CELEX: 62018CJ0427
Recurs
Funcție publică
Funcționari și agenți
Serviciul European de Acțiune Externă (SEAE)
Remunerații
Statut
Articolul 110
Personal al Uniunii Europene repartizat într‑o țară terță
Anexa X
Articolul 1 al treilea paragraf și articolul 10
Indemnizație pentru condiții de viață
Evaluare și revizuire anulate
Reducere pentru personalul repartizat în Etiopia
Necesitatea adoptării prealabile a dispozițiilor generale de aplicare
Domeniu de aplicare

Prin recursul formulat, Serviciul European de Acțiune Externă (SEAE) solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 13 aprilie 2018, Alba Aguilera și alții/SEAE (T‑119/17, denumită în continuare „hotărârea atacată”,
EU:T:2018:183
), prin care acesta a anulat decizia directorului general pentru buget și administrație din cadrul SEAE din 19 aprilie 2016 (denumită în continuare „decizia în litigiu”) privind stabilirea indemnizației pentru condiții de viață, prevăzută la articolul 10 din anexa X la statut – Exercițiul 2016 [ADMIN(2016) 7], în măsura în care aceasta privește reducerea, începând cu 1 ianuarie 2016, a indemnizației pentru condițiile de viață (denumită în continuare „ICV”), plătită personalului Uniunii Europene repartizat în Etiopia, de la 30 % la 25 % din valoarea de referință.
Cadrul juridic
Statutul
Statutul funcționarilor Uniunii Europene, în versiunea aplicabilă litigiului (denumit în continuare „statutul”), precizează la articolul 1b litera (a) că, cu excepția cazului în care statutul dispune altfel, SEAE este asimilat, în scopul punerii în aplicare a acestui statut, instituțiilor Uniunii.
Articolul 101a din statut constituie unicul articol din titlul VIIIb din acesta. Articolul menționat prevede că, fără a aduce atingere altor dispoziții din statut, anexa X la statut stabilește dispozițiile speciale și derogatorii aplicabile funcționarilor repartizați într‑o țară terță.
Articolul 110 din statut, care figurează în titlul IX din acesta, referitor la dispozițiile tranzitorii și finale, prevede:
„(1)   Dispozițiile generale de aplicare a prezentului Statut al funcționarilor se adoptă de autoritatea împuternicită să facă numiri a fiecărei instituții, după consultarea Comitetului pentru personal și a Comitetului pentru Statutul funcționarilor.
(2)   Normele de punere în aplicare adoptate de către Comisie în vederea aplicării prezentului Statut al funcționarilor, inclusiv dispozițiile generale de aplicare menționate la alineatul (1), se aplică, prin analogie, agențiilor. […]
[…]
(3)   În sensul adoptării de norme de comun acord între instituții, agențiile nu sunt asimilate instituțiilor. Cu toate acestea, Comisia consultă agențiile înainte de adoptarea acestor norme.
(4)   Normele de punere în aplicare a Statutului funcționarilor, inclusiv dispozițiile generale de aplicare menționate la alineatul (1), precum și normele adoptate de comun acord de către autoritățile împuternicite să facă numiri ale instituțiilor sunt aduse la cunoștința personalului.
[…]”
Anexa X la statut, intitulată „Dispoziții speciale și derogatorii aplicabile funcționarilor repartizați într‑o țară terță”, cuprinde, în capitolul 1, intitulat „Dispoziții generale”, articolele 1-3 din această anexă.
Articolul 1 din anexa menționată prevede:
„Prezenta anexă stabilește dispozițiile speciale și derogatorii aplicabile funcționarilor Uniunii Europene repartizați într‑o țară terță.
[…]
Dispozițiile generale de punere în aplicare sunt adoptate în conformitate cu articolul 110 din statut.”
Articolul 2 al doilea paragraf din aceeași anexă precizează:
„Autoritatea împuternicită să facă numiri asigură această mobilitate printr‑o procedură specifică, denumită «procedura de mobilitate», ale cărei norme de punere în aplicare le stabilește, după obținerea avizului Comitetului pentru personal.”
Potrivit articolului 3 din anexa X la statut:
„În cadrul procedurii de mobilitate, autoritatea împuternicită să facă numiri poate decide ca un funcționar care își desfășoară activitatea într‑o țară terță să fie repartizat din nou, temporar, într‑un post în cadrul sediului instituției sau în oricare alt loc de repartizare din cadrul Uniunii; […]. Prin derogare de la articolul 1 primul paragraf, autoritatea împuternicită să facă numiri poate decide ca, pe baza dispozițiilor generale de punere în aplicare, pe perioada acestei repartizări temporare să i se aplice funcționarului anumite dispoziții din prezenta anexă, cu excepția articolelor 5, 10 și 12.”
Articolul 5 alineatul (2) din această anexă prevede:
„Normele de punere în aplicare a alineatului (1) sunt stabilite de autoritatea împuternicită să facă numiri, după obținerea avizului comitetului pentru personal. […]”
Articolul 10 din anexa menționată prevede:
„(1)   În funcție de locul de repartizare al funcționarului, se stabilește o [ICV], sub forma unui procentaj dintr‑o valoare de referință. Această valoare de referință cuprinde întregul salariu de bază, precum și indemnizația de expatriere, alocația de familie și alocația pentru creșterea copilului, cu deducerea reținerilor obligatorii menționate în Statutul funcționarilor sau în regulamentele de punere în aplicare a acestuia.
O indemnizație de această natură nu este acordată în cazul în care funcționarul este repartizat într‑o țară în care condițiile de viață pot fi considerate echivalente celor existente în mod obișnuit în Uniunea Europeană.
În cazul celorlalte locuri de repartizare, [ICV] se stabilește cu luarea în considerare, printre altele, a următorilor parametri:
–
mediul sanitar și spitalicesc,
–
securitatea,
–
clima,
–
gradul de izolare,
–
alte condiții de viață locale.
[ICV] stabilită pentru fiecare loc de repartizare face obiectul unei evaluări și, după caz, al unei adaptări anuale de către autoritatea împuternicită să facă numiri, după obținerea avizului Comitetului pentru personal.
[…]
(3)   Autoritatea împuternicită să facă numiri stabilește dispozițiile detaliate pentru punerea în aplicare a prezentului articol.”
Articolul 15 din aceeași anexă prevede:
„În condițiile stabilite de autoritatea împuternicită să facă numiri, funcționarul beneficiază de o alocație școlară […].”
Potrivit articolului 21 din anexa X la statut:
„În cazul în care funcționarul este obligat să își schimbe locul de reședință pentru a se conforma dispozițiilor articolului 20 din statut, […], instituția suportă [anumite cheltuieli], în condițiile stabilite de autoritatea împuternicită să facă numiri și în funcție de condițiile de cazare.”
Articolul 23 al patrulea paragraf din această anexă are următorul cuprins:
„Autoritatea împuternicită să facă numiri stabilește norme detaliate pentru punerea în aplicare a prezentului articol. Această alocație pentru cazare nu depășește în niciun caz costurile suportate de funcționar.”
RAA
Regimul aplicabil celorlalți agenți ai Uniunii, în versiunea aplicabilă litigiului (denumit în continuare „RAA”), prevede la articolul 10 alineatul (5) că titlul VIIIb din statut se aplică prin analogie agenților temporari repartizați într‑o țară terță.
Articolul 118 din RAA prevede că anexa X la statut se aplică prin analogie agenților contractuali repartizați în țările terțe, sub rezerva, în anumite împrejurări, a articolului 21 din aceasta.
Deciziile SEAE
Decizia Înaltului Reprezentant al Uniunii pentru afaceri externe și politica de securitate din 17 decembrie 2013 privind indemnizația pentru condițiile de viață și indemnizația suplimentară prevăzute la articolul 10 din anexa X la statut [HR DEC(2013) 013] (denumită în continuare „decizia din 17 decembrie 2013”) vizează statutul și RAA, mai ales acest articol 10, și precizează că aceasta a fost adoptată după consultarea Comitetului pentru personal. Potrivit unicului său considerent, decizia menționată vizează adoptarea unor directive interne privind în special ICV.
Articolul 1 din această decizie prevede:
„Parametrii vizați la alineatul (1) al articolului 10 din anexa X la [s]tatut sunt evaluați de [autoritatea împuternicită să facă numiri], care se poate baza, printre altele, pe informații furnizate de surse de încredere cu caracter internațional, publice sau private, de statele membre, precum și de delegațiile Uniunii și de serviciile [i]nstituțiilor și organelor Uniunii.”
Potrivit articolului 2 primul paragraf din decizia menționată:
„După avizul Comitetelor pentru personal al SEAE și al Comisiei, [autoritatea învestită să facă numiri] stabilește procentajele din [ICV] referitoare la diferitele locuri de repartizare. Aceste procentaje se împart în opt categorii […], în funcție de parametri, […].”
Articolul 7 din aceeași decizie enumeră în mod exemplificativ parametrii care sunt, printre altele, luați în considerare pentru stabilirea ICV, care corespund parametrilor indicați la articolul 10 alineatul (1) al treilea paragraf din anexa X la statut. Acesta prevede de asemenea în esență că, pentru a preciza metodologia utilizată, SEAE va adopta orientări în acord cu serviciile responsabile ale Comisiei și după consultarea unui grup tehnic ad‑hoc care include membri ai administrației, precum și reprezentanți ai SEAE și ai Comisiei, numiți de comitetul pentru personal al instituției lor.
Articolul 12 primul paragraf din decizia din 17 decembrie 2013 precizează că dispozițiile acesteia se aplică prin analogie agenților temporari, precum și agenților contractuali și că intră în vigoare la 1 ianuarie 2014.
În temeiul acestei decizii, în special al articolelor 2 și 7 din aceasta, precum și al anexei X la statut, în special al articolelor 8 și 10 din acesta, după consultarea Comitetului pentru personal al SEAE și a Comitetului pentru personal al Comisiei, a fost adoptată Decizia EEAS DEC(2014) 049 a directorului general administrativ interimar al SEAE din 3 decembrie 2014 privind liniile directoare de stabilire a metodologiei de calculare, printre altele, a ICV (denumită în continuare „decizia din 3 decembrie 2014”).
Decizia în litigiu privește în special deciziile din 17 decembrie 2013 și din 3 decembrie 2014 și arată că a fost adoptată în urma avizului Comitetului pentru personal al SEAE și al Comitetului central pentru personal, secțiunea din afara Uniunii, al Comisiei. În considerentul (1) al acestei decizii se arată mai ales că „revizuirea și, după caz, „[a]justarea anuală a [ICV] reprezintă un exercițiu anual care acoperă toate locurile de repartizare pentru a ține seama de evoluția contextului” și că acest exercițiu „include o analiză a condițiilor de viață care prevalează la locul de repartizare, urmărind să stabilească dacă acestea sunt sau rămân echivalente cu cele obișnuite în Uniune”.
Prin decizia menționată, autoritatea împuternicită să facă numiri și abilitată să încheie contractele de muncă a realizat exercițiul anual de revizuire a ICV pentru anul 2016. Ținând seama de recomandările grupului tehnic, aceasta a scăzut, printre altele, începând cu 1 ianuarie 2016, rata ICV plătite personalului repartizat în Etiopia, această rată trecând de la 30 % la 25 %.
Istoricul litigiului
Reclamanții din primă instanță, domnul Alba Aguilera și alții, sunt funcționari sau agenți, temporari sau contractuali, ai Uniunii care erau repartizați în Etiopia atunci când a fost adoptată decizia în litigiu. Întrucât aceasta a redus rata ICV plătite personalului Uniunii repartizat în această țară, domnul Alba Aguilera și alții au formulat fiecare, în temeiul articolului 90 alineatul (2) din statut, între 13 și 18 iulie 2016, la autoritatea împuternicită să facă numiri (denumită în continuare „AIPN”) sau la autoritatea abilitată să încheie contractele de muncă o reclamație împotriva deciziei în litigiu, prin care contestau această reducere.
Prin decizia unică din 9 noiembrie 2016, aceste reclamații au fost respinse.
Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 20 februarie 2017, domnul Alba Aguilera și alții au introdus o acțiune având ca obiect anularea deciziei în litigiu în măsura în care aceasta reduce, începând cu 1 ianuarie 2016, ICV plătită personalului Uniunii repartizat în Etiopia de la 30 % la 25 % din valoarea de referință, obligarea SEAE la plata unei sume forfetare, care urmează să fie stabilită
ex aequo et bono
de către Tribunal, pentru prejudiciul moral suferit și obligarea SEAE la plata cheltuielilor de judecată.
În susținerea concluziilor lor în anulare, domnul Alba Aguilera și alții au invocat trei motive. Primul motiv se întemeia pe încălcarea obligației de a adopta dispoziții generale de aplicare (denumite în continuare „DGA”) din anexa X la statut, al doilea motiv se întemeia pe încălcarea articolului 10 din anexa X la statut, întrucât metoda utilizată de SEAE în decizia din 3 decembrie 2014 pentru a stabili cuantumul ICV într‑un loc de repartizare ține seama de „coerența regională”, iar al treilea motiv se întemeia pe erori vădite de apreciere a criteriilor prevăzute la articolul 10 din anexa X la statut în ceea ce privește stabilirea cuantumului ICV în discuție.
Prin hotărârea atacată, Tribunalul a admis primul motiv invocat în fața sa, a anulat decizia în litigiu în măsura solicitată, a respins concluziile în despăgubire care i‑au fost prezentate și a obligat SEAE la plata cheltuielilor de judecată.
Concluziile părților în fața Curții
SEAE solicită Curții:
–
anularea hotărârii atacate;
–
admiterea concluziilor prezentate în primă instanță și
–
obligarea domnului Alba Aguilera și a celorlalte părți din procedură la plata cheltuielilor de judecată.
Domnul Alba Aguilera și alții solicită Curții:
–
cu titlu principal, respingerea recursului și obligarea SEAE la plata cheltuielilor de judecată și,
–
cu titlu subsidiar, anularea hotărârii atacate și trimiterea cauzei spre rejudecare la Tribunal.
Cu privire la recurs
În susținerea recursului, SEAE invocă două motive. Primul motiv se întemeiază pe o eroare de drept în interpretarea articolului 1 din anexa X la statut în sensul că obligația pe care o conține de a adopta DGA conform articolului 110 din statut ar echivala cu obligația de a adopta DGA pentru întreaga anexă. Al doilea motiv se întemeiază pe o eroare de drept în interpretarea articolului 10 din anexa menționată în sensul că ar constitui o dispoziție lipsită de claritate și de precizie într‑o asemenea măsură încât s‑ar preta unei aplicări arbitrare care ar face necesară adoptarea DGA.
În această privință trebuie să se arate, cu titlu introductiv, că, prin aceste motive, SEAE nu vizează decât motivarea hotărârii atacate prin care Tribunalul a admis cererea de anulare în parte a deciziei în litigiu, fără a viza însă motivarea acestei hotărâri prin care Tribunalul a respins concluziile în despăgubire care i‑au fost prezentate. În această privință, prin intermediul recursului, SEAE nu solicită anularea în totalitate a hotărârii atacate, ci numai în măsura în care prin aceasta Tribunalul a anulat decizia în litigiu atât cât i se solicita și, în consecință, a obligat SEAE la plata cheltuielilor de judecată.
Cu privire la primul motiv
Argumentația părților
SEAE susține că, prin faptul că a statuat, la punctele 30 și 31 din hotărârea atacată, că obligația prevăzută la articolul 1 al treilea paragraf din anexa X la statut de a adopta DGA conform articolului 110 din statut echivalează cu obligația de a adopta DGA pentru întreaga anexă, pentru motivul că acest articol 1 figurează printre dispozițiile generale ale acesteia, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept în interpretarea respectivului articol 1.
Domeniul de aplicare al articolului 1 al treilea paragraf din anexa X la statut ar depinde de faptul că proceduri specifice de aplicare a dispozițiilor acestei anexe sunt sau nu prevăzute în dispozițiile acesteia și, în lipsa unor astfel de prevederi, de gradul de precizie a acestor dispoziții sau de necesitatea ca ele să fie însoțite și dezvoltate prin DGA. Poziția Tribunalului ar avea ca efect să modifice procedurile stabilite în anexa menționată pentru adoptarea anumitor dispoziții de aplicare concrete, să lipsească de sens dispozițiile acesteia care sunt autosuficiente și să le confere, pe cale judiciară, un caracter incomplet, pe care acestea nu îl au în mod necesar.
O examinare a anexei X la statut ar stabili că numai articolul 3 din aceasta prevede în mod expres că AIPN poate decide „pe baza [DGA]”. Articolul 10 din această anexă ar utiliza o terminologie distinctă, din care ar reieși că legiuitorul Uniunii nu avea intenția de a impune o procedură identică. Alineatul (1) al patrulea paragraf al acestuia ar prevedea că ICV face anual obiectul unei evaluări și, dacă este cazul, al unei revizuiri „din partea AIPN, după consultarea Comitetului pentru personal”, iar alineatul (3) al acestuia ar prevedea că AIPN „stabilește dispozițiile pentru punerea în aplicare” a respectivului articol 10. Din această perspectivă, deciziile din 17 decembrie 2013 și din 3 decembrie 2014 ar fi trebuit adoptate după consultarea, pentru prima decizie, a Comitetului pentru personal și, respectiv, pentru a doua decizie, a Comitetelor pentru personal al SEAE și al Comisiei.
O analiză de ansamblu a anexei X la statut ar stabili că aceasta prevede diferite tipuri de decizii și diferite proceduri de adoptare a unor măsuri de aplicare, și anume cele care constituie DGA, care necesită o consultare a Comitetului pentru personal și avizul Comitetului pentru statut, cele care constituie modalități de aplicare care trebuie adoptate de AIPN după obținerea avizului Comitetului pentru personal și cele care constituie modalități sau condiții care trebuie stabilite de AIPN fără obligația de a consulta Comitetul pentru personal. Dacă intenția legiuitorului Uniunii ar fi fost să impună ca obligația de a adopta DGA să fie aplicabilă tuturor dispozițiilor din anexa X la statut, ar fi indicat acest lucru în mod expres, ar fi adoptat o terminologie uniformă în ansamblul acestei anexe și nu ar fi prevăzut proceduri specifice și distincte pentru unele dintre dispozițiile acesteia.
Interpretarea efectuată de Tribunal ar avea drept consecință paradoxală faptul că punerea în aplicare a articolelor 2, 5 și 10 din anexa X la statut ar implica mai întâi adoptarea DGA, care necesită consultarea Comitetului pentru personal, și apoi obținerea din nou a avizului acestuia din urmă pentru adoptarea anumitor măsuri speciale de aplicare. Acest comitet ar fi astfel invitat să se pronunțe de două ori cu privire la aceeași materie. Nu este posibil ca aceasta să fi fost intenția legiuitorului Uniunii. În plus, această interpretare ar lipsi de orice efect util celelalte dispoziții ale anexei menționate, în care legiuitorul Uniunii a prevăzut în mod clar mecanisme distincte de cel al adoptării DGA.
Singura interpretare posibilă a articolului 1 al treilea paragraf din anexa X la statut ar fi că, atunci când o dispoziție relevantă din această anexă impune adoptarea DGA, ele sunt adoptate în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 110 din statut.
Pe de altă parte, SEAE arată că primul motiv nu modifică obiectul litigiului supus judecății Tribunalului și nici nu constituie un motiv nou. Acesta ar fi, așadar, admisibil. Întinderea obligației de a adopta DGA ar fi fost dezbătută de părți în cadrul primului motiv invocat de reclamanții din primă instanță, care, în această calitate, ar fi stabilit de altfel obiectul litigiului. SEAE adaugă că, în orice caz, chiar presupunând că primul motiv de recurs ar trebui considerat nou, nu poate fi lipsit de dreptul de a pune în discuție raționamentul în temeiul căruia Tribunalul a statuat că DGA sunt necesare pentru întreaga anexă X la statut, întrucât acest raționament a apărut pentru prima dată în hotărârea atacată.
Domnul Alba Aguilera și alții susțin, cu titlu principal, că primul motiv este inadmisibil. Obligația de a adopta DGA ale articolului 10 din anexa X la statut, amintită de Tribunal la punctele 30-33 din hotărârea atacată, s‑ar întemeia pe o jurisprudență constantă care nu ar fi fost contestată de SEAE în primă instanță, astfel cum ar reieși din cuprinsul punctului 25 din hotărârea atacată și din cuprinsul punctului 16 din memoriul în apărare depus de SEAE în fața Tribunalului. Punctul 27 din hotărârea atacată ar stabili că SEAE susținuse numai că deciziile din 17 decembrie 2013 și din 3 decembrie 2014 constituiau DGA ale articolului 10 din această anexă sau puteau cel puțin să fie asimilate acestora. Tribunalul ar fi statuat totuși că o astfel de asimilare nu era posibilă, întrucât SEAE nu a obținut avizul Comitetului pentru statutul funcționarilor în temeiul articolului 110 din statut, ceea ce SEAE nu ar contesta în cadrul prezentului recurs. În plus, SEAE nu ar susține că la punctul 25 din hotărârea atacată Tribunalul a denaturat argumentația sa.
SEAE ar contesta astfel pentru prima dată în fața Curții că avea obligația să adopte DGA ale articolului 10 din anexa X la statut în aplicarea articolului 1 al treilea paragraf din aceasta. Or, SEAE nu ar putea să modifice obiectul litigiului, cu riscul de a sesiza Curtea cu un litigiu mai extins decât cel cu care a fost învestit Tribunalul. În plus, nu ar fi vorba despre un element care a apărut pentru prima dată în hotărârea atacată, această obligație fiind impusă de Tribunalul Funcției Publice în Hotărârea din 25 septembrie 2014, Osorio și alții/SEAE (
F‑101/13
,
EU:F:2014:223
), și confirmată în Hotărârea din 17 martie 2016, Vanhalewyn/SEAE (
T‑792/14 P
,
EU:T:2016:156
). În plus, în cursul fazei precontencioase ar fi fost pus în evidență faptul că SEAE nu executase aceste hotărâri adoptând DGA înainte de a lua o decizie de stabilire a cuantumului ICV în cauză. Astfel, hotărârea atacată nu ar fi „revelat” nimic.
În orice caz, primul motiv nu ar fi întemeiat. Articolul 1 din anexa X la statut ar intra sub incidența capitolului din aceasta referitor la dispozițiile generale, iar al treilea paragraf al acestui articol ar fi redactat în termeni generali. Ar rezulta că legiuitorul Uniunii impune adoptarea DGA pentru întreaga anexă. Articolul 1 al treilea paragraf s‑ar opune, așadar, ca SEAE să reducă cuantumul ICV perceput de reclamanții din primă instanță fără să fi adoptat în prealabil DGA de organizare a punerii în aplicare a articolului 10 din anexa menționată, astfel cum ar fi constatat în mod întemeiat Tribunalul în hotărârea atacată.
Argumentul pe care SEAE îl deduce din faptul că legiuitorul Uniunii a precizat uneori că adoptarea DGA era necesară pentru o dispoziție identificată în mod specific nu ar susține poziția sa. Astfel, dacă legiuitorul Uniunii ar fi intenționat în mod real să limiteze obligația de a adopta DGA ale anexei X la statut la anumite dispoziții din această anexă, ar fi precizat acest lucru.
Nici celelalte argumente invocate de SEAE nu ar putea fi reținute. În primul rând, faptul că articolul 3 din anexa X la statut prevede în mod specific adoptarea DGA ale acestui articol ar fi lipsit de relevanță, după cum Tribunalul Funcției Publice ar fi constatat deja la punctele 24 și 25 din Hotărârea din 25 septembrie 2014, Osorio și alții/SEAE (
F‑101/13
,
EU:F:2014:223
). Astfel, întrucât articolul 3 din anexa X la statut este prevăzut prin derogare de la articolul 1 primul paragraf din această anexă, care vizează dispozițiile anexei menționate, DGA vizate la articolul 3 nu ar putea face trimitere la DGA prevăzute la articolul 1 al treilea paragraf și, în consecință, nici nu ar putea să aducă atingere obligației de a adopta DGA pentru întreaga anexă X la statut care decurge din respectivul articol 1 al treilea paragraf. În al doilea rând, faptul că articolul 10 din această anexă impune adoptarea unor „norme de aplicare” a acestei dispoziții nu ar interzice ca acestea să îmbrace forma unor DGA în sensul articolului 110 din statut, astfel cum Tribunalul Funcției Publice ar fi statuat deja la punctul 26 din această hotărâre. În al treilea rând, nu ar fi paradoxal să se prevadă atât adoptarea DGA pentru întreaga anexă menționată, cât și, în plus, obținerea avizului Comitetului pentru personal înainte de revizuirea anuală a cuantumului ICV în fiecare loc de repartizare.
Aprecierea Curții
–
Cu privire la admisibilitate
Întrucât domnul Alba Aguilera și alții contestă admisibilitatea primului motiv susținând că este nou și modifică obiectul litigiului dedus judecății Tribunalului, care nu ar fi privit aspectul dacă SEAE avea obligația să adopte DGA ale articolului 10 din anexa X la statut în aplicarea articolului 1 al treilea paragraf din aceasta, ci doar aspectul dacă SEAE se conformase acestei obligații și dacă deciziile din 17 decembrie 2013 și din 3 decembrie 2014 constituiau astfel de DGA sau puteau fi asimilate acestora, este necesar să se amintească faptul că, în cadrul recursului, competența Curții se limitează la aprecierea soluției legale care a fost dată motivelor dezbătute în fața primei instanțe. O parte nu poate, așadar, să invoce pentru prima dată în fața Curții un motiv pe care ar fi putut să îl invoce în fața Tribunalului, însă nu a făcut‑o, întrucât aceasta ar echivala cu a o autoriza să sesizeze Curtea, a cărei competență în materie de recurs este limitată, cu un litigiu mai extins decât cel cu care a fost învestit Tribunalul (a se vedea în acest sens Hotărârea din 1 iunie 1994, Comisia/Brazzelli Lualdi și alții,
C‑136/92 P
,
EU:C:1994:211
, punctul
, precum și Hotărârea din 18 februarie 2016, Consiliul/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, desigur, la punctul 25 din hotărârea atacată, Tribunalul a indicat că „SEAE nu repune în discuție faptul că din Hotărârea din 17 martie 2016, Vanhalewyn/SEAE (
T‑792/14 P
,
EU:T:2016:156
), reiese că avea obligația să adopte DGA referitoare la articolul 10 din anexa X la statut, dat fiind că obligația care decurge din articolul 1 al treilea paragraf din [această] anexă acoperă și dispozițiile care reglementează ICV”. În plus, astfel cum arată domnul Alba Aguilera și alții, SEAE nu pretinde că, la acest punct, Tribunalul a denaturat argumentația sa.
Cu toate acestea, pe de o parte, din cuprinsul punctelor 26 și 27 din hotărârea atacată reiese că, în fața Tribunalului, SEAE contesta în esență faptul că Hotărârea din 17 martie 2016, Vanhalewyn/SEAE (
T‑792/14 P
,
EU:T:2016:156
), este aplicabilă în speță. Or, acest lucru nu este de natură să împiedice partea respectivă să conteste în cadrul prezentului recurs interpretarea acestor dispoziții din anexa X la statut efectuată de Tribunal în hotărârea atacată, printre altele pe baza acestei hotărâri.
Pe de altă parte, la punctul 26 din cererea introductivă în fața Tribunalului, domnul Alba Aguilera și alții au arătat, în susținerea primului motiv, că „articolul [1] al treilea paragraf din anexa X la statut este cel care prevede în mod expres obligația instituției în cauză de a adopta DGA pentru întreaga anexă X la statut”, termenii „întreaga anexă X la statut” fiind, în plus, subliniați. Ei au reiterat această argumentație la punctul 33 din cererea introductivă, potrivit căruia „nimic nu poate justifica întârzierea SEAE de a se conforma obligației sale de a adopta DGA pentru întreaga anexă X la statut”.
Tribunalul a reluat această argumentație la punctul 24 din hotărârea atacată, în care a arătat că „[reclamanții din primă instanță] susțin că SEAE se poate prevala de faptul că Hotărârea din 17 martie 2016, Vanhalewyn/SEAE (
T‑792/14 P
,
EU:T:2016:156
), nu a fost pronunțată decât […] cu puțin mai mult de o lună înainte de adoptarea deciziei [în litigiu], dat fiind […] că, în orice caz, obligația de a adopta DGA ale anexei X la statut figurează la articolul 1 al treilea paragraf din această anexă”.
Or, în sistemul contenciosului de legalitate în fața instanței Uniunii, părțile sunt cele care au inițiativa procesului și care circumscriu obiectul litigiului (Hotărârea din 14 noiembrie 2017, British Airways/Comisia,
C‑122/16 P
,
EU:C:2017:861
, punctul
). Prin urmare, domnul Alba Aguilera și alții nu pot susține în mod util că prin intermediul primului motiv SEAE supune Curții un litigiu mai extins decât cel pe care ei l‑au prezentat în fața Tribunalului.
În plus, la punctul 30 din hotărârea atacată, vizat în cadrul primului motiv, Tribunalul a statuat că, „dacă articolul 10 din anexa X la statut, care este temeiul legal al deciziei [în litigiu], nu conține nicio clauză expresă care să prevadă adoptarea DGA, în schimb articolul 1 al treilea paragraf din anexa X la statut, care este inclus în capitolul [1] din această anexă, consacrat «Dispozițiil[or] generale» ale dispozițiilor speciale și derogatorii aplicabile funcționarilor repartizați într‑o țară terță, prevede în mod expres o asemenea obligație”.
Tribunalul a dedus din aceasta, la punctul 31 din hotărâre, vizat de asemenea în cadrul primului motiv, că „dispozițiile articolului 1 al treilea paragraf din anexa X la statut au o aplicabilitate generală, iar DGA a căror adoptare o prevede articolul respectiv privesc întreaga anexă X la statut, inclusiv dispozițiile care reglementează acordarea ICV prevăzute la articolul 10 din anexa X la statut”. La același punct, Tribunalul a adăugat că, „[î]n consecință, o instituție a Uniunii care pune în aplicare aceste dispoziții are obligația de a adopta DGA ale articolului 10 din anexa X la statut în conformitate cu articolul 1 al treilea paragraf din [această] anexă”, această „obligație de a adopta DGA pentru întreaga anexă X la statut” fiind amintită de Tribunal încă o dată la punctul 42 din hotărârea menționată.
Mai mult, dintr‑o lectură de ansamblu a aceleiași hotărâri reiese că Tribunalul a admis primul motiv invocat în fața sa întemeindu‑se în principal pe această interpretare a articolului 1 al treilea paragraf din anexa X la statut.
Or, Curtea a statuat în mod repetat că un recurent poate să formuleze un recurs invocând motive derivate din însăși hotărârea atacată prin care să conteste temeinicia în drept a acesteia (Hotărârea din 29 noiembrie 2007, Stadtwerke Schwäbisch Hall și alții/Comisia,
C‑176/06 P
, nepublicată,
EU:C:2007:730
, punctul
, precum și Hotărârea din 6 septembrie 2018, Republica Cehă/Comisia,
C‑4/17 P
,
EU:C:2018:678
, punctul
).
Din cele expuse anterior rezultă că primul motiv este admisibil.
–
Cu privire la fond
Potrivit articolului 1 al treilea paragraf din anexa X la statut, „[DGA] sunt adoptate în conformitate cu articolul 110 din statut”. Articolul 110 prevede la alineatul (1) că „[DGA] ale prezentului statut se adoptă de [AIPN] a fiecărei instituții, după consultarea Comitetului pentru personal și a Comitetului pentru statut”.
Potrivit jurisprudenței Curții, amintită în esență de Tribunal la punctul 28 din hotărârea atacată, expresia „[DGA]” care figurează la articolul 110 alineatul (1) din statut vizează în primul rând DGA prevăzute în mod expres de anumite dispoziții speciale din statut. În lipsa unei dispoziții exprese, obligația de a adopta norme de aplicare supuse condițiilor de formă prevăzute de această dispoziție nu poate fi admisă decât cu titlu excepțional, și anume atunci când dispozițiile statutului sunt lipsite de claritate și de precizie într‑o asemenea măsură încât nu se pretează la o aplicare lipsită de arbitrar (Hotărârea din 8 iulie 1965, Willame/Comisia,
110/63
,
EU:C:1965:71
, pagina 815).
În speță, astfel cum s‑a arătat deja la punctele 51 și 52 din prezenta hotărâre, Tribunalul a statuat în esență, la punctele 30 și 31 din hotărârea atacată, că articolul 1 al treilea paragraf din anexa X la statut constituie o dispoziție care prevede o obligație expresă de adoptare a DGA pentru ansamblul dispozițiilor din anexa X la statut, inclusiv pentru articolul 10 din aceasta, în sensul jurisprudenței amintite la punctul anterior din prezenta hotărâre, și că acest articol 1 al treilea paragraf impunea, așadar, prealabil unei decizii de revizuire a cuantumului ICV aplicabil funcționarilor și agenților Uniunii repartizați în țări terțe, precum decizia în litigiu, adoptarea DGA ale articolului 10, potrivit procedurii prevăzute la articolul 110 din statut.
Astfel cum a arătat SEAE și cum reiese din cuprinsul acestor puncte din hotărârea atacată, Tribunalul s‑a întemeiat în această privință pe faptul că articolul 1 al treilea paragraf din anexa X la statut face parte din dispozițiile generale ale acesteia.
Nu se poate deduce însă din această împrejurare că dispoziția menționată are domeniul de aplicare pe care Tribunalul i l‑a atribuit.
Astfel, este necesar să se constate că articolul 3 din această anexă face de asemenea, în mod specific, referire la adoptarea DGA, în timp ce articolul 10 alineatul (3) din anexă se limitează să prevadă că normele de aplicare a acestui articol 10 vor fi stabilite de AIPN, și că alineatul (1) al patrulea paragraf al aceluiași articol 10 prevede că, anual, evaluarea și, dacă este cazul, revizuirea ICV stabilite pentru fiecare loc de repartizare sunt efectuate de AIPN, după obținerea avizului Comitetului pentru personal. În mod similar, articolul 2 din anexa X la statut precizează că modalitățile procedurii de mobilitate sunt stabilite de AIPN după obținerea avizului Comitetului pentru personal, articolul 5 alineatul (2) din această anexă prevede că normele de aplicare a alineatului (1) al acestuia sunt stabilite de AIPN după obținerea avizului Comitetului pentru personal, iar articolul 23 al patrulea paragraf din anexa menționată precizează că normele de aplicare a acestui articol sunt stabilite de AIPN. În ceea ce privește articolele 15 și 21 din aceasta, ele prevăd că beneficiile pe care le stipulează vor fi acordate personalului vizat în condițiile stabilite de AIPN.
Din coroborarea acestor dispoziții reiese astfel că anexa X la statut face referire nu numai la adoptarea DGA, ci și la „modalități de aplicare” sau chiar la alte tipuri de acte, cu privire la care se precizează uneori că nu pot fi adoptate decât după obținerea avizului Comitetului pentru personal. Or, din modul de redactare a articolului 110 din statut, în special a alineatului (2) primul paragraf, precum și a alineatelor (3) și (4) ale acestuia reiese că „DGA” menționate la alineatul (1) al acestui articol și a căror adoptare impune ca AIPN din fiecare instituție să consulte Comitetul pentru personal și să obțină avizul Comitetului pentru statut constituie o categorie specifică de norme de punere în aplicare a statutului, distinctă de normele adoptate de comun acord între instituții și de asemenea distinctă de celelalte norme sau modalități de aplicare a acestuia.
În consecință, sistemul instituit prin diferitele dispoziții ale statutului și ale anexei X la acesta prevede că DGA trebuie distinse de alte norme de punere în aplicare a statutului, precum modalitățile de aplicare prevăzute la articolul 10 alineatul (3) din această anexă.
În plus, trebuie să se constate că, având în vedere cerința prevăzută la articolul 110 alineatul (1) din statut, potrivit căreia DGA nu pot fi adoptate decât după consultarea Comitetului pentru personal și cu avizul Comitetului pentru statut, interpretarea reținută de Tribunal a articolului 1 al treilea paragraf din anexa X la statut are drept consecință să determine o duplicare a unor cerințe procedurale care urmăresc o finalitate identică.
Această interpretare privează astfel articolul 10 alineatul (3) din anexa X la statut de cel puțin o parte din efectul său util, din moment ce această din urmă dispoziție prevede cerințe procedurale mai reduse pentru adoptarea normelor de aplicare a acestui articol decât cele care rezultă din articolul 110 alineatul (1) din statut, după cum a arătat în esență domnul avocat general la punctele 41 și 42 din concluzii.
De asemenea, interpretarea reținută de Tribunal aduce atingere efectului util al celorlalte dispoziții din această anexă, în privința cărora legiuitorul Uniunii a prevăzut să fie urmată o procedură specială de adoptare a normelor de aplicare, alta decât cea indicată la articolul 110 alineatul (1) din statut.
În schimb, elementele menționate la punctele 61-66 din prezenta hotărâre urmăresc să demonstreze că articolul 1 al treilea paragraf din anexa X la statut trebuie interpretat în sensul că, atunci când adoptarea DGA ale unei dispoziții din această anexă se impune în conformitate cu jurisprudența amintită la punctul 57 din prezenta hotărâre, acest articol 1 al treilea paragraf precizează procedura care trebuie urmată pentru adoptarea lor, și anume cea prevăzută la articolul 110 din statut.
În acest sens, trebuie amintit mai întâi că articolul 3 din anexa X la statut prevede că, „în temeiul [DGA]”, AIPN poate decide ca, prin derogare de la articolul 1 primul paragraf din această anexă, funcționarul repartizat într‑o țară terță care este repartizat temporar împreună cu postul său la sediu sau la un alt loc de repartizare în Uniune să rămână pe durata acestei repartizări temporare sub incidența anumitor dispoziții din anexa menționată.
Or, dacă, astfel cum a statuat Tribunalul în hotărârea atacată, obligația de a adopta DGA pentru ansamblul dispozițiilor din anexa X la statut ar rezulta deja din articolul 1 alineatul (3) din aceasta, ar fi fost inutilă inserarea acestei precizări exprese la articolul 3. În această privință, interpretarea articolului 3 efectuată de domnul Alba Aguilera și alții, prezentată la punctul 44 din prezenta hotărâre, nu poate fi reținută. Desigur, ultima teză a aceluiași articol 3 instituie o derogare de la articolul 1 primul paragraf din această anexă. Totuși, acest articol 1 primul paragraf prevede că anexa menționată stabilește dispozițiile speciale și derogatorii aplicabile funcționarilor Uniunii repartizați într‑o țară terță. Acesta stabilește astfel domeniul de aplicare
ratione personae
al aceleiași anexe.
Această derogare nu vizează, așadar, o derogare de la „dispozițiile” anexei X la statut, inclusiv al treilea paragraf al articolului 1 din aceasta, care ar avea ca efect sustragerea articolului 3 din anexa menționată de la articolul 1 al treilea paragraf din aceasta, astfel cum susțin aceștia, ci numai faptul de a permite AIPN să extindă, în anumite împrejurări, domeniul de aplicare
ratione personae
al anexei menționate dincolo de domeniul de aplicare care rezultă doar din articolul 1 alineatul (1) din aceasta.
În continuare, trebuie să se constate, astfel cum a procedat domnul avocat general la punctele 48-54 din concluzii, că faptul că domeniul de aplicare al articolului 1 al treilea paragraf din anexa X la statut este limitat la cel al trimiterii procedurale nu lipsește această dispoziție de efectul său util. În special, pe de o parte, această trimitere rămâne în orice caz utilă în ceea ce privește articolul 3 din această anexă. Pe de altă parte, trimiterea menționată este relevantă și pentru ipoteza în care ar trebui să se constate că una dintre dispozițiile anexei menționate este lipsită de claritate și de precizie într‑o asemenea măsură încât nu se pretează la o aplicare lipsită de arbitrar și că, în consecință, se impune adoptarea DGA ale acestei dispoziții.
În sfârșit, faptul că articolul 1 al treilea paragraf din anexa X la statut nu constituie decât o trimitere procedurală destinată să precizeze metodologia potrivit căreia eventuale DGA ar trebui adoptate este confirmat de lucrările pregătitoare care au condus la introducerea în statut a acestei anexe.
Inițial, Propunerea de regulament (CEE) al Consiliului de stabilire a unor dispoziții speciale și derogatorii aplicabile funcționarilor Comunităților Europene repartizați într‑un stat care nu face parte din Comunitățile Europene [COM(86) 83 final] (
JO 1986, C 74, p. 11
), prezentată de Comisie Consiliului la 6 martie 1986, cuprindea, la articolul 1, un paragraf unic care corespunde în prezent, în esență, articolului 1 primul paragraf din anexa X la statut, iar mai multe dispoziții din această propunere prevedeau în mod expres adoptarea DGA. Aceasta era, printre altele, situația articolului 3 din respectiva propunere, care corespunde în esență articolului 3 din anexa X la statut, dar și a articolului 10, care, precum articolul 10 din anexa X la statut, privea ICV. Astfel, această propunere cu privire la articolul 10 prevedea că „[DGA] menționate [la acest articol și în conformitate cu care trebuia stabilită ICV] definesc parametrii utilizați pentru a stabili procentul indemnizației, precum și lista locurilor și a ratelor corespunzătoare pentru care se acordă o astfel de indemnizație”.
Cu toate acestea, rezoluția de încheiere a procedurii de consultare a Parlamentului European cu privire la propunerea de regulament menționată la punctul anterior din 12 septembrie 1986 (documentul A2‑83/86), anexată la procesul‑verbal al ședinței din 12 septembrie 1986 (
JO 1986, C 255, p. 213
și 245), și textul modificat propus în acest cadru de Parlament demonstrează că această instituție a propus inserarea precizării care constituie în prezent articolul 1 al treilea paragraf din anexa X la statut, o astfel de modificare fiind, potrivit instituției menționate, necesară „pentru a […] preciza condițiile în care dispozițiile de punere în aplicare vor putea fi adoptate”.
Prezentând Consiliului, la 23 octombrie 1986, o Propunere modificată de regulament al Consiliului de stabilire a unor dispoziții speciale și derogatorii aplicabile funcționarilor Comunităților Europene repartizați într‑un stat care nu face parte din Comunitățile Europene [COM(86) 565 final] (
JO 1986, C 284, p. 8
), care relua în esență această propunere a Parlamentului European, Comisia a dat curs modificărilor propuse de Parlament.
Or, în versiunea acestui regulament adoptată în final de Consiliu, și anume Regulamentul (Euratom, CECO, CEE) nr. 3019/87 al Consiliului din 5 octombrie 1987 de stabilire a unor dispoziții speciale și derogatorii aplicabile funcționarilor Comunităților Europene repartizați într‑o țară terță (
JO 1987, L 286, p. 3
), prin care anexa X, în versiunea care rezultă din acest regulament, a fost adăugată la statut, pe de o parte, propunerea Parlamentului care figurează în prezent la articolul 1 al treilea paragraf din această anexă a fost menținută în textul propus de această instituție. Pe de altă parte, orice referire la adoptarea DGA la articolul 10 din anexa menționată a fost eliminată, întrucât articolul 10 din anexa X la statut, în versiunea care rezultă din propunerea modificată de regulament menționată la punctul anterior, a fost totuși rescris și clarificat pentru a conține atât lista parametrilor luați în considerare pentru stabilirea ICV, cât și coeficienții ai căror parametri erau afectați, valoarea lor, precum și grila potrivit căreia despăgubirea era stabilită, ca procent din cuantumul de referință, de la 10 % atunci când valoarea totală a diferiților parametri era zero, până 35 %, atunci când această valoare era mai mare de opt. Se prevedea de asemenea, precum în versiunea acestei dispoziții în vigoare în prezent, ca ICV stabilită pentru fiecare loc de repartizare să facă obiectul unei evaluări și, dacă este cazul, al unei revizuiri din partea AIPN, după obținerea avizului Comitetului pentru personal.
Din lucrările pregătitoare care au condus la introducerea anexei X în statut reiese astfel în mod clar că, pe de o parte, dispoziția care figurează în prezent la articolul 1 al treilea paragraf din aceasta, neschimbată de la adoptarea Regulamentului nr. 3019/87, a fost inserată cu singurul obiectiv de a preciza procedura care trebuie urmată atunci când trebuie să fie adoptate DGA ale acestei anexe și că, pe de altă parte, legiuitorul Uniunii a intenționat în mod clar să excludă ca adoptarea DGA să fie necesară în ceea ce privește, printre altele, articolul 10 din anexa menționată.
În această privință trebuie să se mai arate că, până la adoptarea Regulamentului (UE, Euratom) nr. 1023/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 22 octombrie 2013 de modificare a statutului și a RAA (
JO 2013, L 287, p. 15
), articolul 10 din anexa X la statut, în versiunea care rezultă din Regulamentul nr. 3019/87, a rămas în esență neschimbat. Acesta a fost însă înlocuit, începând cu 1 ianuarie 2014, cu versiunea sa în vigoare în prezent, în temeiul articolului 1 punctul 70 litera (e) din Regulamentul nr. 1023/2013, iar acest lucru a fost făcut, potrivit considerentului (27) al acestui regulament, pentru a „moderniza condițiile de muncă ale personalului angajat în țări terțe și pentru a le face mai bune din punctul de vedere al eficienței, realizând în același timp economii […] și [pentru a fi prevăzută] posibilitatea de a lua în considerare o gamă mai largă de parametri pentru stabilirea [ICV] fără a dăuna obiectivului general care constă în realizarea de economii”.
În acest scop, articolul 10 din anexa X la statut, în versiunea care rezultă din Regulamentul nr. 3019/87, a fost simplificat. În esență, lista parametrilor care trebuiau luați în considerare pentru stabilirea ICV a devenit exemplificativă, au fost înlăturate precizările referitoare la coeficienți, la valorile acestor parametri și la procentele din suma de referință, iar alineatul (3), potrivit căruia AIPN stabilește normele de aplicare a acestui articol, a fost adăugat.
Mai mult, această înlocuire a articolului 10 din anexa X la statut a intrat în vigoare în aceeași zi cu înlocuirea articolului 110 din statut, efectuată prin articolul 1 punctul 59 din Regulamentul nr. 1023/2013, a cărui nouă versiune precizează diferitele tipuri de norme de punere în aplicare a statutului care pot fi adoptate.
Prin urmare, și din această ultimă evoluție legislativă reiese cu claritate că, dacă legiuitorul Uniunii ar fi intenționat să impună adoptarea DGA, iar nu a unor norme de aplicare, ale articolului 10 din anexa X la statut atunci când a simplificat conținutul acestei dispoziții, ar fi indicat acest lucru în mod expres.
Argumentația prezentată de domnul Alba Aguilera și alții în susținerea hotărârii atacate, prezentată la punctele 42-44 din prezenta hotărâre, trebuie, așadar, înlăturată, aceasta fiind în contradicție directă cu intenția legiuitorului Uniunii.
Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că, prin faptul că a statuat, la punctele 30 și 31 din hotărârea atacată, că articolul 1 al treilea paragraf din anexa X la statut constituie o dispoziție care prevede o obligație expresă de a adopta DGA pentru întreaga anexă și deducând din aceasta că SEAE avea obligația să adopte DGA ale articolului 10 din anexa menționată înainte de a putea adopta în mod legal decizia în litigiu, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept.
Primul motiv este, în consecință, întemeiat. Cu toate acestea, în măsura în care, conform jurisprudenței amintite la punctul 57 din prezenta hotărâre, obligația de a adopta DGA în sensul articolului 110 din statut poate, în lipsa unei prevederi exprese în acest sens, să fie totuși admisă atunci când dispoziția în cauză din statut este lipsită de claritate și de precizie într‑o asemenea măsură încât nu se pretează la o aplicare lipsită de arbitrar și în măsura în care, prin intermediul celui de al doilea motiv, SEAE susține că în hotărârea atacată Tribunalul a statuat de asemenea că articolul 10 din anexa X la statut îndeplinește această condiție, săvârșind astfel o a doua eroare de drept, înainte de a stabili dacă se impune anularea hotărârii atacate în măsura solicitată, trebuie să se examineze al doilea motiv.
Cu privire la al doilea motiv
Argumentația părților
SEAE, referindu‑se la punctele 28, 29 și 38 din hotărârea atacată, arată că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat că articolul 10 din anexa X la statut este o dispoziție de natură să necesite adoptarea DGA, în sensul că aceasta este lipsită de claritate și de precizie într‑o asemenea măsură încât nu se pretează la o aplicare lipsită de arbitrar. În cadrul adoptării modalităților de punere în aplicare privind ICV, articolul 10 alineatul (1) al patrulea paragraf din anexa X la statut ar impune în mod explicit numai obținerea avizului Comitetului pentru personal, ceea ce s‑ar fi întâmplat la adoptarea deciziilor din 17 decembrie 2013 și din 3 decembrie 2014. Această etapă ar permite prin ea însăși înlăturarea oricărui risc de a fi impuse de administrație criteriile care determină rata ICV pentru a obține rezultatul urmărit de aceasta. Nivelul de detaliu al acestui articol 10, care stabilește parametrii care trebuie luați în considerare pentru stabilirea ICV și care instituie o evaluare anuală a acestora, ar demonstra de altfel, în sine, că nu poate lăsa loc unei aplicări arbitrare.
Pe de altă parte, al doilea motiv ar fi într‑adevăr operant. Din moment ce legiuitorul Uniunii nu prevede în mod expres obligația de a adopta DGA ale articolului 10 din anexa X la statut și din moment ce natura acestei dispoziții nu impune adoptarea DGA, demonstrația ar fi în sensul că nu există o obligație de a adopta DGA ale articolului 10 din această anexă în sensul pretins de domnul Alba Aguilera și alții. Al doilea motiv nu ar viza aspectul oportunității de a consulta Comitetul pentru statut, respectiv al relevanței avizului acestuia, și nici nu ar impune ca domnul Alba Aguilera și alții să dovedească un fapt negativ.
Domnul Alba Aguilera și alții susțin, cu titlu principal, că al doilea motiv este inoperant. Întrucât Tribunalul a statuat în mod întemeiat că articolul 1 al treilea paragraf din anexa X la statut prevede în mod expres obligația SEAE de a adopta DGA ale articolului 10 din această anexă, pretinsa claritate a articolului 10 menționat nu ar avea nicio incidență.
În orice caz, acest motiv nu ar fi întemeiat. Astfel, adoptarea DGA ar presupune că avizul Comitetului pentru statut poate influența decizia AIPN. A impune furnizarea unei dovezi negative, și anume dovada că decizia în litigiu ar fi putut avea un conținut diferit dacă DGA ar fi fost adoptate, nu ar putea fi admisă și ar lipsi de efect util obligația de consultare a acestui comitet.
Aprecierea Curții
Întrucât domnul Alba Aguilera și alții contestă, cu titlu principal, caracterul operant al celui de al doilea motiv, trebuie arătat că argumentația lor în această privință se întemeiază pe premisa potrivit căreia Tribunalul a statuat în mod întemeiat că articolul 1 al treilea paragraf din anexa X la statut constituie o dispoziție care prevede o obligație expresă de a adopta DGA pentru ansamblul dispozițiilor acestei anexe, inclusiv pentru articolul 10 din aceasta, în sensul jurisprudenței amintite la punctul 57 din prezenta hotărâre. Din analiza primului motiv rezultă însă că această premisă este eronată.
În aceste condiții, este necesar să se constate că, prin intermediul celui de al doilea motiv, SEAE susține în esență că, la punctul 38 din hotărârea atacată, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a statuat că, independent de obligația de a adopta DGA ale articolului 10 din anexa X la statut care decurgea, în opinia sa, din articolul 1 al treilea paragraf din aceasta, natura articolului 10 menționat impunea de asemenea că, înainte ca o decizie de revizuire a cuantumului ICV să poată fi adoptată în mod legal, era necesar să fie adoptate DGA ale respectivului articol 10.
Desigur, la prima teză a acestui punct 38, Tribunalul a constatat că „avizul unui organ extern și interinstituțional, cum este comitetul pentru statut, este necesar pentru a garanta că criteriile pe baza cărora sunt determinate condițiile de viață care prevalează în țările terțe sunt stabilite în mod abstract și independent de orice procedură având ca obiect revizuirea cuantumului ICV, în scopul de a se evita ca alegerea acestor criterii să fie influențată de un rezultat dorit eventual de administrație”.
Cu toate acestea, dintr‑o interpretare de ansamblu a hotărârii atacate și în special a punctelor 30, 31, 33 și 40 din aceasta reiese că Tribunalul nu a întemeiat anularea deciziei în litigiu pe a doua dintre ipotezele vizate de jurisprudența amintită la punctul 57 din prezenta hotărâre, ci pe faptul că, potrivit interpretării pe care a reținut‑o, articolul 1 al treilea paragraf din anexa X la statut impune o obligație expresă de a adopta DGA pentru ansamblul dispozițiilor acestei anexe, inclusiv pentru articolul 10 din aceasta.
În plus, astfel cum se arată la punctul 34, la punctul 35, la a doua teză a punctului 38 și la punctul 39 din hotărârea atacată, considerațiile expuse de Tribunal în prima teză a acestui punct 38 privesc aspectul dacă deciziile din 17 decembrie 2013 și din 3 decembrie 2014 pot fi considerate ca reprezentând DGA în sensul articolului 1 al treilea paragraf din anexa X la statut. Prin urmare, acestea nu au legătură cu natura articolului 10 din anexa menționată, ci cu interpretarea pe care Tribunalul a efectuat‑o cu privire la respectivul articol 1 al treilea paragraf. De altfel, astfel cum s‑a constatat deja în esență la punctul 48 din prezenta hotărâre, primul motiv de anulare prezentat Tribunalului privea numai prima dintre cele două ipoteze vizate de jurisprudența amintită la punctul 57 din prezenta hotărâre.
Al doilea motiv de recurs se întemeiază, în consecință, pe o interpretare eronată a hotărârii atacate și trebuie să fie, prin urmare, respins ca neîntemeiat.
Cu toate acestea, întrucât primul motiv de recurs este întemeiat, iar aprecierea reținută de Tribunal, al cărei caracter eronat este constatat prin acest motiv, constituie, astfel cum s‑a arătat în special la punctul 92 din prezenta hotărâre, temeiul anulării deciziei în litigiu, este necesar să se anuleze punctele 1 și 3 din dispozitivul hotărârii atacate.
Cu privire la acțiunea în fața Tribunalului
Conform articolului 61 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, în cazul în care anulează decizia Tribunalului, Curtea poate fie să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul, atunci când acesta este în stare de judecată, fie să trimită cauza Tribunalului pentru a se pronunța asupra acesteia.
În speță, din examinarea recursului reiese că primul motiv invocat de domnul Alba Aguilera și alții în primă instanță, potrivit căruia SEAE era obligat, în temeiul articolului 1 al treilea paragraf din anexa X la statut, să adopte DGA ale articolului 10 din această anexă înainte de adoptarea deciziei în litigiu, nu este întemeiat.
Cu toate acestea, întrucât Tribunalul a admis acest motiv și a anulat decizia în litigiu în măsura în care i se solicitase fără să fi examinat al doilea și al treilea motiv invocate în fața sa, Curtea consideră că litigiul nu este în stare de judecată. În consecință, se impune trimiterea cauzei Tribunalului spre rejudecare.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât cauza este trimisă Tribunalului spre rejudecare, cererea privind cheltuielile de judecată aferente prezentei proceduri de recurs se soluționează odată cu fondul.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a zecea) declară și hotărăște:

1)
Anulează punctele 1 și 3 din dispozitivul Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 13 aprilie 2018, Alba Aguilera și alții/SEAE (
T‑119/17
,
EU:T:2018:183
).

2)
Trimite cauza spre rejudecare Tribunalului Uniunii Europene.

3)
Cererea privind cheltuielile de judecată se soluționează odată cu fondul.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.