kasācijas sūdzību par šo spriedumu. Turklāt noteikts skaits attiecīgo ārstu speciālistu iesniedza pretapelācijas sūdzību par minēto spriedumu.
Iesniedzējtiesa konstatē, ka pamatlietas attiecas uz tiesiskā režīma, kas piemērojams ārstiem speciālistiem, kuri sāka ārsta speciālista apmācību pirms 1983. gada 1. janvāra un to beidza pēc šī datuma, vērtējumu. Šī tiesa norāda, ka pēc 2018. gada 24. janvāra sprieduma Pantuso u.c. (
C‑616/16 un C‑617/16
,
EU:C:2018:32
) pasludināšanas, tā, piemērojot šo spriedumu, ir nodalījusi dažādas situācijas, kādās var atrasties ārsti speciālisti. Konkrētāk, ārstiem speciālistiem, kuri ir sākuši apmācību pirms Direktīvas 82/76 stāšanās spēkā 1982. gada 29. janvārī, nav tiesību uz atalgojumu par apmācības iziešanu.
Attiecībā uz šo gadījumu dažādas iesniedzējtiesas palātas atšķirīgi interpretējot to, vai ārsti, kas ir izgājuši specializētu medicīnas apmācību – piemēram, attiecīgie ārsti speciālisti –, pamatojoties uz Savienības tiesībām, var pretendēt uz atalgojumu par tādas apmācības iziešanu, kas sākta pirms Direktīvas 82/76 stāšanās spēkā.
Šādos apstākļos
Corte suprema di cassazione
(Augstākā kasācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [LES] 189. panta trešā daļa un [Direktīvas 82/76] 13. un 16. pants izslēdz tādu interpretāciju, saskaņā ar kuru [šīs direktīvas] 13. pantā paredzētās tiesības uz pienācīgu atalgojumu ārstiem, kas iziet gan pilna laika, gan daļlaika apmācību, ja ir izpildītas visas pārējās Eiropas tiesību aktos un judikatūrā noteiktās prasības, attiecas arī uz tiem ārstiem, kas ir sākuši specializētās apmācības kursu pirms 1982. gada un kas 1983. gada 1. janvārī apmācību turpināja?
2)
Vai tiesības uz zaudējumu atlīdzību par Direktīvas [82/76] savlaicīgu netransponēšanu Itālijā līdz ar to ir arī šiem ārstiem, bet tikai attiecībā uz zaudējumu atlīdzības daļu par laikposmu pēc 1983. gada 1. janvāra?”
Tiesvedība Tiesā
Iesniedzējtiesa lūdza Tiesu piemērot šai lietai Tiesas Reglamenta 105. panta 1. punktā paredzēto paātrināto tiesvedību. Lūguma pamatojumam šī tiesa norāda, ka, ņemot vērā
Corte suprema di cassazione
(Augstākā kasācijas tiesa) dažādo palātu atšķirīgo interpretāciju par šajā gadījumā piemērojamo Savienības tiesisko regulējumu, kā arī ņemot vērā ievērojamo skaitu lietu, kuras pašlaik tiek izskatītas šajā tiesā, kas liecina par būtisku un aizvien pastāvošu neskaidru situāciju attiecībā uz attiecīgajām personām no Savienības tiesībām izrietošo tiesību aizsardzības tiesā apjomu, ir svarīgi steidzami kliedēt šaubas par minētā regulējuma pareizu interpretāciju un tādējādi novērst būtiskas neskaidrības par nacionāli nozīmīgiem pamatjautājumiem, tostarp konstitucionāliem – tādiem, kas ir prejudiciālo jautājumu pamatā.
No Reglamenta 105. panta 1. punkta izriet, ka Tiesas priekšsēdētājs pēc iesniedzējtiesas pieteikuma vai izņēmuma kārtā pēc savas ierosmes un pēc tiesneša referenta priekšlikuma un pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas, atkāpjoties no šā reglamenta noteikumiem, var nolemt lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu, ja lietas apstākļi prasa to izskatīt īsā termiņā, piemērot paātrinātu tiesvedību.
Tiesas priekšsēdētājs 2020. gada 14. decembrī pēc tiesneša referenta un ģenerāladvokāta uzklausīšanas nolēma noraidīt pieteikumu piemērot paātrinātu tiesvedību.
Proti, no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka personu vai juridisko situāciju, ko potenciāli skar nolēmums, kurš iesniedzējtiesai jāpieņem pēc prejudiciālo jautājumu uzdošanas Tiesai, lielais skaits pats par sevi nav uzskatāms par izņēmuma apstākli, kas varētu attaisnot paātrinātās tiesvedības piemērošanu. Tas pats attiecas uz apstākli, ka to lietu skaits, kurās tiesvedība varētu tikt apturēta, gaidot Tiesas prejudiciālu nolēmumu, ir liels (spriedums, 2021. gada 2. septembris, OTP Jelzálogbank u.c.,
C‑932/19
,
EU:C:2021:673
,
23.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
No Tiesas judikatūras arī izriet, ka lietas dalībnieku interese – kas, protams, ir leģitīma – pēc iespējas ātrāk noteikt to tiesību apjomu, kuras tiem izriet no Savienības tiesību aktiem, pati par sevi nav tāda, kas ļauj pierādīt izņēmuma apstākļa pastāvēšanu Reglamenta 105. panta 1. punkta izpratnē (spriedums, 2021. gada 11. novembris, Energieversorgungscenter Dresden‑Wilschdorf,
C‑938/19
,
EU:C:2021:908
,
43.
punkts).
Turklāt jāprecizē, ka Savienības tiesību normas atšķirīga interpretācija valsts tiesās pati par sevi nav pietiekama, lai attaisnotu paātrinātu prejudiciālā nolēmuma tiesvedību. Nepieciešamība nodrošināt visu Savienības tiesību sistēmā ietilpstošo normu vienveidīgu piemērošanu patiešām ir raksturīga jebkuram lūgumam, kas iesniegts saskaņā ar LESD 267. pantu (spriedums, 2021. gada 2. septembris, OTP Jelzálogbank u.c.,
C‑932/19
,
EU:C:2021:673
,
24.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Turklāt, lai gan jau ir nospriests, ka tad, ja lietā rodas būtiskas neskaidrības, kuras skar valsts konstitucionālo tiesību un Savienības tiesību pamatjautājumus, var būt nepieciešams, ņemot vērā šādas lietas īpašos apstākļus, to izskatīt īsā termiņā saskaņā ar Reglamenta 105. panta 1. punktu (Tiesas priekšsēdētāja rīkojums, 2018. gada 19. oktobris, Wightman u.c.,
C‑621/18
, nav publicēts,
EU:C:2018:851
,
10.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), tomēr no iesniedzējtiesas lūguma neizriet, ka šī sprieduma 25. punktā minētie apstākļi, kas būtībā attiecas uz to tiesību tiesiskās aizsardzības apjomu, kuras attiecīgajām personām izriet no konkrētajām Savienības tiesību normām, ir tādi, kas attaisno šādu attieksmi.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Iesākumā jāatgādina, ka ar LESD 267. pantu iedibinātās sadarbības starp valstu tiesām un Tiesu procedūras ietvaros Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu izlemt tās izskatīšanā esošo strīdu. Šajā nolūkā Tiesai vajadzības gadījumā ir jāpārformulē tai iesniegtie jautājumi (spriedums, 2021. gada 26. oktobris, PL Holdings,
C‑109/20
,
EU:C:2021:875
,
34.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tiesa jau ir nospriedusi, ka grozītās Direktīvas 75/363 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts, 3. panta 1. un 2. punkts, kā arī tās pielikums ir jāinterpretē tādējādi, ka par ikvienu ārsta speciālista pilna laika vai daļlaika apmācību, kas ir sākta 1982. gadā un ir turpināta līdz 1990. gadam, principā ir jāsaņem pienācīgs atalgojums minētā pielikuma izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 24. janvāris, Pantuso u.c.,
C‑616/16 un C‑617/16
,
EU:C:2018:32
,
38.
punkts).
Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka šīs pašas tiesību normas ir jāinterpretē tādējādi, ka par šādu apmācību atalgojums ir jāmaksā par laikposmu no 1983. gada 1. janvāra līdz apmācības beigām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 24. janvāris, Pantuso u.c.,
C‑616/16 un C‑617/16
,
EU:C:2018:32
,
57.
punkts).
Šajā gadījumā iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai tādu zaudējumu atlīdzināšanai, kuri radušies atbilstoši un savlaicīgi netransponējot Direktīvā 82/76 paredzēto pienākumu maksāt atalgojumu, Tiesas pieņemtā Savienības tiesību interpretācija ir piemērojama arī apmācībām, kas sāktas pirms Direktīvas 82/76 stāšanās spēkā 1982. gada 29. janvārī un turpinātas pēc tās transponēšanas termiņa beigām 1983. gada 1. janvārī. Proti, atšķirībā no situācijas lietā, kurā ir pasludināts 2018. gada 24. janvāra spriedums Pantuso u.c. (
C‑616/16 un C‑617/16
,
EU:C:2018:32
), atsevišķi attiecīgie ārsti speciālisti sāka specializāciju pirms 1982. gada un tātad pirms Direktīvas 82/76 stāšanas spēkā.
Šādos apstākļos uzdotie jautājumi, kas ir jāaplūko kopā, ir jāsaprot kā tādi, kuru mērķis būtībā ir noskaidrot, vai grozītās Direktīvas 75/363 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts, 3. panta 1. un 2. punkts, kā arī pielikums ir jāinterpretē tādējādi, ka, pirmkārt, par jebkura ārsta speciālista pilna laika vai daļlaika apmācību, kas sākta pirms Direktīvas 82/76 stāšanās spēkā 1982. gada 29. janvārī un turpināta pēc tās transponēšanas termiņa beigām 1983. gada 1. janvārī, ir jāsaņem pienācīgs atalgojums šī pielikuma izpratnē un, otrkārt, vai šāds pienācīgs atalgojums šajā gadījumā ir jāsaņem par visu apmācības laiku vai tikai no minētā [transponēšanas] termiņa beigām.
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar iepriekšējā punktā minētajām tiesību normām, kuras 1993. gada 15. aprīlī tika atceltas ar Direktīvu 93/16, par pilna laika vai daļlaika apmācību, kuras beigās tiek izsniegts diploms, sertifikāts vai cits kvalifikāciju apliecinošs dokuments specializētajā medicīnā, parasti ir jāsaņem pienācīgs atalgojums (spriedums, 2018. gada 24. janvāris, Pantuso u.c.,
C‑616/16 un C‑617/16
,
EU:C:2018:32
,
27.
punkts).
Turklāt dalībvalstu pienākums nodrošināt pienācīgu atalgojumu ir piemērojams tikai medicīnas specialitātēs, kas ir kopīgas visām dalībvalstīm vai divām vai vairākām no tām un ir minētas Padomes Direktīvas 75/362/EEK (1975. gada 16. jūnijs) par ārstu diplomu, sertifikātu un citu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpēju atzīšanu, ietverot pasākumus, kas ļautu efektīvi īstenot tiesības veikt uzņēmējdarbību, kā arī veicina pakalpojumu sniegšanas brīvību (
OV 1975, L 167, 1. lpp.
), 5. vai 7. pantā (spriedums, 2018. gada 24. janvāris, Pantuso u.c.,
C‑616/16 un C‑617/16
,
EU:C:2018:32
,
28.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka šis pienākums nodrošināt atalgojumu par apmācības laikposmu saistībā ar medicīnisko specializāciju, kas ir paredzēts grozītās Direktīvas 75/363 pielikumā, kā tāds ir beznosacījuma un pietiekami precīzs (spriedums, 2018. gada 24. janvāris, Pantuso u.c.,
C‑616/16 un C‑617/16
,
EU:C:2018:32
,
29.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Turklāt šis pienākums nodrošināt atalgojumu, kurš Direktīvā 75/363 sākotnēji nebija paredzēts, tika ieviests ar Direktīvu 82/76, kura stājās spēkā 1982. gada 29. janvārī un kuras prasības dalībvalstīm atbilstoši tās 16. pantam bija jāizpilda vēlākais līdz 1982. gada 31. decembrim (spriedums, 2018. gada 24. janvāris, Pantuso u.c.,
C‑616/16 un C‑617/16
,
EU:C:2018:32
,
30.
punkts).
Attiecībā uz to, vai ārsta speciālista pilna laika vai daļlaika apmācības laikposmi, kas sākušies pirms Direktīvas 82/76 stāšanās spēkā 1982. gada 29. janvārī un turpinājušies pēc šīs direktīvas transponēšanas termiņa beigām 1983. gada 1. janvārī, ietilpst minētās direktīvas piemērošanas jomā
ratione temporis
, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru jauna tiesību norma ir piemērojama, sākot no tā tiesību akta stāšanās spēkā, ar ko tā ir ieviesta, un, lai gan tā nav piemērojama tiesiskajām situācijām, kuras ir radušās un galīgi nostabilizējušās agrāka likuma spēkā esamības laikā, tā ir piemērojama to sekām nākotnē, kā arī jaunām tiesiskām situācijām. Citādi var būt tikai tad, ja jaunajai tiesību normai ir pievienoti īpaši noteikumi, kas īpaši paredz tās piemērošanas laikā nosacījumus, piešķirot tai atpakaļejošu spēku (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 15. janvāris, E.B.,
C‑258/17
,
EU:C:2019:17
,
50.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka reģistrācija specializētā apmācības iestādē pirms Direktīvas 82/76 stāšanās spēkā 1982. gada 29. janvārī, lai izietu apmācību saskaņā ar tajā laikā piemērojamiem nosacījumiem, radīja tiesisko situāciju, kas ir galīgi nostabilizējusies pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā.
Līdz ar to šāda reģistrācija, kā arī ar to saistītie apmācības laikposmi, ja šajā ziņā Direktīvā 82/76 nav īpašu tiesību normu, nevar ietilpt pēdējās minētās piemērošanas jomā attiecībā uz laikposmu pirms minētās direktīvas transponēšanas termiņa beigām (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 15. janvāris, E.B.,
C‑258/17
,
EU:C:2019:17
,
52.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi tikai un vienīgi pēc Direktīvas 82/76 transponēšanas termiņa beigām, proti, pēc 1983. gada 1. janvāra Savienības tiesību piemērošanas jomā varēja iekļaut pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā veiktu reģistrāciju (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 15. janvāris, E.B.,
C‑258/17
,
EU:C:2019:17
,
53.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Taču attiecībā uz apmācībām, kas turpinājušās pēc šīs direktīvas transponēšanas termiņa beigām 1983. gada 1. janvārī, šāda reģistrācija turpināja radīt sekas visu šo apmācību laiku pēc minētā termiņa beigām.
Tādējādi ir jāuzskata, ka ārsta, kurš ir reģistrējies specializētās medicīnas apmācības iestādē pirms 1982. gada 29. janvāra, situācija ir tāda, kas radusies pirms Direktīvas 82/76 stāšanās spēkā, bet kuras sekas nākotnē ar minēto direktīvu tiek regulētas, sākot no 1983. gada 1. janvāra, kad beidzās tās transponēšanas termiņš.
Līdz ar to, kā izriet no šī sprieduma 34. punkta, tā kā par katru ārsta speciālista pilna laika un daļlaika apmācību, kas sākta 1982. gadā, laikposmā no 1983. gada 1. janvāra līdz apmācības beigām ir jāsaņem pienācīgs atalgojums grozītās Direktīvas 75/363 pielikuma izpratnē, šāds pienākums nodrošināt atalgojumu tādos pašos apstākļos attiecas arī uz apmācību, kas ir sākta pirms Direktīvas 82/76 stāšanās spēkā 1982. gada 29. janvārī.
Proti, Tiesa jau ir nospriedusi, ka Direktīvas 82/76 12. un 14. pantā ietvertos pārejas noteikumus nevar uzskatīt par tādiem, kas ierobežo laikā pienākumu izmaksāt pienācīgu atalgojumu ārstiem par daļlaika apmācību specializētās medicīnas jomā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 24. janvāris, Pantuso u.c.,
C‑616/16 un C‑617/16
,
EU:C:2018:32
,
33.
un
35.
punkts).
Turklāt saistībā ar attiecīgo ārstu speciālistu iespēju saņemt atbilstošu atlīdzību par zaudējumiem, kas radušies tādēļ, ka Direktīva 82/76 nav transponēta attiecībā uz ārstu speciālistu pilna laika vai daļlaika apmācības laikposmiem, kas ir sākušies pirms Direktīvas 82/76 stāšanās spēkā 1982. gada 29. janvārī un turpinājušies pēc šīs direktīvas transponēšanas termiņa beigām 1983. gada 1. janvārī, ir jāatgādina, ka tad, ja valsts tiesību aktos nav transponēta Direktīva 82/76, šajā direktīvā paredzēto rezultātu nevar sasniegt, interpretējot valsts tiesību aktus atbilstoši Savienības tiesību aktiem, kuri paredz konkrētajai dalībvalstij pienākumu atlīdzināt zaudējumus, ko tā ir nodarījusi privātpersonām minētās direktīvas netransponēšanas dēļ, ja ir izpildīti trīs nosacījumi, proti, ar pārkāpto tiesību normu ir piešķirtas tiesības privātpersonām, kuru sastāvs var tikt noteikts, pārkāpums ir pietiekami būtisks un pastāv tieša cēloņsakarība starp valstij esošā pienākuma pārkāpumu un cietušajām personām radīto zaudējumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 24. janvāris, Pantuso u.c.,
C‑616/16 un C‑617/16
,
EU:C:2018:32
,
49.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai šie nosacījumi ir izpildīti, lai saskaņā ar Savienības tiesībām iestātos šīs dalībvalsts atbildība.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka grozītās Direktīvas 75/363 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts, 3. panta 1. un 2. punkts, kā arī pielikums ir jāinterpretē tādējādi, ka par ikvienu ārsta speciālista pilna laika vai daļlaika apmācību, kas ir sākta pirms Direktīvas 82/76 stāšanās spēkā 1982. gada 29. janvārī un turpināta pēc šīs direktīvas transponēšanas termiņa beigām 1983. gada 1. janvārī, par šo apmācību laikposmu no 1983. gada 1. janvāra un līdz šo apmācību beigām ir jāsaņem pienācīgs atalgojums šī pielikuma izpratnē ar nosacījumu, ka šī apmācība attiecas uz medicīnas specialitāti, kas ir kopīga visām vai divām vai vairākām dalībvalstīm un ir minēta Direktīvas 75/362 5. vai 7. pantā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:

Padomes Direktīvas 75/363/EEK (1975. gada 16. jūnijs) par normatīvo un administratīvo aktu noteikumu koordinēšanu attiecībā uz ārstu darbību, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes Direktīvu 82/76/EEK (1982. gada 26. janvāris), 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts, 3. panta 1. un 2. punkts, kā arī pielikums ir jāinterpretē tādējādi, ka par ikvienu ārsta speciālista pilna laika vai daļlaika apmācību, kas ir sākta pirms Direktīvas 82/76 stāšanās spēkā 1982. gada 29. janvārī un turpināta pēc šīs direktīvas transponēšanas termiņa beigām 1983. gada 1. janvārī, par šīs apmācības laikposmu no 1983. gada 1. janvāra un līdz šīs apmācības beigām ir jāsaņem pienācīgs atalgojums šī pielikuma izpratnē ar nosacījumu, ka šī apmācība attiecas uz medicīnas specialitāti, kas ir kopīga visām vai divām vai vairākām dalībvalstīm un ir minēta Padomes Direktīvas 75/362/EEK (1975. gada 16. jūnijs) par diplomu, sertifikātu un citu medicīnas kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpēju atzīšanu un pasākumiem, lai sekmētu brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības efektīvu īstenošanu, 5. vai 7. pantā.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.