CELEX: 62019CJ0473
Ennakkoratkaisupyyntö
Ympäristö
Direktiivi 92/43/ETY
Luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelu
12 artiklan 1 kohta
Direktiivi 2009/147/EY
Luonnonvaraisten lintujen suojelu
5 artikla
Metsätalous
Kiellot suojeltujen lajien suojelemiseksi
Suunniteltu päätehakkuu
Alue, jolla esiintyy suojeltuja lajeja

Ennakkoratkaisupyynnöt koskevat luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta 21.5.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/43/ETY (
EYVL 1992, L 206, s. 7
; jäljempänä luontodirektiivi) 12 artiklan 1 kohdan ja luonnonvaraisten lintujen suojelusta 30.11.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/147/EY (
EUVL 2010, L 20, s. 7
; jäljempänä lintudirektiivi) 5 artiklan tulkintaa.
Nämä pyynnöt on esitetty asioissa, joissa asianosaisina ovat yhtäältä Föreningen Skydda Skogen (metsänsuojeluyhdistys), Naturskyddsföreningen i Härryda (Härrydan luonnonsuojeluyhdistys) ja Göteborgs Ornitologiska Förening (Göteborgin lintutieteellinen yhdistys) ja toisaalta Länsstyrelsen i Västra Götalands län (Länsi-Götanmaan lääninhallitus, Ruotsi), B.A.B. ja U.T.B. ja joissa on kyse Länsstyrelsen i Västra Götalands länin päätöksestä olla ryhtymättä valvontatoimenpiteisiin sellaisen hakkuuilmoituksen johdosta, joka koskee Härrydan kunnassa (Ruotsi) sijaitsevaa metsäaluetta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Luontodirektiivi
Luontodirektiivin johdanto-osan kolmannessa, neljännessä ja kuudennessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”tämän direktiivin ensisijaisena tavoitteena on edistää luonnon monimuotoisuuden säilyttämistä, ottaen huomioon taloudelliset, sosiaaliset, sivistykselliset ja alueelliset vaatimukset, ja direktiivi edistää yleistä kestävän kehityksen tavoitetta; luonnon monimuotoisuuden säilyttäminen saattaa tietyissä tapauksissa vaatia ihmisen toimenpiteiden ylläpitämistä ja jopa niiden kannustamista,
luontotyypit huononevat jatkuvasti jäsenvaltioiden Euroopassa olevilla alueilla ja yhä useampi luonnonvarainen laji on vakavasti uhanalainen; uhanalaiset elinympäristöt ja lajit ovat osa yhteisön luonnon perintöä ja niihin kohdistuvat uhat ovat usein maiden rajat ylittäviä, joten elinympäristöjen ja lajien suojelemiseksi on tarpeen toteuttaa toimenpiteitä yhteisön tasolla,
– –
yhteisön tärkeinä pitämien luontotyyppien ja lajien suotuisan suojelun tason saattamiseksi ennalleen tai sen säilyttämiseksi on tarpeen osoittaa erityisten suojelutoimien alueita yhtenäisen eurooppalaisen ekologisen verkoston aikaansaamiseksi määritellyn aikataulun mukaisesti”.
Kyseisen direktiivin 1 artiklan i ja m alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
i)
’lajin suojelun tasolla
’ eri tekijöiden yhteisvaikutusta, joka voi vaikuttaa lajin kantojen levinneisyyteen ja lukuisuuteen pitkällä aikavälillä 2 artiklassa tarkoitetulla alueella;
’Suojelun taso’ katsotaan ’suotuisaksi’ kun:
– kyseisen lajin kannan kehittymistä koskevat tiedot osoittavat, että tämä laji pystyy pitkällä aikavälillä selviytymään luonnollisten elinympäristöjensä elinkelpoisena osana,
ja
– lajin luontainen levinneisyysalue ei pienene eikä ole vaarassa pienentyä ennakoitavissa olevassa tulevaisuudessa,
ja
– lajin kantojen pitkäaikaiseksi säilymiseksi on ja tulee todennäköisesti olemaan riittävän laaja elinympäristö;
– –
m)
’yksilöllä’ kaikkia liitteessä IV ja liitteessä V lueteltuja eläviä tai kuolleita eläin- ja kasvilajeja, niiden osia tai näistä lajeista valmistettuja tuotteita sekä kaikkia muita tavaroita, jotka mukana seuraavan asiakirjan, pakkauksen, merkin tai nimilapun tai muiden seikkojen perusteella näyttävät olevan näiden eläin- tai kasvilajien osia tai näistä eläin- tai kasvilajeista valmistettuja tuotteita”.
Saman direktiivin 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tämän direktiivin tavoitteena on edistää luonnon monimuotoisuuden säilymistä suojelemalla luontotyyppejä ja luonnonvaraista eläimistöä ja kasvistoa jäsenvaltioiden sillä Euroopassa olevalla alueella, jossa perustamissopimusta sovelletaan.
2.   Tämän direktiivin mukaisesti toteutetuilla toimenpiteillä pyritään varmistamaan yhteisön tärke[i]nä pitämien luontotyyppien ja luonnonvarais[t]en eläin- ja kasvilajien suotuisan suojelun tason säilyttäminen tai sen ennalleen saattaminen.
3.   Tämän direktiivin mukaisesti toteutetuilla toimenpiteillä otetaan huomioon taloudelliset, sosiaaliset ja sivistykselliset vaatimukset sekä alueelliset ja paikalliset erityispiirteet.”
Mainitun direktiivin 12 artiklan 1 kohta kuuluu seuraavasti:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava tarpeelliset toimenpiteet liitteessä IV olevassa a kohdassa olevia eläinlajeja koskevan tiukan suojelujärjestelmän käyttöönottamiseksi niiden luontaisella levinneisyysalueella ja kiellettävä:
a)
kaikki näiden lajien yksilöitä koskeva tahallinen pyydystäminen tai tappaminen luonnossa;
b)
näiden lajien tahallinen häiritseminen erityisesti niiden lisääntymis-, jälkeläistenhoito-, talvehtimis- ja muuttoaikana;
c)
tahallinen munien hävittäminen tai ottaminen luonnosta;
d)
lisääntymis- tai levähdyspaikkojen heikentäminen ja hävittäminen.”
Luontodirektiivin 16 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jollei muuta tyydyttävää ratkaisua ole ja jollei poikkeus haittaa kyseisten lajien kantojen suotuisan suojelun tason säilyttämistä niiden luontaisella levinneisyysalueella, jäsenvaltiot voivat poiketa 12, 13 ja 14 artiklan ja 15 artiklan a ja b alakohdan säännöksistä:
a)
luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelemiseksi ja luontotyyppien säilyttämiseksi;
b)
erityisen merkittävien vahinkojen ehkäisemiseksi, jotka koskevat viljelmiä, karjankasvatusta, metsiä, kalataloutta sekä vesistöjä ja muuta omaisuutta;
c)
kansanterveyttä ja yleistä turvallisuutta koskevista tai muista erittäin tärkeän yleisen edun kannalta pakottavista syistä, mukaan lukien sosiaaliset ja taloudelliset syyt, sekä jos poikkeamisesta on ensisijaisen merkittävää hyötyä ympäristölle;
d)
näiden lajien tutkimus- ja koulutus-, uudelleensijoittamis- ja uudelleenistuttamistarkoituksessa ja näiden tarkoitusten kannalta tarvittavien lisääntymistoimenpiteiden vuoksi, mukaan lukien kasvien keinotekoinen lisääminen;
e)
salliakseen tarkoin valvotuissa oloissa valikoiden ja rajoitetusti tiettyjen liitteessä IV olevien lajien yksilöiden ottamisen ja hallussapidon kansallisten toimivaltaisten viranomaisten määrittelemissä rajoissa.”
Luontodirektiivin liitteessä IV olevassa a kohdassa mainitaan muun muassa
Rana arvalis
, jota yleisesti kutsutaan viitasammakoksi, yhteisön tärkeänä pitämänä eläinlajina, joka edellyttää tiukkaa suojelua.
Lintudirektiivi
Lintudirektiivin johdanto-osan kolmannessa, neljännessä ja viidennessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(3)
Monien sellaisten luonnonvaraisten lintulajien kannat, joiden luontaisena elinympäristönä on jäsenvaltioiden Eurooppaan kuuluva alue, ovat pienenemässä, eräissä tapauksissa hyvin nopeasti, ja tämä kantojen pieneneminen uhkaa vakavasti luonnollisen ympäristön säilymistä, erityisesti sen vuoksi, että se uhkaa biologista tasapainoa.
(4)
Jäsenvaltioiden Eurooppaan kuuluvaa aluetta luontaisena elinympäristönään pitävät luonnonvaraiset lintulajit ovat enimmäkseen muuttavia lajeja. Nämä lajit ovat yhteistä perintöä, ja tehokas lintujen suojelu on tyypillinen maiden rajat ylittävä ympäristöongelma, johon liittyy yhteisiä velvollisuuksia.
(5)
Jäsenvaltioiden Eurooppaan kuuluvaa aluetta luontaisena elinympäristönään pitävien luonnonvaraisten lintulajien suojelu on välttämätöntä elinolojen parantamista ja kestävää kehitystä koskevien yhteisön päämäärien osalta.”
Kyseisen direktiivin 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tämä direktiivi koskee kaikkien luonnonvaraisina elävien lintulajien suojelua jäsenvaltioiden Eurooppaan kuuluvalla alueella, johon perustamissopimusta sovelletaan. Sen tavoitteena on näiden lajien suojelu, hoitaminen ja sääntely, ja se antaa säännökset niiden hyödyntämisestä.
2.   Tätä direktiiviä sovelletaan lintuihin ja niiden muniin, pesiin ja elinympäristöihin.”
Saman direktiivin 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet 1 artiklassa tarkoitettujen lintulajien kantojen ylläpitämiseksi sellaisella tasolla, joka vastaa erityisesti ekologisia, tieteellisiä ja sivistyksellisiä vaatimuksia ottaen huomioon taloudelliset ja virkistykseen liittyvät vaatimukset, taikka näiden kantojen mukauttamiseksi tähän tasoon.”
Mainitun direktiivin 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Ottaen huomioon 2 artiklassa mainitut vaatimukset jäsenvaltioiden on toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet kaikkien 1 artiklassa tarkoitettujen lintulajien elinympäristöjen riittävän moninaisuuden ja laajuuden säilyttämiseksi, ylläpitämiseksi tai palauttamiseksi ennalleen.
2.   Biotooppien ja elinympäristöjen säilyttämiseen, ylläpitämiseen ja ennalleen saattamiseen sisältyvät ensisijaisesti seuraavat toimenpiteet:
a)
suojelualueiden muodostaminen;
b)
suojelualueiden sisä- ja ulkopuolella sijaitsevien elinympäristöjen ylläpitäminen ja hoito ekologisten tarpeiden mukaisesti;
c)
tuhoutuneiden biotooppien saattaminen ennalleen;
d)
biotooppien aikaansaaminen.”
Lintudirektiivin 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tämän direktiivin liitteessä I mainittujen lajien elinympäristöjä on suojeltava erityistoimin, jotta varmistetaan lajien eloonjääminen ja lisääntyminen niiden levinneisyysalueella.
– –
Jäsenvaltioiden on osoitettava erityisiksi suojelualueiksi näiden lajien suojelemiseen lukumäärältään ja kooltaan sopivimmat alueet sillä maantieteellisellä vesi- ja maa-alueella, johon tätä direktiiviä sovelletaan.
– –
4.   Jäsenvaltioiden on toteutettava asianmukaiset toimenpiteet 1 ja 2 kohdassa tarkoitetuilla suojelualueilla elinympäristöjen pilaantumisen tai huonontumisen sekä lintuihin vaikuttavien häiriöiden estämiseksi, jos häiriöt vaikuttaisivat merkittävästi tämän artiklan tavoitteisiin. Jäsenvaltioiden on myös näiden suojelualueiden ulkopuolella pyrittävä estämään elinympäristöjen pilaantuminen ja huonontuminen.”
Kyseisen direktiivin 5 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava, kuitenkaan rajoittamatta 7 ja 9 artiklan soveltamista, kaikkien 1 artiklassa tarkoitettujen lintulajien yleisen suojelujärjestelmän luomiseksi tarvittavat toimenpiteet, joilla kielletään erityisesti
a)
kyseisten lintujen tahallinen tappaminen tai pyydystäminen käytetystä menetelmästä riippumatta;
b)
kyseisten lintujen pesien ja munien tahallinen tuhoaminen tai vahingoittaminen ja pesien siirtäminen;
c)
kyseisten lintujen munien ottaminen luonnosta ja munien hallussa pitäminen tyhjinäkin;
d)
lintujen tahallinen häirintä erityisesti lisääntymis- ja jälkeläisten kasvatusaikana, jos häirintä vaikuttaisi merkittävästi tämän direktiivin tavoitteisiin;
– –”
Mainitun direktiivin 9 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat, jollei muuta tyydyttävää ratkaisua ole, poiketa 5–8 artiklasta seuraavin perustein:
a)
–
kansanterveyden ja yleisen turvallisuuden turvaamiseksi,
–
lentoturvallisuuden turvaamiseksi,
–
viljelmille, kotieläimille, metsille, kalavesille ja vesistöille koituvan vakavan vahingon estämiseksi,
–
kasviston ja eläimistön suojelemiseksi;
b)
tutkimus- ja opetustarkoituksessa, kannan lisäämis- ja uudelleenistutustarkoituksessa sekä tehdäkseen mahdolliseksi näitä varten tapahtuvan kasvatuksen;
c)
salliakseen tiukasti valvotuissa oloissa ja valikoivasti tiettyjen lintujen pienien määrien pyydystämisen, hallussa pitämisen tai muuten asiallisen hyötykäytön.”
Lintudirektiivin 14 artiklan sanamuoto on seuraava:
”Jäsenvaltiot voivat toteuttaa tiukempia suojelutoimenpiteitä kuin tässä direktiivissä säädetyt.”
Ruotsin oikeus
Ympäristökaaren (1998:808) (miljöbalken (1998:808)) 8 luvun 1 §:n nojalla lajien suojelusta annetun asetuksen (2007:845) (artskyddsförordning (2007:845), jäljempänä lajien suojelusta annettu asetus) 4 §:n 1 momentissa – jolla lintudirektiivillä kumotun ja korvatun luonnonvaraisten lintujen suojelusta 2.4.1979 annetun neuvoston direktiivin 79/409/ETY (
EYVL 1979, L 103, s. 1
) 5 artikla, jonka sanamuoto toistetaan lintudirektiivin 5 artiklassa, sekä luontodirektiivin 12 artikla saatettiin osaksi Ruotsin lainsäädäntöä – säädetään seuraavaa:
”Luonnonvaraisten lintujen ja sellaisten luonnonvaraisten eläinlajien osalta, jotka on merkitty tämän asetuksen liitteessä 1 merkillä ’N’ tai ’n’, on kiellettyä
1.
eläinten tahallinen pyydystäminen tai tappaminen
2.
eläinten tahallinen häiritseminen erityisesti niiden lisääntymis-, jälkeläistenhoito-, talvehtimis- ja muuttoaikana
3.
eläinten munien tahallinen hävittäminen tai kerääminen luonnossa tai luonnosta ja
4.
eläinten lisääntymis- tai levähdyspaikkojen vahingoittaminen tai hävittäminen.
Edellä säädettyjä kieltoja sovelletaan eläinten koko elinkaaren aikana.
– –”
Kyseisen asetuksen 4 §:n 1 momentin 1–3 kohdalla pannaan näin ollen täytäntöön lintudirektiivin 5 artiklan a–d alakohdassa ja luontodirektiivin 12 artiklan 1 kohdan a–c alakohdassa kielletyt tahalliset toimet. Luontodirektiivin 12 artiklan 1 kohdan d alakohta pannaan puolestaan täytäntöön mainitun asetuksen 4 §:n 1 momentin 4 kohdalla.
Lajien suojelusta annetun asetuksen liitteessä 1 luetellaan kaikki lajit, jotka mainitaan lintudirektiivin liitteissä I–III ja luontodirektiivin liitteissä II, IV ja V.
Metsänhoidosta annetun lain (1979:429) (skogsvårdslagen (1979:429)) 30 §:stä ilmenee, että hallitus tai sen nimeämä viranomainen voi antaa määräyksiä muun muassa luonnonsuojelun huomioon ottamisesta metsänhoidossa.
Pääasiat ja ennakkoratkaisukysymykset
Skogsstyrelsenille (metsähallitus, Ruotsi) tehtiin hakkuuilmoitus, joka koskee Härrydan kunnassa sijaitsevaa metsäaluetta. Kyseisessä ilmoituksessa on kyse päätehakkuusta, jossa lähes kaikki puut poistetaan.
Skogsstyrelsen antoi erityisiä ohjeita tässä yksittäistapauksessa suositelluista varotoimenpiteistä ja katsoi, ettei hakkuuilmoituksessa kuvattu toiminta ole ristiriidassa yhdenkään Ruotsin lajien suojelusta annetussa asetuksessa säädetyn kiellon kanssa edellyttäen, että sen ohjeita noudatetaan.
Kuten ennakkoratkaisupyynnöistä ilmenee, hakkuuilmoituksessa tarkoitettu metsäalue on lajien suojelusta annetulla asetuksella suojeltujen lajien elinympäristö. Tällä alueella suunnitellusta metsätaloustoiminnasta seuraa, että näiden suojeltujen lajien yksilöitä tullaan häiritsemään tai tappamaan. Lisäksi mainittujen lajien kyseisellä alueella olevia munia tulee tuhoutumaan.
Pääasioiden valittajat pyysivät 22.12.2016 ja 17.1.2018 Länsstyrelsen i Västra Götalands läniä, joka valvoo lajien suojelua kyseisessä läänissä, ryhtymään toimenpiteisiin hakkuuilmoituksen ja Skogsstyrelsenin erityisten ohjeiden johdosta. Valittajat katsovat, että suunniteltu hakkuu on lajien suojelusta annetussa asetuksessa säädettyjen kieltojen vastainen, ja ne vaativat muun muassa, että kyseinen lääninhallitus suorittaa mainitun asetuksen mukaisen valvontatehtävänsä.
Länsstyrelsen i Västra Götalands län päätti, ettei asiassa edellytetty lajien suojelusta annetun asetuksen mukaista poikkeusta koskevaa arviointia, joten sen mukaan suunniteltu toiminta ei ole ristiriidassa yhdenkään mainitun kiellon kanssa, edellyttäen, että toiminnassa otetaan huomioon tämän tuomion 22 kohdassa mainituissa Skogsstyrelsenin erityisissä ohjeissa suositellut varotoimenpiteet. Pääasioiden valittajat tekivät valituksen ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen kyseisestä Länsstyrelsen i Västra Götalands länin päätöksestä olla toteuttamatta valvontatoimenpiteitä.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää ensiksi, että lajien suojelusta annetun asetuksen 4 §:llä pannaan täytäntöön sekä lintudirektiivin 5 artikla että luontodirektiivin 12 artikla, joten kyseisessä asetuksessa ei tehdä kieltojen ulottuvuuden osalta eroa sen perusteella, kumman direktiivin soveltamisalaan lajit kuuluvat, ja luontodirektiivissä säädetty lisääntymis- tai levähdyspaikkojen heikentämistä ja hävittämistä koskeva kielto koskee kansallisen oikeuden nojalla siten myös lintuja. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan kyseinen täytäntöönpano ei ole kiistanalainen, koska lintudirektiivi on EY 175 artiklan 1 kohdan nojalla annettu vähimmäistason yhdenmukaistamista koskeva direktiivi.
Toiseksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin lisää, että sen ratkaistavana olevat asiat koskevat kyseessä olevien metsätaloustoimenpiteiden vaikutusta tiettyihin lintudirektiivin soveltamisalaan kuuluviin lintulajeihin, joista useat mainitaan kyseisen direktiivin liitteessä I, sekä
Rana arvalis
‑lajiin, jota yleisesti kutsutaan viitasammakoksi, joka mainitaan luontodirektiivin liitteessä IV olevassa a kohdassa, jota koskee kyseisessä direktiivissä säädetty tiukka suojelu ja jota esiintyy kyseessä olevalla hakkuualueella. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa tältä osin, että kyseiset lajit käyttävät kyseessä olevaa aluetta hyvin todennäköisesti lisääntymispaikkana. Nämä lisääntymispaikat tulevat kuitenkin tuhoutumaan tai heikentymään suunnitellun hakkuun johdosta.
Kyseinen tuomioistuin katsoo näin ollen, että sen on tulkittava lintudirektiivin ja luontodirektiivin tiettyjä käsitteitä voidakseen ratkaista käsiteltäväkseen saatetut kysymykset ja tarkistaakseen tässä yhteydessä, onko niiden kanssa yhteensopivana pidettävä kansallista oikeuskäytäntöä, jossa edellytetään, että jos toiminnalla pyritään muuhun kuin kyseisissä direktiiveissä säädettyjen kieltojen tavoitteeseen, on oltava olemassa vaara siitä, että kyseisten lajien suojelun taso heikkenee toimenpiteiden johdosta, jotta kieltoja sovellettaisiin.
Tässä tilanteessa Vänersborgs tingsrätt, mark- och miljödomstolen (maa- ja ympäristötuomioistuin Vänersborgin käräjäoikeudessa, Ruotsi) päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset, jotka ovat täysin yhteneväiset asioissa C‑473/19 ja C‑474/19:
”1)
Onko [lintudirektiivin] 5 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle käytännölle, jonka mukaan kielto koskee ainoastaan lajeja, jotka on lueteltu [lintudirektiivin] liitteessä I tai jotka ovat uhanalaisia jollakin tasolla tai joiden kanta pienenee pitkällä aikavälillä?
2)
Onko [lintudirektiivin] 5 artiklan a–d alakohdassa olevia käsitteitä ”tahallinen tappaminen/häirintä/tuhoaminen” ja [luontodirektiivin] 12 artiklan a–c alakohdassa olevia käsitteitä ”tahallinen tappaminen/häiritseminen/hävittäminen” tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle käytännölle, jonka mukaan siinä tapauksessa, että toimenpiteen tarkoitus on selvästi muu kuin lajien tappaminen tai häirintä (esimerkiksi metsätaloustoimenpiteet tai maankäyttö), on oltava olemassa vaara siitä, että lajien suojelun taso heikkenee toimenpiteen johdosta, jotta kieltoja sovellettaisiin?
Ensimmäinen ja toinen kysymys esitetään muun muassa seuraavien seikkojen valossa:
–
se, että lintudirektiivin 5 artikla koskee kaikkien 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen lintulajien suojelua
–
se, miten luontodirektiivin 1 artiklan m alakohdassa määritellään yksilöt
–
se, että kysymys lajin suojelun tasosta näyttää olevan merkityksellinen vasta luontodirektiivin 16 artiklan mukaista poikkeusta (joka edellyttää, ettei muuta tyydyttävää ratkaisua ole eikä poikkeus haittaa kyseisten lajien kantojen suotuisan suojelun tason säilyttämistä niiden luontaisella levinneisyysalueella) ja lintudirektiivin 9 artiklan mukaista poikkeusta (joka ei saa olla ristiriidassa tämän direktiivin kanssa, jonka 2 artiklassa jäsenvaltiot velvoitetaan toteuttamaan kaikki tarvittavat toimenpiteet 1 artiklassa tarkoitettujen lintulajien kantojen ylläpitämiseksi sellaisella tasolla, joka vastaa erityisesti ekologisia, tieteellisiä ja sivistyksellisiä vaatimuksia) koskevan kysymyksen yhteydessä.
3)
Jos toiseen kysymykseen vastataan joltain osin siten, että vahinkoa on arvioitava muulla kuin yksilötasolla, jotta kieltoja sovellettaisiin, onko arviointi siinä tapauksessa tehtävä jollakin seuraavista asteikoista tai jollakin näistä tasoista:
a)
kannan tietty maantieteellisesti rajattu osa, sellaisena kuin se on määritelty a alakohdassa, esimerkiksi läänin, jäsenvaltion tai Euroopan unionin rajojen avulla
b)
kyseessä oleva paikallinen kanta (biologisesti eristetty lajin muista kannoista)
c)
kyseessä oleva metapopulaatio
d)
lajin koko kanta kyseessä olevalla lajin levinneisyysalueen luonnonmaantieteellisellä alueella?
4)
Onko [luontodirektiivin] 12 artiklan 1 kohdan d alakohdassa tarkoitetun eläinten lisääntymispaikkojen hävittämisen tai heikentämisen käsitettä tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle käytännölle, jonka mukaan siinä tapauksessa, että kyseessä olevan lajin elinympäristön jatkuva ekologinen toiminnallisuus yksittäisellä alueella varotoimenpiteistä huolimatta menetetään joko vahingoittamalla, hävittämällä tai heikentämällä, suoraan tai välillisesti, erikseen tai kumulatiivisesti, kieltoa sovelletaan vasta jos kyseessä olevan lajin suojelun taso on vaarassa heikentyä jollakin kolmannessa kysymyksessä mainituista tasoista?
5)
Jos neljänteen kysymykseen vastataan osittain kieltävästi eli siten, että vahinkoa on arvioitava muulla kuin yksittäisen alueen elinympäristön tasolla, jotta kieltoa sovellettaisiin, onko arviointi siinä tapauksessa tehtävä jollakin seuraavista asteikoista tai jollakin näistä tasoista:
a)
kannan tietty maantieteellisesti rajattu osa, sellaisena kuin se on määritelty a alakohdassa, esimerkiksi läänin, jäsenvaltion tai Euroopan unionin rajojen avulla
b)
kyseessä oleva paikallinen kanta (biologisesti eristetty lajin muista kannoista)
c)
kyseessä oleva metapopulaatio
d)
lajin koko kanta kyseessä olevalla lajin levinneisyysalueen luonnonmaantieteellisellä alueella?
– – toiseen ja neljänteen kysymykseen sisältyy kysymys siitä, sovelletaanko [lintudirektiivissä ja luontodirektiivissä] säädettyä tiukkaa suojelua enää lajeihin, joiden osalta [luontodirektiivin] tavoite (suotuisa suojelun taso) on saavutettu.”
Asiat C‑473/19 ja C‑474/19 yhdistettiin unionin tuomioistuimen presidentin 22.7.2019 antamalla määräyksellä kirjallista ja suullista käsittelyä sekä tuomion antamista varten.
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään, onko lintudirektiivin 5 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle käytännölle, jonka mukaan kyseisessä säännöksessä säädetyt kiellot koskevat ainoastaan lajeja, jotka on lueteltu kyseisen direktiivin liitteessä I, jotka ovat uhanalaisia jollakin tasolla tai joiden kanta pienenee pitkällä aikavälillä.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden säännöksen tulkitsemisessa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä säännöstöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös on (tuomio 2.7.2020, Magistrat der Stadt Wien (Eurooppalainen hamsteri),
C‑477/19
,
EU:C:2020:517
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ensiksi on todettava, että lintudirektiivin 5 artiklan sanamuodonkin mukaan jäsenvaltioiden on toteutettava, kuitenkaan rajoittamatta 7 ja 9 artiklan soveltamista, kaikkien 1 artiklassa tarkoitettujen lintulajien yleisen suojelujärjestelmän luomiseksi tarvittavat toimenpiteet, joihin kuuluvat erityisesti mainitussa 5 artiklassa säädetyt kiellot.
Lintudirektiivin 1 artiklan 1 kohdan mukaan kyseinen direktiivi koskee ”kaikkien luonnonvaraisina elävien lintulajien suojelua jäsenvaltioiden Eurooppaan kuuluvalla alueella, johon perustamissopimusta sovelletaan”.
Lintudirektiivin 5 artiklassa vaaditaan siten, että jäsenvaltiot hyväksyvät aukottomat ja tehokkaat lainsäädännölliset puitteet panemalla täytäntöön luontodirektiivin 12 artiklassa säädetyllä tavalla konkreettiset ja erityiset suojelutoimenpiteet, joilla voidaan varmistaa lintudirektiivin 5 artiklassa mainittujen kieltojen, joilla on lähinnä tarkoitus suojella kyseisen direktiivin soveltamisalaan kuuluvia lintulajeja ja näiden lintujen lisääntymis- ja levähdyspaikkoja, tehokas noudattaminen (ks. vastaavasti tuomio 17.4.2018, komissio v. Puola (Białowieżan metsä),
C‑441/17
,
EU:C:2018:255
,
kohta).
Lintudirektiivin 5 artiklan selvästä ja yksiselitteisestä sanamuodosta ilmenee näin ollen, että tässä säännöksessä tarkoitettujen kieltojen soveltamista ei ole millään tavoin rajattu lajeihin, jotka on lueteltu kyseisen direktiivin liitteessä I, jotka ovat uhanalaisia jollakin tasolla tai joiden kanta pienenee pitkällä aikavälillä.
Toiseksi on todettava, ettei lintudirektiivin 5 artiklan asiayhteyden eikä kyseisen direktiivin tarkoituksen ja tavoitteen perusteella voida rajoittaa sen soveltamisalaa niihin kolmeen lintulajiryhmään, jotka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuimen mainitsee ensimmäisessä kysymyksessään.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että SEUT 191 artiklan 2 kohdan mukaan unionin ympäristöpolitiikalla pyritään suojelun korkeaan tasoon. Lisäksi unionin ympäristöpolitiikka perustuu muun muassa ennalta varautumisen periaatteelle sekä periaatteille, joiden mukaan ennalta ehkäiseviin toimiin olisi ryhdyttävä ja ympäristövahingot olisi torjuttava ensisijaisesti niiden lähteellä.
Kuten lintudirektiivin johdanto-osan kolmannesta, neljännestä ja viidennestä perustelukappaleesta ilmenee, monien sellaisten luonnonvaraisten lintulajien kannat, joiden luontaisena elinympäristönä on jäsenvaltioiden Eurooppaan kuuluva alue, ovat pienenemässä, mikä uhkaa vakavasti luonnollisen ympäristön säilymistä. Näin ollen tällaisten lintulajien, jotka ovat enimmäkseen muuttavia lajeja ja jotka ovat siten yhteistä perintöä, suojelu on välttämätöntä, jotta saavutetaan unionin kestävää kehitystä ja elinolojen parantamista koskevat päämäärät.
Unionin tuomioistuin on myös jo muistuttanut, että lintudirektiivin soveltamisalaan kuuluvat kaikki luonnonvaraiset lintulajit, joiden luontaisena elinympäristönä on jäsenvaltioiden Eurooppaan kuuluva alue, johon perussopimusta sovelletaan, ja sen 2 artiklassa säädetään, että jäsenvaltioiden on toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet kaikkien näiden lintulajien kantojen ylläpitämiseksi sellaisella tasolla, joka vastaa erityisesti ekologisia, tieteellisiä ja sivistyksellisiä vaatimuksia, ottaen huomioon taloudelliset ja virkistykseen liittyvät vaatimukset, taikka näiden kantojen saattamiseksi tälle tasolle (ks. vastaavasti tuomio 11.7.1996, Royal Society for the Protection of Birds,
C‑44/95
,
EU:C:1996:297
,
kohta).
Lisäksi lintudirektiivin 3 artiklassa asetetaan jäsenvaltioille yleisiä velvollisuuksia, joilla varmistetaan elinympäristöjen riittävä moninaisuus ja laajuus ja jotka koskevat kyseisen direktiivin 5 artiklan tavoin kaikkia direktiivin 1 artiklassa tarkoitettuja lintulajeja eli kaikkia lintulajeja, jotka elävät luonnonvaraisina jäsenvaltioiden Eurooppaan kuuluvalla alueella, johon perussopimusta sovelletaan.
Kyseisen soveltamisalan määrittäminen on kytköksissä siihen, että luonnonvaraisten lintujen aukoton ja tehokas suojelu koko unionissa on tärkeää lintujen pesimäpaikasta tai muuttoreitistä riippumatta, eikä se siten riipu kansallisesta lainsäädännöstä, jossa määritellään luonnonvaraisten lintujen suojelu pitäen lähtökohtana kansallisen perinnön käsitettä (ks. vastaavasti tuomio 27.4.1988, komissio v. Ranska,
252/85
,
EU:C:1988:202
,
kohta).
Lintudirektiivin 4 artiklassa säädetään puolestaan erityisesti kohdennetusta tiukemmasta suojelujärjestelmästä, jossa asetetaan erityisiä velvollisuuksia muun muassa kyseisen direktiivin liitteessä I mainittujen lintulajien osalta (ks. vastaavasti tuomio 11.7.1996, Royal Society for the Protection of Birds,
C‑44/95
,
EU:C:1996:297
,
ja
kohta) ja jossa on kyse niiden elinympäristöjen suojelemisesta erityistoimin, jotta varmistetaan lajien eloonjääminen ja lisääntyminen niiden levinneisyysalueella. Jäsenvaltioiden on osoitettava erityisiksi suojelualueiksi kyseisen direktiivin liitteessä I mainittujen lajien suojelemiseen lukumäärältään ja kooltaan sopivimmat alueet sillä maantieteellisellä vesi- ja maa-alueella, johon tätä direktiiviä sovelletaan.
Lintudirektiivin 5 artiklan kannalta sillä, luetellaanko kyseiset lintulajit direktiivin liitteessä I, ovatko lintulajit uhanalaisia jollakin tasolla tai pieneneekö niiden kanta pitkällä aikavälillä, ei sen sijaan ole merkitystä, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 44 kohdassa
Edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että lintudirektiivin 5 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle käytännölle, jonka mukaan kyseisessä säännöksessä säädetyt kiellot koskevat ainoastaan lajeja, jotka on lueteltu kyseisen direktiivin liitteessä I, jotka ovat uhanalaisia jollakin tasolla tai joiden kanta pienenee pitkällä aikavälillä.
Toinen kysymys
Aluksi on todettava, että ennakkoratkaisupyynnöistä ilmenee, että lajien suojelusta annetussa asetuksessa ei tehdä sen 4 §:ssä tarkoitettujen eläinlajien tahallista pyydystämistä, tappamista tai häiritsemistä taikka munien tahallista hävittämistä tai keräämistä koskevien kieltojen ulottuvuuden osalta eroa luontodirektiivin ja lintudirektiivin soveltamisalaan kuuluvien lajien välillä. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa erityisesti, että kyseisen asetuksen 4 §:n 1 momentin 1–3 kohdalla pannaan täytäntöön lintudirektiivin 5 artiklan a–d alakohdassa ja luontodirektiivin 12 artiklan 1 kohdan a–c alakohdassa kielletyt tahalliset toimet.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että lintudirektiivin 14 artiklan nojalla jäsenvaltiot voivat toteuttaa tiukempia suojelutoimenpiteitä kuin kyseisessä direktiivissä säädetyt (tuomio 21.7.2011, Azienda Agro-Zootecnica Franchini ja Eolica di Altamura,
C‑2/10
,
EU:C:2011:502
,
kohta).
Koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että lajien suojelusta annetusta asetuksesta seuraa, että luontodirektiivin 12 artiklan 1 kohdan a–c alakohdassa säädetyt kiellot ulottuvat lintuihin, toisen kysymyksen tarkastelu on rajoitettava tämän säännöksen tulkintaan.
Näin ollen on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään pääasiallisesti, onko luontodirektiivin 12 artiklan 1 kohdan a–c alakohtaa tulkittava siten, että yhtäältä se on esteenä kansalliselle käytännölle, jonka mukaan siinä tapauksessa, että metsätaloustoiminnan tai maankäytön kaltaisen ihmisen toiminnan tarkoitus on selvästi muu kuin eläinlajien tappaminen tai häiritseminen, kyseisessä säännöksessä säädettyjä kieltoja sovelletaan ainoastaan silloin, jos on olemassa vaara siitä, että kyseisten lajien suojelun taso heikkenee, ja että toisaalta kyseisen säännöksen mukaista suojelua ei enää sovelleta lajeihin, jotka ovat saavuttaneet suotuisan suojelun tason.
Aluksi on muistutettava, että luontodirektiivin 12 artiklan 1 kohdan a–c alakohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden on toteutettava tarpeelliset toimenpiteet kyseisen direktiivin liitteessä IV olevassa a kohdassa olevia eläinlajeja koskevan tiukan suojelujärjestelmän käyttöönottamiseksi niiden luontaisella levinneisyysalueella ja kiellettävä näiden lajien yksilöitä koskeva tahallinen pyydystäminen tai tappaminen, näiden lajien tahallinen häiritseminen ja näiden lajien munien tahallinen hävittäminen tai ottaminen.
Unionin tuomioistuin on todennut, että jotta luontodirektiivin 12 artiklan 1 kohdan a alakohdassa esiintyvä tahallisuuden edellytys täyttyy, on osoitettava, että tekijä on tavoitellut suojellun eläinlajin yksilön pyydystämistä tai tappamista tai ainakin hyväksynyt tällaisen pyydystämisen tai tappamisen mahdollisuuden (tuomio 18.5.2006, komissio v. Espanja,
C‑221/04
,
EU:C:2006:329
,
kohta). Sama toteamus pätee kyseisen direktiivin 12 artiklan 1 kohdan b ja c alakohdassa säädettyihin kieltoihin.
Unionin tuomioistuin on erityisesti määritellyt direktiivin 12 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetun tahallisen häiritsemisen siten, että siihen kuuluu esimerkiksi kevytmoottoripyöräliikenne hiekkarannalla suojeltujen merikilpikonnien pesien esiintymistä alueella koskevista varoituksista huolimatta sekä se, että kyseisten hiekkarantojen merialueilla on polkuveneitä ja pienveneitä, ja katsonut, että jäsenvaltio ei ole noudattanut direktiivin 12 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaisia velvoitteitaan, kun se ei ole toteuttanut kaikkia tarvittavia konkreettisia toimenpiteitä sen välttämiseksi, että kyseistä eläinlajia häiritään tahallisesti lisääntymisaikana (ks. vastaavasti tuomio 18.5.2006, komissio v. Espanja,
C‑221/04
,
EU:C:2006:329
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin ollen luontodirektiivin 12 artiklan 1 kohdan a–c alakohdassa säädettyjä kieltoja voidaan soveltaa metsätaloustoiminnan tai maankäytön kaltaiseen toimintaan, jonka tarkoitus on selvästi muu kuin eläinlajien tahallinen pyydystäminen, tappaminen tai häiritseminen taikka tahallinen munien hävittäminen tai ottaminen.
Siitä, mikä merkitys eläinlajin suojelun tasolla on luontodirektiivin 12 artiklan 1 kohdan a–c alakohdan kannalta, on todettava, että se, että tilanne on arvioitava kyseisen lajin yksilötasolla, ilmenee jo mainitun säännöksen sanamuodosta, jonka mukaan jäsenvaltioiden on kiellettävä tietyt eläinlajien ”yksilöihin” tai ”muniin” vaikuttavat toimet.
On kuitenkin todettava, että kyseisen direktiivin 1 artiklan i alakohdassa olevan ”lajin suojelun tason” käsitteen määritelmässä viitataan nimenomaisesti ”lajin kantojen – – lukuisuuteen” eikä kyseisen lajin yksilön erityiseen tilanteeseen, joten tämä suojelun taso määritetään tai sitä arvioidaan erityisesti kyseisten lajien kantojen perusteella.
Luontodirektiivin 12 artiklan 1 kohdan b alakohdasta, jossa kielletään lajien tahallinen häiritseminen erityisesti niiden lisääntymis-, jälkeläistenhoito-, talvehtimis- ja muuttoaikana, on lisäksi todettava, että kyseisellä säännöksellä pyritään korostamaan mainitun kiellon suurempaa merkitystä sellaisina ajanjaksoina, joina yksilöt ovat erityisen haavoittuvaisia, kun otetaan huomioon muun muassa niiden lisääntymiskyky tai onnistuminen lisääntymisessä, ja kiellon rikkominen voi siten erityisesti heikentää kyseessä olevan lajin suojelun tasoa, mutta kyseisessä säännöksessä ei sen sanamuodon perusteella kuitenkaan suljeta pois sitä, että toiminta, jonka osalta ei ole tällaista vaaraa, voisi tapauksen mukaan kuulua sen soveltamisalaan.
Tästä seuraa, että luontodirektiivin 12 artiklan 1 kohdan a–c alakohdassa säädetyn suojelujärjestelmän käyttöönotto ei edellytä sitä, että on olemassa vaara siitä, että kyseessä olevan eläinlajin suojelun taso heikkenee tietyn toiminnan johdosta.
Asiayhteydestä, johon kyseinen säännös kuuluu, on todettava, että arviointi toiminnan vaikutuksesta kyseisen eläinlajin suojelun tasoon on sen sijaan merkityksellinen luontodirektiivin 16 artiklan nojalla hyväksyttyjen poikkeusten kannalta.
Näitä poikkeuksia tutkittaessa arvioidaan nimittäin kyseessä olevan toiminnan vaikutus kyseisten lajien kantojen suojelun tasoon, tämän toiminnan välttämättömyys ja vaihtoehtoiset ratkaisut sen tavoitteen saavuttamiseksi, johon on vedottu poikkeuksen perusteena.
Se, että luontodirektiivin 12 artiklan 1 kohdan a–c alakohdassa tarkoitettujen kieltojen soveltamisen edellytykseksi asetettaisiin vaara siitä, että kyseessä oleva toiminta heikentää kyseisen lajin suojelun tasoa, voisi johtaa mainitun direktiivin 16 artiklassa säädetyn arvioinnin kiertämiseen, mistä seuraisi, että kyseiseltä artiklalta sekä siitä johtuvilta poikkeussäännöksiltä ja rajoittavilta edellytyksiltä vietäisiin niiden tehokas vaikutus. Tällaisen tulkinnan ei voida katsoa olevan tämän tuomion 38 kohdassa mieleen palautettujen ennalta varautumisen periaatteen ja periaatteen, jonka mukaan olisi ryhdyttävä ennalta ehkäiseviin toimiin, mukainen eikä kyseisen direktiivin 12 artiklan 1 kohdan a–c alakohdassa tarkoitetun eläinlajien yksilöitä ja munia koskevan suojelun korkeamman tason mukainen.
Sekä kyseisen säännöksen sanamuoto että asiayhteys sulkevat näin ollen pois sen, että mainitussa säännöksessä tarkoitettujen kieltojen soveltamisen edellytykseksi asetetaan kyseisen eläinlajin suojelun tason heikentyminen metsätaloustoiminnan tai maankäytön kaltaisen toiminnan johdosta, ja tätä tulkintaa tukevat myös luontodirektiivin tavoitteet.
Luontodirektiivin johdanto-osan kolmannesta perustelukappaleesta ilmenee tältä osin, että kyseisen direktiivin ensisijaisena tavoitteena on edistää luonnon monimuotoisuuden säilyttämistä ottaen huomioon taloudelliset, sosiaaliset, sivistykselliset ja alueelliset vaatimukset, ja direktiivi edistää näin yleistä kestävän kehityksen tavoitetta.
Tähän liittyen luontodirektiivin johdanto-osan kuudennessa perustelukappaleessa täsmennetään, että yhteisön tärkeinä pitämien luontotyyppien ja lajien suotuisan suojelun tason saattamiseksi ennalleen tai sen säilyttämiseksi on tarpeen osoittaa erityisten suojelutoimien alueita yhtenäisen eurooppalaisen ekologisen verkoston aikaansaamiseksi määritellyn aikataulun mukaisesti.
On myös muistutettava, että luontodirektiivin 2 artiklan 1 kohdan mukaan kyseisen direktiivin tavoitteena on edistää luonnon monimuotoisuuden säilymistä suojelemalla luontotyyppejä ja luonnonvaraista eläimistöä ja kasvistoa jäsenvaltioiden Euroopassa olevalla alueella. Lisäksi luontodirektiivin 2 artiklan 2 kohdan mukaan tätä varten toteutetuilla toimenpiteillä pyritään ”varmistamaan yhteisön tärkeänä pitämien luontotyyppien ja luonnonvaraisen eläin- ja kasvilajien suotuisan suojelun tason säilyttäminen tai sen ennalleen saattaminen”.
Siten myös mainituista tavoitteista seuraa, että suotuisan suojelun tason saavuttaneita lajeja on suojeltava kaikelta tämän tason heikentämiseltä, koska luontodirektiivin tarkoituksena on myös suotuisan suojelun tason ”säilyttäminen”.
Näin ollen on todettava, että luontodirektiivin 12 artiklan 1 kohtaa ei voida tulkita siten, että siinä säädettyä suojelua ei enää sovellettaisi suotuisan suojelun tason saavuttaneisiin lajeihin.
Kyseisen direktiivin 12 artiklan 1 kohdan a–c alakohdan soveltamiseksi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on näin ollen tutkittava erityisesti, esiintyykö pääasioissa kyseessä olevalla hakkuualueella kyseisen direktiivin soveltamisalaan kuuluvia ennakkoratkaisupyynnöissä mainitun kaltaisia eläinlajeja.
Tältä osin on todettava, että
Rana arvalis
‑lajin, jota yleisesti kutsutaan viitasammakoksi, elinympäristö on todennäköisesti pääasioissa kyseessä olevassa hakkuuilmoituksessa tarkoitetulla alueella, kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää. Tämä laji kuuluu luontodirektiivillä suojeltuihin eläinlajeihin, joihin sovelletaan kyseisen direktiivin 12 artiklan nojalla tiukkaa suojelua.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on lisäksi todennut, että ainakin
Tetrao urogallus
‑lajin, jota yleisesti kutsutaan metsoksi,
Pernis apivorus
‑lajin, jota yleisesti kutsutaan mehiläishaukaksi, ja
Accipiter gentilis
‑lajin, jota yleisesti kutsutaan kanahaukaksi, elinympäristöt ovat pääasioissa kyseessä olevalla alueella; nämä kaikki lajit mainitaan lintudirektiivin liitteessä I ja ne ovat siten kaikkein uhanalaisimpia lintulajeja.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on myös tutkittava, kuuluvatko ne ehdot, joita noudattaen pääasioissa kyseessä oleva hakkuu on toteutettava, sellaisiin ennaltaehkäiseviin ja kestäviin metsänhoitokäytäntöihin, jotka ovat yhteensopivia luontodirektiivin suojeluvaatimusten kanssa.
Kyseinen tuomioistuin toteaa muun muassa, että sen tehtävänä on ratkaista, missä määrin Skogsstyrelsenin suosittelemat varotoimenpiteet voivat osaltaan vähentää vahingon riskiä sellaiselle tasolle, että pääasioissa kyseessä oleva toiminta ei enää kuulu lajien suojelusta annetun asetuksen 4 §:ssä säädettyjen kieltojen soveltamisalaan, ja edellytetäänkö lisävarotoimenpiteitä kyseisten kieltojen soveltamisen välttämiseksi.
Unionin tuomioistuimen käytettävissä olevasta asiakirja-aineistosta ilmenee tältä osin, ettei Skogsstyrelsen ole arvioinut vapaaehtoista metsänhoitosuunnitelmaa pääasioissa kyseessä olevan hakkuuilmoituksen käsittelyn yhteydessä. On väitetty, että kansallinen viranomainen ei ole myöskään tarkistanut, voidaanko hakkuu suorittaa siten, että lajien suojelusta annetussa asetuksessa säädettyjä kieltoja noudatetaan täysimääräisesti.
Kyseisten asiakirjojen mukaan Skogsstyrelsenin ohjeet eivät myöskään sido metsänomistajaa, eikä niissä esitettyjen varotoimenpiteiden noudattamatta jättämisen varalta ole säädetty rikosoikeudellisia seuraamuksia. Pääasioiden valittajien mukaan kyseiset ohjeet eivät missään tapauksessa sisällä tietoja siitä, elävätkö suojellut lajit hakkuualueella, vaikka valittajat kiinnittivät Skogsstyrelsenin huomion siihen, että kyseisiä lajeja esiintyy mainitulla alueella. Pääasioissa kyseessä olevassa hakkuuilmoituksessa ei myöskään mainita sitä, mihin aikaan vuodesta hakkuu on määrä toteuttaa.
Föreningen Skydda Skogen täsmentää lisäksi, että vaikka pääasioissa kyseessä olevaan metsäalueeseen kohdistuva hakkuu suoritettaisiin Skogsstyrelsenin ohjeita noudattaen, metsäympäristö tulee häviämään, minkä seurauksena myös osa kyseisessä ympäristössä esiintyvien suojeltujen lajien elinympäristöistä häviää, mikä uhkaa näin ollen niiden eloonjäämistä pitkällä aikavälillä.
Tässä tilanteessa on muistutettava, että luontodirektiivin 12 artiklan 1 kohdan a–c alakohdan noudattaminen edellyttää jäsenvaltioilta paitsi kattavan lainsäädännön antamista myös konkreettisten ja nimenomaisten suojelutoimenpiteiden toteuttamista. Samoin kyseinen tiukka suojelujärjestelmä edellyttää johdonmukaisten ja yhteensovitettujen ennaltaehkäisevien toimenpiteiden toteuttamista. Kyseisellä tiukalla suojelujärjestelmällä on siis voitava tosiasiallisesti välttää kyseisessä säännöksessä tarkoitetun kaltainen suojeltujen eläinlajien vahingoittaminen (ks. vastaavasti tuomio 11.6.2020, Alianța pentru combaterea abuzurilor,
C‑88/19
,
EU:C:2020:458
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Luontodirektiivin tavoitteiden saavuttamiseksi on nimittäin tärkeää, että toimivaltaiset viranomaiset kykenevät ennakoimaan sellaisen toiminnan, joka saattaa olla haitallista kyseisellä direktiivillä suojelluille lajeille, eikä tässä yhteydessä merkitystä ole sillä, onko kyseessä olevan toiminnan tarkoitus näiden lajien tappaminen tai häiritseminen.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on näin ollen tarkistettava, perustuvatko pääasioissa kyseessä olevan kaltaiset metsätaloustoimenpiteet ennaltaehkäisevään lähestymistapaan, jossa otetaan huomioon kyseisten lajien suojelutarpeet, ja onko ne suunniteltu ja suoritetaanko ne siten, ettei luontodirektiivin 12 artiklan 1 kohdan a–c alakohdasta johtuvia kieltoja rikota, ottaen samalla huomioon taloudelliset, sosiaaliset, sivistykselliset, alueelliset ja paikalliset vaatimukset, kuten mainitun direktiivin 2 artiklan 3 kohdasta ilmenee.
Kaiken edellä esitetyn perusteella toiseen kysymykseen on vastattava, että luontodirektiivin 12 artiklan 1 kohdan a–c alakohtaa on tulkittava yhtäältä siten, että se on esteenä kansalliselle käytännölle, jonka mukaan siinä tapauksessa, että metsätaloustoiminnan tai maankäytön kaltaisen ihmisen toiminnan tarkoitus on selvästi muu kuin eläinlajien tappaminen tai häiritseminen, kyseisessä säännöksessä säädettyjä kieltoja sovelletaan ainoastaan silloin, jos on olemassa vaara siitä, että kyseisten lajien suojelun taso heikkenee, ja toisaalta siten, että kyseisen säännöksen mukaista suojelua sovelletaan edelleen lajeihin, jotka ovat saavuttaneet suotuisan suojelun tason.
Neljäs kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee neljännellä kysymyksellään pääasiallisesti, onko luontodirektiivin 12 artiklan 1 kohdan d alakohtaa tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle käytännölle, jonka mukaan siinä tapauksessa, että kyseessä olevan lajin elinympäristön jatkuva ekologinen toiminnallisuus yksittäisellä alueella varotoimenpiteistä huolimatta menetetään suoraan tai välillisesti kyseisestä toiminnasta erikseen tai kumulatiivisesti muiden toimien kanssa aiheutuvalla vahingoittamisella, hävittämisellä tai heikentämisellä, kyseisessä säännöksessä säädettyä kieltoa sovelletaan vasta, jos kyseessä olevan lajin suojelun taso on vaarassa heikentyä.
Tämä kysymys perustuu kyseisen tuomioistuimen esittämään kaksiosaiseen olettamaan, joka sen on vahvistettava ja jonka mukaan suojellut lintulajit ja viitasammakko käyttävät hakkuuilmoituksessa tarkoitettua aluetta lisääntymispaikkoina, jotka tulevat tuhoutumaan tai heikentymään kyseessä olevan hakkuun johdosta, ja jonka mukaan kyseisten lajien elinympäristön jatkuva ekologinen toiminnallisuus tullaan menettämään kyseisen hakkuun seurauksena.
Jotta tähän kysymykseen voidaan vastata, on aluksi muistutettava, että luontodirektiivin 12 artiklan 1 kohdan d alakohdan mukaan kyseisessä säännöksessä säädetyllä tiukalla suojelulla tarkoitetaan ”lisääntymis- tai levähdyspaikkojen heikentämisen ja hävittämisen” kieltämistä.
Unionin tuomioistuin on jo todennut tämän tiukan suojelujärjestelmän valossa, että kyseisessä säännöksessä tarkoitettuja toimia ovat paitsi tahalliset toimet myös ne toimet, jotka eivät ole tahallisia. Kun unionin lainsäätäjä ei ole rajannut luontodirektiivin 12 artiklan 1 kohdan d alakohdassa säädettyä kieltoa tahallisiin toimiin – toisin kuin se on tehnyt kyseisen artiklan a–c alakohdassa tarkoitettujen toimien osalta –, se on osoittanut halukkuutensa antaa lisääntymis- tai levähdyspaikoille suurempi suoja sellaisia toimia vastaan, jotka heikentävät tai hävittävät niitä (tuomio 2.7.2020, Magistrat der Stadt Wien (Eurooppalainen hamsteri),
C‑477/19
,
EU:C:2020:517
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin on lisäksi korostanut, että luontodirektiivin 12 artiklan 1 kohdan d alakohdassa säädettyä tiukkaa suojelua sovelletaan kyseessä olevan lajin asianomaisella alueella esiintyvien yksilöiden lukumäärästä riippumatta (tuomio 17.4.2018, komissio v. Puola (Białowieżan metsä),
C‑441/17
,
EU:C:2018:255
,
kohta).
Näin ollen on katsottava, että sen vuoksi, että kyseisen direktiivin 12 artiklan 1 kohdan d alakohdassa säädetyn suojelujärjestelmän käyttöönotto ei riipu kyseisen lajin yksilöiden lukumäärästä, käyttöönoton edellytyksenä ei myöskään voi olla vaara siitä, että kyseisen lajin suojelun taso heikkenee, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 53 ja 55 kohdassa.
On lisättävä, että tämän tuomion 58–77 kohdassa esitettyjä toteamuksia sovelletaan analogisesti luontodirektiivin 12 artiklan 1 kohdan d alakohdassa säädettyihin kieltoihin.
Edellä esitetystä seuraa, että neljänteen kysymykseen on vastattava, että luontodirektiivin 12 artiklan 1 kohdan d alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle käytännölle, jonka mukaan siinä tapauksessa, että kyseessä olevan lajin elinympäristön jatkuva ekologinen toiminnallisuus yksittäisellä alueella varotoimenpiteistä huolimatta menetetään suoraan tai välillisesti kyseisestä toiminnasta erikseen tai kumulatiivisesti muiden toimien kanssa aiheutuvalla vahingoittamisella, hävittämisellä tai heikentämisellä, kyseisessä säännöksessä säädettyä kieltoa sovelletaan vasta, jos kyseessä olevan lajin suojelun taso on vaarassa heikentyä.
Kolmas ja viides kysymys
Kun toiseen ja neljänteen kysymykseen annetut vastaukset otetaan huomioon, kolmanteen ja viidenteen kysymykseen ei ole tarpeen vastata.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasioiden asianosaisten osalta asioiden käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevien asioiden käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asiat seuraavasti:

1)
Luonnonvaraisten lintujen suojelusta 30.11.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/147/EY 5 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle käytännölle, jonka mukaan kyseisessä säännöksessä säädetyt kiellot koskevat ainoastaan lajeja, jotka on lueteltu kyseisen direktiivin liitteessä I, jotka ovat uhanalaisia jollakin tasolla tai joiden kanta pienenee pitkällä aikavälillä.

2)
Luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta 21.5.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/43/ETY 12 artiklan 1 kohdan a–c alakohtaa on tulkittava yhtäältä siten, että se on esteenä kansalliselle käytännölle, jonka mukaan siinä tapauksessa, että metsätaloustoiminnan tai maankäytön kaltaisen ihmisen toiminnan tarkoitus on selvästi muu kuin eläinlajien tappaminen tai häiritseminen, kyseisessä säännöksessä säädettyjä kieltoja sovelletaan ainoastaan silloin, jos on olemassa vaara siitä, että kyseisten lajien suojelun taso heikkenee, ja toisaalta siten, että kyseisen säännöksen mukaista suojelua sovelletaan edelleen lajeihin, jotka ovat saavuttaneet suotuisan suojelun tason.

3)
Direktiivin 92/43 12 artiklan 1 kohdan d alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle käytännölle, jonka mukaan siinä tapauksessa, että kyseessä olevan lajin elinympäristön jatkuva ekologinen toiminnallisuus yksittäisellä alueella varotoimenpiteistä huolimatta menetetään suoraan tai välillisesti kyseisestä toiminnasta erikseen tai kumulatiivisesti muiden toimien kanssa aiheutuvalla vahingoittamisella, hävittämisellä tai heikentämisellä, kyseisessä säännöksessä säädettyä kieltoa sovelletaan vasta, jos kyseessä olevan lajin suojelun taso on vaarassa heikentyä.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ruotsi.