CELEX: 62016TJ0502
Javna služba
Dužnosnici
Ubojstvo dužnosnika i njegove supruge
Obveza osiguranja sigurnosti osoblja u službi Unije
Odgovornost institucije za neimovinsku štetu pravnih sljednika preminulog dužnosnika
Dužnosnikovi majka, brat i sestra
Tužba za naknadu štete
Dopuštenost
Procesna legitimacija na temelju članka 270. UFEU a
Osoba na koju se primjenjuje Pravilnik o osoblju
Razuman rok

)
Činjenice iz kojih proizlazi spor
Alessandro Missir Mamachi di Lusignano (u daljnjem tekstu: Alessandro Missir ili preminuli dužnosnik) i njegova supruga ubijeni su 18. rujna 2006. u Rabatu (Maroko), gdje je on trebao preuzeti svoju funkciju političkog i diplomatskog savjetnika u delegaciji Europske komisije. Ubojstvo je počinjeno u namještenoj kući koju je ta delegacija unajmila za Alessandra Missira, njegovu suprugu i njihovo četvero djece.
Nakon podnošenja zahtjeva 25. veljače 2008. i žalbe 10. rujna 2008. na temelju članka 90. stavaka 1. i 2. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju), Livio Missir Mamachi di Lusignano (u daljnjem tekstu: Livio Missir), otac Alessandra Missira, 12. svibnja 2009. podnio je tužbu Službeničkom sudu Europske unije – upisanu pod brojem predmeta F‑50/09 – kojom je u ime djece Alessandra Missira tražio, kao prvo, naknadu imovinske štete koju su pretrpjela, kao drugo, naknadu neimovinske štete koju su pretrpjela, zatim, kao treće, naknadu neimovinske štete koju je on sâm pretrpio kao otac Alessandra Missira u vlastito ime i, kao četvrto, naknadu neimovinske štete koju je pretrpio Alessandro Missir, u ime njegove djece koja su pravni sljednici preminulog.
Presudom od 12. svibnja 2011., Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
F‑50/09
, u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda,
EU:F:2011:55
) Službenički sud odbacio je tužbu kao nedopuštenu u dijelu koji se odnosi na neimovinsku štetu (točke 87. do 91.) i odbio kao neosnovanu u dijelu koji se odnosi na imovinsku štetu (točke 97. do 227.).
Protiv prvostupanjske presude 27. srpnja 2011. podnesena je žalba Općem sudu, upisana pod brojem predmeta T‑401/11 P. Presuda od 10. srpnja 2014., Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (
T‑401/11 P
, u daljnjem tekstu: presuda u žalbenom postupku,
EU:T:2014:625
), kojom je ukinuta prvostupanjska presuda, bila je predmet preispitivanja i Sud ju je djelomično ukinuo (presuda od 10. rujna 2015., Missir Mamachi di Lusignano/Komisija,
C‑417/14 RX‑II
, u daljnjem tekstu: presuda povodom preispitivanja,
EU:C:2015:588
). Poslije vraćanja predmeta na ponovno suđenje nakon preispitivanja, Opći sud donio je presudu od 7. prosinca 2017., Missir Mamachi di Lusignano i dr./Komisija (
T‑401/11 P RENV‑RX
, u daljnjem tekstu: presuda povodom ponovnog suđenja,
EU:T:2017:874
), u kojoj je donio odluku o tužbenim razlozima koje nije razmatrao u presudi u žalbenom postupku.
Dana 16. rujna 2011. Livio Missir i djeca ubijenog dužnosnika, kojima su se pridružili njegovi majka, brat i sestra, podredno su podnijeli tužbu Općem sudu na temelju članaka 268. i 340. UFEU‑a – upisanu pod brojem predmeta T‑494/11 – kojom su tražili naknadu neimovinske štete na temelju članaka 268. i 340. UFEU‑a, usporedno sa sporom koji se na uzastopnim stupnjevima sudovanja vodio u predmetima F‑50/09 i T‑401/11 P te nakon donošenja presude u prvostupanjskom postupku kojom je Službenički sud odbacio tužbu u predmetu F‑50/09 kao nedopuštenu zbog nepoštovanja predsudskog postupka kad je riječ o neimovinskoj šteti (vidjeti točku 3. ove presude) a da se pritom nije izjasnio o svojoj nadležnosti za ispitivanje takve štete. Međutim, nakon odustajanja tužiteljâ, ta je tužba izbrisana rješenjem od 25. studenoga 2015., Missir Mamachi di Lusignano i dr./Komisija (
T‑494/11
, neobjavljeno,
EU:T:2015:909
).
Livio Missir (kojeg su nakon njegove smrti zamijenili njegovi pravni sljednici) kao i djeca ubijenog dužnosnika, kojima su se pridružili njegovi majka, brat i sestra (u daljnjem tekstu zajedno: tužitelji), 17. rujna 2011. ponovno su podnijeli zahtjev za naknadu neimovinske štete, u skladu s postupkom predviđenim člankom 90. stavkom 1. Pravilnika o osoblju, zbog istih razloga koji se odnose na odbijanje zahtjeva za naknadu neimovinske štete prvostupanjskom presudom zbog postupovnih razloga u vezi s nepoštovanjem predsudskog postupka.
Odlukom od 17. siječnja 2012. Komisija je priopćila tužiteljima da ne može prihvatiti zahtjeve za naknadu štete iz zahtjeva od 17. rujna 2011., s jedne strane, zbog litispendencije u pogledu tih zahtjeva u predmetima T‑401/11 P i T‑494/11 koji su se vodili pred Općim sudom i, s druge strane, zbog toga što je te zahtjeve već odbilo tijelo za imenovanje i oni su stoga bili nedopušteni na temelju pravila predsudskog postupka.
Dopisom od 13. travnja 2012. tužitelji su podnijeli žalbu na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju protiv odluke od 17. siječnja 2012.
Odlukom od 26. srpnja 2012., dostavljenom tužiteljima 31. srpnja 2012., Komisija je odbila žalbu. Ona je zadržala svoje stajalište u pogledu litispendencije zahtjevâ za naknadu štete u predmetima T‑494/11 i T‑401/11 P, koja je obvezuje da se suzdrži od donošenja odluke o tim zahtjevima, i u pogledu nedopuštenosti tih zahtjeva kad je riječ o pravilima predsudskog postupka. U svakom slučaju, zahtjevi za naknadu štete nisu osnovani.
Postupak i zahtjevi stranaka
Aktom podnesenim tajništvu Službeničkog suda 7. studenoga 2012. tužitelji su pokrenuli ovaj postupak. Ta je tužba upisana pod brojem predmeta F‑132/12.
Tom tužbom tužitelji od Službeničkog suda zahtijevaju da:
–
poništi odluku tijela za imenovanje od 26. srpnja 2012.;
–
naloži Komisiji plaćanje iznosa od 463050 eura svakom od pravnih sljednika ubijenog dužnosnika na ime naknade pretrpljene neimovinske štete;
–
naloži Komisiji plaćanje iznosa od 308700 eura Liviju Missiru na ime naknade pretrpljene neimovinske štete;
–
naloži Komisiji plaćanje iznosa od 308700 eura Anne Jeanne Cécile Magdaleni Mariji Sintobin na ime naknade pretrpljene neimovinske štete;
–
naloži Komisiji plaćanje iznosa od 154350 eura Stefanu Missiru Mamachiju di Lusignanu (u daljnjem tekstu: Stefano Missir) na ime naknade pretrpljene neimovinske štete;
–
naloži Komisiji plaćanje iznosa od 154350 eura Mariji Letiziji Missir Mamachi di Lusignano (u daljnjem tekstu: Maria Letizia Missir) na ime naknade pretrpljene neimovinske štete;
–
naloži Komisiji da pravnim sljednicima ubijenog dužnosnika isplati iznos od 574000 eura na ime naknade neimovinske štete koju je on pretrpio tijekom svoje agonije;
–
naloži Komisiji da isplati kompenzacijske kamate i zatezne kamate koje su u međuvremenu nastale;
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
Aktom podnesenim tajništvu Službeničkog suda 19. prosinca 2012. Komisija je odvojenim aktom na temelju članka 78. stavka 1. Poslovnika Službeničkog suda podnijela prigovor nedopuštenosti zbog litispendencije u predmetima T‑401/11 P i T‑494/11 te je predložila obustavu postupka do donošenja odluka kojima se okončavaju postupci u tim dvama predmetima.
Tužitelji su 21. siječnja 2013. podnijeli svoja očitovanja u kojima su pobijali prigovor litispendencije i u kojima se nisu protivili obustavi.
Rješenjem predsjednika prvog vijeća Službeničkog suda od 6. lipnja 2013. postupak je obustavljen do donošenja odluka kojima je okončan postupak u predmetima T‑401/11 P i T‑494/11.
U presudi u žalbenom postupku Opći sud je presudio da se prvotni zahtjev za naknadu štete od 25. veljače 2008. (vidjeti točku 2. ove presude) također odnosio na neimovinsku štetu (presuda u žalbenom postupku, t. 111.). Sud je u presudi povodom preispitivanja presudio da tu ocjenu Općeg suda o pogrešci koja se tiče prava koju je počinio Službenički sud treba smatrati konačnom (presuda povodom preispitivanja, t. 63. i presuda povodom vraćanja na ponovno suđenje, t. 18.).
Postupak je nakon preispitivanja i ponovnog suđenja pred Općim sudom ponovno obustavljen 21. siječnja 2016. odlukom predsjednika drugog vijeća Službeničkog suda do donošenja odluke kojom je okončan postupak u predmetu T‑401/11 P RENV RX. U svojim očitovanjima od 8. siječnja 2016. o obustavi tužitelji su obavijestili Opći sud o smrti Livija Missira, oca ubijenog dužnosnika, i o činjenici da su njegovi nasljednici pravni sljednici njegovih prava te da žele nastaviti postupak.
U skladu s člankom 3. Uredbe (EU, Euratom) 2016/1192 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. srpnja 2016. o prijenosu na Opći sud nadležnosti za odlučivanje u prvom stupnju o sporovima između Europske unije i njezinih službenika (
SL 2016., L 200, str. 137
.), ovaj je predmet 2. rujna 2016. prenesen na Opći sud u stanju u kojem se nalazio 31. kolovoza 2016. Upisan je pod brojem T‑502/16 te je dodijeljen osmom vijeću.
Nakon isteka roka za preispitivanje presude povodom ponovnog suđenja, Opći sud je 25. siječnja 2018. pozvao stranke da podnesu svoja očitovanja o posljedicama donošenja te presude u ovom predmetu.
Aktima podnesenima tajništvu Općeg suda 7. i 9. veljače 2018. Komisija i tužitelji odgovorili su na taj zahtjev.
U svojim očitovanjima tužitelji su smatrali da, iako su odluke donesene do podnošenja navedenih očitovanja dovele do naknade dijela štete, drugi dio štete treba ocijeniti u okviru ove tužbe, odnosno neimovinsku štetu koju su pretrpjeli A. J. C. M. M. Sintobin, Stefano Missir i Maria Letizia Missir, odnosno majka, brat i sestra preminulog dužnosnika.
U svojim očitovanjima od 7. veljače 2018. Komisija je došla do istih zaključaka kao i tužitelji kad je riječ o naknadi dijela štete odlukama koje su već donesene.
Kad je riječ o neimovinskoj šteti na koju se poziva A. J. C. M. M. Sintobin, Komisija je prigovorila da je zahtjev za naknadu štete nedopušten jer nije pravodobno podnesen.
Kad je riječ o neimovinskoj šteti na koju se pozivaju Stefano Missir i Maria Letizia Missir, brat i sestra Alessandra Missira, Komisija je prigovorila da se ti tužitelji ne mogu smatrati osobama na koje se odnosi Pravilnik o osoblju. Opći sud – „sud za javnu službu” – nenadležan je i stoga je, kad je riječ o toj šteti, tužba nedopuštena. U svakom slučaju, zahtjevi za naknadu štete nisu pravodobno podneseni.
Rješenjem Općeg suda od 7. lipnja 2018. prigovor nedopuštenosti zbog litispendencije – podnesen 19. prosinca 2012. – pridružen je odlučivanju o meritumu, u skladu s člankom 130. stavkom 7. Poslovnika Općeg suda.
Dopisom tajništva Općeg suda od 12. lipnja 2018. Opći sud pozvao je Komisiju da u svojem odgovoru na tužbu navede ustraje li na tom prigovoru nedopuštenosti te je pozvao tužitelje da podnesu svoja očitovanja o dopuštenosti tužbe u pogledu rokova.
Aktima podnesenima tajništvu Općeg suda 25. srpnja 2018. stranke su odgovorile na te zahtjeve.
U svojem odgovoru na tužbu i kao što je to potvrdila na raspravi, Komisija je navela da se više neće pozivati na prigovor nedopuštenosti ove tužbe zbog litispendencije, što je Opći sud uzeo u obzir.
Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
–
proglasi da je tužba postala djelomično bespredmetna, a što se tiče ostatka tužbe, da je odbaci kao nedopuštenu ili, podredno, da je odbije kao neosnovanu.
–
naloži tužiteljima snošenje troškova.
Pravo
Predmet spora
Kad je riječ o prvom zahtjevu navedenom u točki 11. ove presude, kojim se traži da Opći sud poništi odluku tijela za imenovanje od 26. srpnja 2012., valja podsjetiti na to da je takva odluka – kojom je uprava zauzela stajalište o zahtjevima za naknadu štete tužiteljâ – sastavni dio upravnog postupka koji prethodi podnošenju tužbe zbog odgovornosti Općem sudu te da tužiteljima omogućuje samo to da Općem sudu podnesu zahtjev za naknadu štete. Posljedično, zahtjev za poništenje u ovom slučaju ne može se ocjenjivati odvojeno od zahtjeva za naknadu štete (vidjeti u tom smislu presude od 18. prosinca 1997., Gill/Komisija,
T‑90/95
,
EU:T:1997:211
, t.
45.
i u prvostupanjskom postupku, t. 71. i 72.).
Osim toga, iz spisa proizlazi da je, kao što su se to stranke, među ostalim, složile na raspravi, u presudi povodom ponovnog suđenja već odlučeno o drugom, trećem i sedmom tužbenom zahtjevu, navedenima u točki 11. ove presude. Stoga se obustavlja postupak povodom tih zahtjeva. Kad je riječ o zahtjevu za naknadu pretrpljene štete, preostaje ispitati četvrti, peti i šesti tužbeni zahtjev, koji su navedeni u točki 11. ove presude.
Stoga ovu tužbu treba analizirati kao da je njezin predmet u biti naknada neimovinske štete iz četvrtog, petog i šestog tužbenog zahtjeva.
Dopuštenost tužbe
Budući da je ova tužba podnesena na temelju članka 270. UFEU‑a, valja ispitati, kao prvo, jesu li tužitelji imali procesnu legitimaciju za podnošenje tužbe na temelju te odredbe. Naime, Komisija osporava da je to bio slučaj u pogledu brata i sestre preminulog dužnosnika.
Procesna legitimacija tužiteljâ na temelju članka 270. UFEU‑a
[
omissis
]
Kad je riječ o majci preminulog dužnosnika, Komisija pravilno ne osporava njezinu procesnu legitimaciju. Na majku preminulog dužnosnika – kao što je to propisano člankom 91. stavkom 1. Pravilnika – „[…] primjenjuje [se] Pravilnik o osoblju”, osobito njegov članak 73., u kojem se navode dužnosnikovi srodnici u uzlaznoj liniji. Ona je stoga u ovom slučaju imala procesnu legitimaciju na temelju članka 270. UFEU‑a.
Nasuprot tomu, Komisija osporava da su braća i sestre preminulog dužnosnika osobe „na koje se primjenjuje Pravilnik o osoblju” u smislu njegova članka 91. stavka 1. Ona navodi da se u članku 73. stavku 2. točki (a) Pravilnika ne navode pobočni srodnici preminulog dužnosnika, nego samo srodnici u uzlaznoj i silaznoj liniji. Kad je riječ o okolnosti da se druge odredbe Pravilnika mogu primjenjivati na braću i sestre, ona je u ovom slučaju bez učinka. Komisija dodaje da, protivno onomu što tvrde tužitelji, nemogućnost ostvarivanja naknade neimovinske štete poput one koja se navodi u okviru ove tužbe nije pobijena točkom 198. presude povodom ponovnog suđenja.
Valja podsjetiti na to da je cilj Pravilnika o osoblju urediti pravne odnose između institucija Unije i njihovih dužnosnika, uspostavljanjem niza uzajamnih prava i obveza i priznajući u odnosu na određene članove dužnosnikove obitelji prava koja mogu isticati pri Uniji (presuda povodom preispitivanja, t. 31.).
Tako članak 91. stavak 1. Pravilnika o osoblju precizira nadležnost suda Unije u području sporova o javnoj službi Unije propisujući da je Sud Europske unije nadležan za odlučivanje u „svim sporovima” između Unije i „svake osobe na koju se […] Pravilnik o osoblju primjenjuje” koji se odnose na zakonitost akta kojim je dotična osoba oštećena u smislu članka 90. stavka 2. tog pravilnika. U skladu s potonjom odredbom, „[s]vaka osoba na koju se primjenjuje […] Pravilnik o osoblju” može tijelu za imenovanje podnijeti žalbu protiv akta kojim je oštećena (presuda povodom preispitivanja, t. 32.).
Da bi tužba podnesena na temelju članka 91. Pravilnika o osoblju i članka 270. UFEU‑a bila dopuštena, mora se odnositi na spor između Unije i osobe na koju se primjenjuje Pravilnik o osoblju (vidjeti u tom smislu presudu od 27. listopada 1994., C/Komisija,
T‑47/93
,
EU:T:1994:262
, t.
21.
; rješenja od 6. rujna 2011., Alionescu/EPSO,
T‑282/11
,
EU:T:2011:425
, t.
4.
do
9.
i od 9. travnja 2014., Colart i dr./Parlament,
F‑87/13
,
EU:F:2014:53
, t.
39.
).
Valja istaknuti da je člankom 73. Pravilnika o osoblju i Općim pravilima o osiguranju od rizika nezgode i profesionalne bolesti za dužnosnike Europske unije uspostavljen sustav jamstva, u obliku osiguranja dužnosnika te članova privremenog i ugovornog osoblja od rizika profesionalne bolesti i nezgode.
Taj sustav osiguranja, čiji je dužnosnik korisnik – koji se u članku 1. Općih pravila o osiguranju od rizika nezgode i profesionalne bolesti za dužnosnike Europske unije naziva „osiguranik” – u slučaju smrti osiguranog dužnosnika predviđa isplatu zajamčenih davanja njegovu bračnom drugu i djeci, ako postoje, a u protivnom drugim dužnosnikovim srodnicima u silaznoj liniji, odnosno srodnicima u uzlaznoj liniji ili naposljetku instituciji.
Nesporno je da se pobočni srodnici, dakle, među ostalim, braća i sestre, ne nalaze na kaskadnom popisu osoba kojima se mogu isplatiti zajamčena davanja u slučaju dužnosnikove smrti.
Međutim, braća i sestre navedeni su u Pravilniku o osoblju, osobito u člancima 40., 42.b i 55.a. Tim se člancima dužnosniku omogućuje odobrenje dopusta za osobne potrebe ili obiteljskog dopusta ili rada u nepunom radnom vremenu kako bi, među ostalim, pomogao svojem bračnom drugu, srodniku u uzlaznoj ili silaznoj liniji, bratu ili sestri u slučaju teške bolesti ili teškog invaliditeta.
Komisija ističe da članci 40., 42.b i 55.a Pravilnika o osoblju u ovom slučaju nisu relevantni jer nisu primjenjivi na dužnosnika koji izgubi život zbog povrede dužnosti pružanja zaštite koju je počinila institucija, što dovodi do isplate naknade štete, te navodi da u ovom slučaju te odredbe nisu primijenjene. Ona smatra da bi pristup koji se ograničava na to da se u Pravilniku traže odredbe u kojima se navode potencijalni, makar neizravni korisnici obveza tijela za imenovanje, čiji sadržaj pritom nije ni u kakvoj vezi s podnesenim zahtjevom za naknadu štete, bio pogrešan. Zahtjev za naknadu neimovinske štete na temelju članka 270. UFEU‑a mogao bi se podnijeti samo u sporovima kojima je predmet naknada štete za koju Komisija „može biti odgovorna kao poslodavac”, kao što je to Sud naveo u točki 22. presude od 8. listopada 1986., Leussink/Komisija (
169/83 i 136/84
, u daljnjem tekstu: presuda Leussink,
EU:C:1986:371
) i dodatno uz davanja koja su predviđena Pravilnikom o osoblju na temelju njegova članka 73. Komisija navodi da naknada neimovinske štete koju se traži dodatno uz davanja predviđena člankom 73. Pravilnika o osoblju u svakom slučaju ne može dovesti do dvostruke naknade štete, kao što je to Opći sud naveo u točki 195. presude povodom ponovnog suđenja. Kad bi se prihvatio zahtjev za naknadu neimovinske štete brata i sestre Alessandra Missira, došlo bi do dvostruke naknade štete jer bi se, u skladu s njihovim riječima, navedeni zahtjev temeljio na „istim osnovama” poput onih na kojima je Opći sud dodijelio naknadu neimovinske štete ocu i četvero djece Alessandra Missira i na temelju kojih se Komisija poziva na „isti štetni događaj” odnosno njegovu smrt.
Valja istaknuti da je Komisija u svojim prigovorima pomiješala pitanje dopuštenosti tužbe s pitanjem njezine osnovanosti.
U ovoj fazi ispitivanja tužbe nije riječ o tome je li ona osnovana, nego je najprije riječ o tome jesu li brat i sestra Alessandra Missira bili ovlašteni pokrenuti postupak pred sudom Unije u okviru članka 270. UFEU‑a ili su trebali podnijeti zahtjev za naknadu štete na temelju članka 268. UFEU‑a.
U tom pogledu i kao što je to već navedeno, kriterij koji određuje pokretanje postupka na temelju članka 270. UFEU‑a umjesto na temelju članka 268. UFEU‑a jest onaj „osobe na koju se […] Pravilnik o osoblju primjenjuje” (članak 91. stavak 1. Pravilnika o osoblju).
Taj uvjet primjene Pravilnika o osoblju ne može se smatrati ispunjenim samo na temelju činjenice da se Pravilnik o osoblju na bilo kojoj osnovi primjenjuje na tužitelja. Potrebno je da to bude na osnovi koja odražava relevantnu vezu između tužitelja i akta koji on pobija ili koja odražava takvu vezu između tužitelja i dužnosnika čija povreda interesa njemu također navodno uzrokuje štetu.
Upravo je takav slučaj kad je riječ o dužnosnikovim srodnicima u uzlaznoj i silaznoj liniji te njegovu bračnom drugu, ali također i o njegovoj braći i sestrama.
Naime, na te se osobe „primjenjuje Pravilnik o osoblju” – bilo članak 73. ili članci 40., 42.b i 55.a – upravo zbog toga što je zakonodavac konkretnim odredbama Pravilnika htio uzeti u obzir njihov blizak odnos s dužnosnikom.
Činjenica da se u vrijeme ubojstva Alessandra Missira ni on ni njegovi brat i sestra konkretno nisu nalazili u jednoj od situacija iz članaka 40., 42.b i 55.a Pravilnika o osoblju ni u kojem pogledu ne utječe na priznanje bratskih veza Pravilnikom o osoblju. Te njegove odredbe stoga nisu relevantne zato što odgovaraju konkretnoj situaciji stranaka u vrijeme nastanka činjenica – u tom pogledu valja navesti da tužitelji, uostalom, ne traže nikakvu naknadu štete na temelju gubitka potpore zbog invalidnosti – nego zato što se njima Pravilnikom o osoblju priznaju obiteljske veze između dužnosnika i njihove braće i sestara.
To je potkrijepljeno ocjenom Suda u skladu s kojom je „Službenički sud nadležan
ratione materiae
za tužbu za naknadu štete koju podnese svaka osoba na koju se, iako nije dužnosnik, primjenjuje Pravilnik o osoblju zbog njezinih obiteljskih veza s dužnosnikom, kad spor proizlazi iz veze zaposlenja koja povezuje tog dužnosnika i instituciju o kojoj je riječ, s obzirom na činjenicu da članak 1. Priloga I. Statutu Suda Europske unije u vezi s člankom 270. UFEU‑a i člankom 91. Pravilnika o osoblju […] Službeničkom sudu dodjeljuje nadležnost za odlučivanje o ‚svakom sporu’ između Unije i ‚svake osobe na koju se […] Pravilnik o osoblju primjenjuje’” (presuda povodom preispitivanja, t. 41. i 42.).
Konkretnije, iz toga slijedi da se – protivno onomu što Komisija u bitnome navodi pred Općim sudom – odredbe Pravilnika o osoblju koje su različite od članka 73., odnosno one kojima se Pravilnikom o osoblju priznaje obiteljska veza s preminulim dužnosnikom, mogu uzeti u obzir kako bi se utvrdilo je li riječ o „osob[i] na koju se primjenjuje Pravilnik o osoblju”.
Prema tome, braću i sestre treba smatrati „osobama na koje se primjenjuje Pravilnik o osoblju” kad je riječ o određivanju pravnog sredstva koje trebaju poduzeti ako namjeravaju tražiti naknadu neimovinske štete koju su pretrpjeli zbog smrti svojeg brata ili sestre dužnosnika za koju je, prema njihovu mišljenju, odgovorna institucija.
Kad je riječ o Komisijinu pozivanju na točku 22. presude Leussink (vidjeti točku 47. ove presude), valja istaknuti da se, s jedne strane, ono ne odnosi na dopuštenost tužbe, nego u najboljem slučaju na njezinu osnovanost. To pozivanje u kontekstu ispitivanja dopuštenosti stoga treba odbiti. S druge strane, valja podsjetiti na to da je Sud, kao što je to naveo u presudi povodom preispitivanja (t. 45.), u presudi Leussink priznao da tužba za naknadu štete koju su podnijeli dužnosnikovi članovi obitelji na temelju članka 178. UEEZ‑a (koji je postao članak 268. UFEU‑a) i kojom se traži naknada neimovinske štete što su je pretrpjeli na temelju nezgode na radu koje je taj dužnosnik bio žrtva, proizlazi iz sporova u okviru javne službe. Naime, kao što je to Sud naveo u točki 45. presude povodom preispitivanja, on je u točki 25. presude Leussink, koja se odnosi na troškove, primijenio članak 70. svojeg Poslovnika, u verziji koja je u to vrijeme na snazi, u skladu s kojim troškovi nastali institucijama u postupcima o dužnosnicima ostaju na teret institucije o kojoj je riječ, s obzirom na to da je predmetna tužba, iako je podnesena na temelju članka 178. UEEZ‑a, proizlazila iz odnosa između dotičnog dužnosnika i institucije u kojoj je radio.
Kad je riječ o Komisijinu pozivanju na dvostruku naknadu štete, valja istaknuti da se ona također odnosi samo na meritum tužbe. Uostalom, u ovom slučaju nije riječ o dvostrukoj naknadi iste štete, s obzirom na to da je imovinska šteta na koju se pozivaju brat i sestra Alessandra Missira njihova vlastita šteta koja se ne poistovjećuje s onom drugih članova obitelji.
Kad je riječ o Komisijinu argumentu u skladu s kojim je članak 73. stavak 2. točka (a) Pravilnika o osoblju odredba kojom se, u skladu sa stajalištem Suda navedenim u točki 34. presude povodom preispitivanja, definiraju kategorije osoba koje imaju pravo tražiti dodatnu naknadu štete „ako je institucija odgovorna te davanja plaćena na temelju članka 73. Pravilnika o osoblju nisu dovoljna za osiguranje potpune naknade pretrpljene štete”, treba ga odbaciti zbog sljedećih razloga.
Okolnost da osobe iz članka 73. stavka 2. točke (a) Pravilnika o osoblju – odnosno bračni drug i djeca preminulog dužnosnika ili, ako oni ne postoje, njegovi drugi srodnici u silaznoj odnosno uzlaznoj liniji – mogu tražiti dodatnu naknadu štete na temelju članka 270. UFEU‑a, kao prvo, ako smatraju da se plaćenim davanjima ne nadoknađuje cjelokupna šteta i, kao drugo, ako je uprava odgovorna za štetu koju su pretrpjeli, ničim ne upućuje na to da braća i sestre – koji se ne nalaze na kaskadnom popisu iz članka 73. Pravilnika o osoblju te stoga nisu potencijalni korisnici davanja zajamčenih na osnovi tog članka, ali na koje se primjenjuju druge odredbe Pravilnika o osoblju koje odražavaju relevantnu vezu s preminulim dužnosnikom – trebaju biti lišeni postupovne mogućnosti za traženje naknade svoje štete na osnovi članka 270. Pravilnika o osoblju.
Kao što je to već navedeno u ovoj presudi, braća i sestre su „osobe na koje se primjenjuje Pravilnik o osoblju” upravo zbog njihove obiteljske veze s preminulim dužnosnikom.
Prigovor nedopuštenosti koji je Komisija iznijela protiv tužbe koju su podnijeli brat i sestra Alessandra Missira zbog toga što nisu imali procesnu legitimaciju na temelju članka 270. UFEU‑a stoga treba odbiti.
Stoga treba ispitati jesu li tužitelji podnijeli svoj zahtjev za naknadu štete u propisanim rokovima.
Dopuštenost tužbe u pogledu roka
Komisija ističe da je tužba nedopuštena zbog nepravodobno podnesenog zahtjeva za naknadu štete, koji je podnesen izvan razumnog roka. Ništa nije sprečavalo A. J. C. M. M. Sintobin te brata i sestru Alessandra Missira da podnesu zahtjev za naknadu neimovinske štete barem tijekom 2009. godine, kad je podnesena tužba u predmetu F‑50/09. U vremenu proteklom tijekom predsudske faze u predmetu F‑50/09 – kao i tijekom sudskih faza koje su nastupile nakon tog postupka u kojima je donesena prvostupanjska presuda i u kojima je poslije podnesena žalba – bez problema su se mogli podnijeti zahtjevi za naknadu neimovinske štete koji su kasnije podneseni u okviru ovog predmeta.
U svojim očitovanjima od 25. srpnja 2018. tužitelji najprije navode da je i samu zapreku vođenju postupka zbog nepravodobnosti Komisija nepravodobno istaknula 14. veljače 2018., odnosno više od pet godina nakon isteka roka predviđenog člankom 78. stavkom 1. Poslovnika Službeničkog suda koji se primjenjivao u trenutku podnošenja ove tužbe. Posljedično, taj je argument o postojanju zapreke vođenju postupka i sâm nedopušten. To nepravodobno isticanje zapreke vođenju postupka to je više neopravdano zbog činjenice da je Komisija 19. prosinca 2012., u roku propisanom člankom 78. stavkom 1. Poslovnika Službeničkog suda, već podnijela prigovor nedopuštenosti zbog litispendencije, iako su sve informacije već bile dostupne. Zastara čini zapreku vođenju postupka koja se, za razliku od postupovnih rokova, ne odnosi na javni poredak. Ona se ne može isticati u bilo kojem dijelu postupka. Tužitelji stoga traže od Općeg suda da argument o postojanju zapreke vođenju postupka koji je Komisija iznijela 14. veljače 2018. proglasi nedopuštenim.
Zatim, tužitelji ističu da su majka, brat i sestra preminulog dužnosnika zahtjev za naknadu štete podnijeli u razumnom roku.
Kad je riječ o prirodi zapreke vođenju postupka koju je istaknula Komisija, valja navesti da je Sud u kontekstu sporova u vezi s izvanugovornom odgovornosti već presudio da se poštovanje roka zastare predviđenog člankom 46. stavkom 1. Statuta Suda Europske unije ne ispituje po službenoj dužnosti, nego to pitanje treba pokrenuti dotična stranka (presude od 30. svibnja 1989., Roquette frères/Komisija,
20/88
,
EU:C:1989:221
, t.
12.
; od 8. studenoga 2012., Evropaïki Dynamiki/Komisija,
C‑469/11 P
,
EU:C:2012:705
, t.
51.
i od 14. lipnja 2016., Marchiani/Parlament,
C‑566/14 P
,
EU:C:2016:437
, t.
94.
).
Ta sudska praksa Suda
mutatis mutandis
vrijedi za zastaru do koje je došlo nakon isteka razumnog roka u kojem, u skladu sa sudskom praksom, treba podnijeti zahtjev za naknadu štete na osnovi Pravilnika o osoblju. Naime, s obzirom na to da rok zastare u unaprijed određenom trajanju (pet godina) nije razlog koji se odnosi na javni poredak zbog toga što utječe na subjektivno pravo na naknadu pretrpljene štete i zbog toga što ispunjava funkciju zaštite stranaka (vidjeti u tom smislu presudu od 8. studenoga 2012., Evropaïki Dynamiki/Komisija,
C‑469/11 P
,
EU:C:2012:705
, t.
52.
do
54.
), to tim više – čak i
a fortiori
– vrijedi za rok zastare čije trajanje nije unaprijed određeno (razuman rok). U obama je slučajevima riječ o istoj zastari subjektivnog prava na naknadu štete i o istoj funkciji zaštite stranaka.
Budući da zapreka vođenju postupka na koju se poziva Komisija, a koja se temelji na nepoštovanju razumnog roka prilikom podnošenja tužbe za naknadu štete, nije pitanje javnog poretka koje Opći sud treba ispitivati po službenoj dužnosti, prethodno valja ispitati prigovor tužiteljâ u skladu s kojim je i sâm argument o postojanju zapreke vođenju postupka iznesen nepravodobno.
U prilog svojem prigovoru koji se temelji na nedopuštenosti argumenta o postojanju zapreke vođenju postupka tužitelji se pozivaju na članak 78. stavak 1. Poslovnika Službeničkog suda, u njegovoj verziji koja se primjenjivala 2012. godine, koji glasi kako slijedi:
„Ako stranka zahtijeva da Službenički sud odluči o nedopuštenosti, nenadležnosti ili drugom postupovnom pitanju bez ulaženja u raspravljanje o meritumu, ona takav zahtjev podnosi zasebnim aktom. Zahtjev za odlučivanje o nedopuštenosti podnosi se u roku od mjesec dana od dostave tužbe.”
Valja navesti da se uvjet poštovanja roka propisan tom odredbom odnosi na pojedinačan slučaj u kojem je stranka tražila od Službeničkog suda donošenje odluke bez upuštanja u raspravu o meritumu. Tom se odredbom, dakle, tuženiku nije zabranjivalo da se pred Službeničkim sudom poziva na nepravodobnost tužbe, prema potrebi, samo do stadija odgovora na tužbu.
Osim toga, valja navesti da, iako je članak 78. Poslovnika Službeničkog suda bio primjenjiv kad je Komisija, umjesto odgovora na tužbu 2012. godine podnijela prigovor nedopuštenosti na temelju te odredbe odvojenim aktom zbog litispendencije, iz članka 3. Uredbe 2016/1192 proizlazi da Opći sud nastavlja obrađivati predmete koji su mu preneseni u stanju u kojem su se nalazili 31. kolovoza 2016. i u skladu sa svojim Poslovnikom.
U ovom slučaju prilikom prenošenja tužbe u predmetu F‑132/12 na Opći sud postupak koji se zbog toga što Službenički sud nije spojio predmete odnosio na prigovor litispendencije podnesen 2012. bio je i dalje obustavljen do donošenja presude povodom ponovnog suđenja.
Nadalje, okolnost da je Komisija 19. prosinca 2012. odvojenim aktom istaknula prigovor nedopuštenosti zbog litispendencije ničim ne upućuje na to da ona pred Općim sudom ne može istaknuti zapreku vođenju postupka koja se temelji na nepravodobno podnesenom zahtjevu za naknadu štete u stadiju obrane.
U ovom se slučaju Komisija pozvala na nepravodobnost zahtjeva za naknadu štete u veljači 2018., prilikom nastavka postupka. U okolnostima ovog slučaja, uzimajući u obzir postupovne posebnosti predmeta i osobito uzastopne obustave, pozivati se na nepravodobnost zahtjeva za naknadu štete u veljači 2018., prije podnošenja odgovora na tužbu, nije nepravodobno. Budući da prigovor tužiteljâ koji se temelji na nepravodobnosti argumenta o postojanju zapreke vođenju postupka koji ističe Komisija nije osnovan, valja ispitati tu zapreku vođenju postupka koja se temelji na nepravodobnosti zahtjeva za naknadu štete.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, na dužnosnicima ili službenicima je da u razumnom roku podnesu zahtjev instituciji kojim se traži naknada štete od Unije zbog nastanka štete koja joj se može pripisati, i to počevši od trenutka u kojem su saznali za situaciju zbog koje se žale. Razumnost roka treba ocjenjivati ovisno o okolnostima koje su svojstvene svakom predmetu i osobito o značaju spora za zainteresiranu osobu, složenosti postupka i sadašnjem ponašanju stranaka (presuda od 28. veljače 2013., Preispitivanje Arango Jaramillo i dr./EIB,
C‑334/12 RX‑II
,
EU:C:2013:134
, t.
28.
; vidjeti također rješenje od 25. veljače 2014., Marcuccio/Komisija,
F‑118/11
,
EU:F:2014:23
, t.
87.
i navedenu sudsku praksu).
Iako se petogodišnji rok zastare predviđen u području tužbe povodom izvanugovorne odgovornosti člankom 46. Statuta Suda Europske unije ne primjenjuje u sporovima između Unije i njezinih službenika, u skladu s ustaljenom sudskom praksom ipak treba voditi računa o usporedbi koja se omogućuje tim rokom kako bi se ocijenilo je li zahtjev podnesen u razumnom roku (vidjeti rješenje od 25. veljače 2014., Marcuccio/Komisija,
F‑118/11
,
EU:F:2014:23
, t.
88.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom je slučaju zahtjev za naknadu štete podnesen 17. rujna 2011., odnosno jedan dan prije proteka pet godina od ubojstva Alessandra Missira. Osim toga, valja istaknuti da je predmet – kao što to proizlazi iz predsudskog postupka u ovom predmetu kao i iz postupaka koji su se prethodno vodili od 2009. godine i koji su 2017. doveli do donošenja presude povodom ponovnog suđenja – važan u ljudskom, financijskom i pravnom pogledu te je iznimno složen ili je to barem bio u trenutku podnošenja zahtjeva za naknadu štete 17. rujna 2011. Naposljetku i protivno onomu što navodi Komisija, kriterij za ocjenu eventualne nepravodobnosti zahtjeva za naknadu štete nije toliko je li zahtjev mogao biti ranije podnesen nego je li, s obzirom na sve okolnosti slučaja, taj zahtjev podnesen u razumnom roku. Međutim, s obzirom na sve okolnosti, uzimajući u obzir složenost predmeta i značaj spora, čini se da zahtjev za naknadu štete odgovara tom kriteriju. Iz toga slijedi da se tužba ne može smatrati nepravodobnom.
U tim okolnostima valja odbiti prigovor nedopuštenosti koji je podnijela Komisija.
Meritum
Zahtjev za naknadu neimovinske štete koji je podnijela majka Alessandra Missira
[
omissis
]
S obzirom na stranke, valja navesti da je situacija A. J. C. M. M. Sintobin, majke Alessandra Missira, istovjetna onoj Livija Missira, njegova oca, kojemu je Opći sud presudom povodom ponovnog suđenja dodijelio 50000 eura na ime naknade neimovinske štete koju je pretrpio zbog ubojstva svojeg sina.
U tim okolnostima, primjenom načela koja je Opći sud primijenio u presudi povodom ponovnog suđenja (točke 204. i 205.) i ocjenom
ex æquo et bono
štete koju je pretrpjela A. J. C. M. M. Sintobin, Komisiji valja naložiti solidarno plaćanje iznosa od 50000 eura tužiteljici na ime naknade neimovinske štete koju je pretrpjela zbog ubojstva sina i odbiti njezin zahtjev za naknadu štete u preostalom dijelu.
Zahtjev za naknadu neimovinske štete koju su pretrpjeli brat i sestra Alessandra Missira
[
omissis
]
Utvrđeno je da su brat i sestra Alessandra Missira – u pogledu kojih se ne može ozbiljno osporavati niti se, uostalom, osporava da su mogli pretrpjeti duševne boli zbog bratove smrti – trebali postupovno podnijeti svaki zahtjev za naknadu štete u tom pogledu na temelju Pravilnika o osoblju, a zatim, prema potrebi, u obliku tužbe na osnovi članka 270. UFEU‑a, a ne članka 268. UFEU‑a. Budući da je to postupovno sredstvo utvrđeno, postavlja se pitanje je li osnovano da brat i sestra Alessandra Missira traže naknadu za duševne boli od Komisije.
Komisija meritorno ističe nekoliko prigovora u tom pogledu.
Komisija u biti ističe da članak 73. Pravilnika o osoblju, na način kako ga tumači sudska praksa, određuje osobe koje mogu tražiti naknadu štete pretrpljene dužnosnikovom smrću. Bračni drug te srodnici u silaznoj i uzlaznoj liniji to mogu jer se na njih primjenjuje članak 73. Pravilnika o osoblju. Braća i sestre, na koje se taj članak ne primjenjuje, to ne mogu.
Komisija navodi da se uloga pravnih načela koja su zajednička državama članicama u okviru primjene Pravilnika o osoblju sastoji od popunjavanja praznina koje eventualno proizlaze iz šutnje zakonodavca. Međutim, u ovom slučaju članak 73. Pravilnika o osoblju, na način kako ga primjenjuje sudska praksa, nije prešutan, nego se u njemu samo određuju osobe navedene u toj odredbi koje mogu ostvariti naknadu štete u slučaju dužnosnikove smrti. Komisija se u prilog svojem stajalištu poziva na presudu povodom preispitivanja (t. 33. i 34.).
Komisija se usto poziva na točke 134. do 136. i 158. presude povodom ponovnog suđenja, u kojima se upućuje na presude Leussink i (od 9. rujna 1999., Lucaccioni/Komisija (C‑257/98 P, u daljnjem tekstu: presuda Lucaccioni)), na točke 191., 194., 195. i 201. presude povodom ponovnog suđenja i na točku 22. presude Lucaccioni.
Komisija iz tih upućivanja zaključuje da je sudska praksa priznala pravo na naknadu štete u slučaju ozljeda isključivo kad je riječ o „dodatnoj” naknadi neimovinske štete, uz onu koju je tijelo za imenovanje već isplatilo primjenom članka 73. Pravilnika o osoblju.
Nadalje, u skladu s Komisijinim mišljenjem, s obzirom na to da braća i sestre preminulog dužnosnika nisu među osobama na koje se odnosi ta odredba te stoga ne mogu tražiti „dodatnu” naknadu štete – jer nemaju pravo na glavnu naknadu štete – oni nemaju nikakvo pravo na naknadu neimovinske štete.
Najprije, kad je riječ o upućivanju na točke 33. i 34. presude povodom preispitivanja, ono se čini neprimjerenim.
Naime, te se točke odnose na nadležnost
rationae personae
Službeničkog suda za tužbe koje podnose osobe na koje se primjenjuje Pravilnik o osoblju. Sud je utvrdio da se Pravilnik o osoblju primjenjuje na dužnosnikova oca i djecu. Na temelju toga donio je zaključak o nadležnosti Službeničkog suda. Dakle, riječ je o pitanju određivanja nadležnog suda, a ne o meritornom pitanju, o kojem je u ovom slučaju riječ, o tome tko može ostvariti naknadu štete. Uostalom, u točki 35. presude povodom preispitivanja Sud navodi da se meritorno pitanje koje se sastoji od toga da se utvrdi imaju li uistinu dužnosnikovi otac i djeca pravo na davanja zajamčena Pravilnikom o osoblju ne može uzeti u obzir za određivanje nadležnosti Službeničkog suda. Kad bi bilo drukčije, odlučivanje o nadležnosti pretpostavljalo bi prethodno ispitivanje osnovanosti tužbe. Tako Komisijino pozivanje na točku 34. presude povodom preispitivanja u prilog njezinoj tvrdnji u skladu s kojom članak 73. Pravilnika o osoblju ograničava osobe koje imaju pravo na eventualnu naknadu štete treba odbaciti.
Kad je riječ o pozivanjima navedenima u točki 131. ove presude, njih također treba odbaciti, s obzirom na to da ni u jednoj od prethodnih presuda (predmeti Leussink, Lucaccioni, Missir Mamachi) na koje se poziva Komisija nije bila riječ o slučajevima braće i sestara niti je to bilo predviđeno. Navedene presude odnosile su se samo na srodnike u uzlaznoj i silaznoj liniji.
Presuda povodom ponovnog suđenja (t. 131. do 136.) kad je riječ o presudama Leussink i Lucaccioni navodi kako slijedi:
„131.
U predmetu u kojem je donesena presuda [Leussink], od Suda se tražilo da odluči o pitanju čini li [kao što je to tvrdila Komisija (točka 10. te presude] osiguranje u slučaju nesreće predviđeno člankom 73. Pravilnika i propisima, temeljit sustav naknade štete kojim se, u slučaju nezgode na radu, isključuju sva druga potraživanja s naslova naknade štete koja se temelje na načelima općeg prava. Naime, G. Leussink, njegova supruga i njihovo četvero djece podnijeli su dodatni zahtjev za naknadu štete, pri čemu su tvrdili da se naknadom štete predviđenom u članku 73. Pravilnika pokrivaju samo ekonomske posljedice nesreće, ali ne i njihova neimovinska šteta. Sud je najprije u točki 11. presude presudio da se osiguranje predviđeno člankom 73. Pravilnika temelji na općem doprinosnom sustavu osiguranja u slučaju nesreće tijekom i izvan službe te da pravo na davanje ne ovisi o tome tko je prouzročio nesreću i o njegovoj odgovornosti. Nadalje, u točki 13. te presude Sud je presudio da se iz nepostojanja bilo kakve izričite odredbe u propisima u pogledu dodatnih zahtjeva podnesenih protiv institucije ne može izvesti argument prema kojem se isključuje pravo dužnosnika i njegovih pravnih sljednika da zatraže dodatnu naknadu štete ako je institucija odgovorna za nesreću u skladu s općim pravom i ako davanja iz sustava utvrđenog Pravilnikom nisu dovoljna da se osigura puna naknada pretrpljene štete. […]
133.
Što se tiče presude [Lucaccioni], Sud je u točki 23. [te presude] potvrdio da davanja koja se primaju na temelju članka 73. Pravilnika nakon nesreće ili profesionalne bolesti sud Unije treba uzeti u obzir radi procjene naknadive štete, u okviru postupka za naknadu štete koji je dužnosnik pokrenuo na temelju pogreške koja dovodi do odgovornosti institucije koja je njegov poslodavac.
134.
Stoga se presudama [Leussink i Lucaccioni] pojasnio odnos između davanja koja se primaju na temelju članka 73. Pravilnika nakon nesreće ili profesionalne bolesti i sustava naknade štete na temelju općeg prava.
135.
Kao prvo, sustav predviđen člankom 73. Pravilnika i sustav općeg prava se nadopunjuju, na način da je moguće podnijeti zahtjev za dodatnu naknadu štete kada je institucija odgovorna za nesreću u skladu s općim pravom i kada davanja koja se isplaćuju na temelju članka 73. Pravilnika nisu dovoljna da se osigura puna naknada pretrpljene štete (presuda [Leussink], t. 13.).
136.
Kao drugo, u skladu s tim načelom, sudskom praksom se također pojasnilo da davanja koja se primaju na temelju članka 73. Pravilnika nakon nesreće ili profesionalne bolesti treba uzeti u obzir pri procjeni naknadive štete u okviru postupka za naknadu štete koji je dužnosnik pokrenuo na temelju pogreške koja dovodi do odgovornosti institucije koja je njegov poslodavac. Naime, u suprotnom bi slučaju došlo do dvostruke naknade štete (presuda [Lucaccioni]).”
Iz prethodno navedenog slijedi da predmet u presudama Leussink i Lucaccioni nije bio donošenje odluke o ishodu zahtjeva koji podnose braća i sestre, o kojima nije bila riječ u tim predmetima, nego samo donošenje odluke o ishodu zahtjeva za naknadu štete koji podnose dužnosnik i njegov bračni drug te njegova djeca kao i o odnosu između takvog zahtjeva i paušalne naknade koja je već osigurana člankom 73. Pravilnika o osoblju. U tom ograničenom kontekstu valja shvatiti pozivanje Suda na „dodatnost” zahtjeva za naknadu štete u odnosu na davanja na temelju osiguranja iz članka 73. Pravilnika.
Iz prethodno navedenih presuda stoga se ne može zaključiti da brat ili sestra nemaju osnove za pozivanje na naknadivu neimovinsku štetu. Prema definiciji, budući da braća i sestre nisu na kaskadnom popisu iz članka 73. Pravilnika o osoblju te stoga ne mogu ništa primiti na temelju te odredbe, njihov zahtjev za naknadu štete ne može biti dodatan, nego pojedinačan. U navedenim presudama nije se odlučivalo o mogućnosti takvog zahtjeva, o kojem nije bila riječ u tim predmetima.
Smatrati – kao što to tvrdi Komisija – da su institucije sastavljanjem popisa osoba koje mogu ostvariti isplatu davanja na temelju osiguranja u slučaju dužnosnikove slučajne smrti htjele odrediti osobe u pogledu kojih su smatrale da im prema potrebi treba isplatiti naknadu u slučaju eventualne odgovornosti za povredu čini konstrukciju koja se kao takva ne može izvesti iz presuda Leussink i Lucaccioni.
Zatim treba razmotriti točke 157. i 158. presude povodom ponovnog suđenja, u kojima Opći sud navodi kako slijedi:
„157.
[Kad je riječ o zahtjevima za naknadu neimovinske štete koju je pretrpjelo četvero djece Alessandra Missira i njegov otac], iz […] prvostupanjske presude proizlazi da je […] Komisija iznijela […] argument o postojanju zapreke vođenju postupka […] koji se u biti temelji na činjenici da […] članak 73. Pravilnika o osoblju isključuje mogućnost da četvero djece [Alessandra Missira] i Livio Missir mogu podnijeti zahtjev za naknadu neimovinske štete. Naime, Komisija je istaknula da […] na temelju [članka 73. Pravilnika] četvero djece Alessandra Missira Mamachija nije imalo pravo na podnošenje zahtjeva za naknadu svoje neimovinske štete […] te da Livio Missir Mamachi nije bio među ovlaštenim osobama iz tog članka.
158.
Kad je riječ o argumentima o postojanju zapreke vođenju postupka koji su izneseni protiv zahtjeva za naknadu neimovinske štete koju su pretrpjeli Livio Missir i četvero djece Alessandra Missira, oni se ne mogu prihvatiti. Naime, s jedne strane, dovoljno je utvrditi da je u točki 34. presude povodom preispitivanja Sud presudio da se u članku 73. stavku 2. točki (a) Pravilnika o osoblju izričito navode dužnosnikovi ‚srodnici u silaznoj liniji’ kao i ‚srodnici u uzlaznoj liniji’ kao osobe koje u slučaju njegove smrti mogu ostvariti naknadu te da se ta odredba prema tome odnosila na Livija Missira i četvero djece Alessandra Missira. S druge strane, valja podsjetiti na to da se, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, sustav predviđen člankom 73. Pravilnika i sustav općeg prava nadopunjuju, na način da je moguće podnijeti dodatni zahtjev za naknadu štete ako je institucija odgovorna i ako davanja koja se isplaćuju na temelju članka 73. Pravilnika nisu dovoljna da se osigura puna naknada pretrpljene štete ([presuda Leussink], t. 13. i [presuda Lucaccioni], t. 22.). Prema tome, s obzirom na razmatranja navedena u ovoj presudi, članovi obitelji dužnosnika iz članka 73. Pravilnika imaju pravo na podnošenje dodatne tužbe ako smatraju da davanja na temelju Pravilnika nisu dostatna za osiguranje potpune naknade njihove štete.”
Ovdje je također sud Unije trebao konkretno uzeti u obzir samo dužnosnikova oca i djecu. Pozivanjem na sudsku praksu iz presuda Leussink i Lucaccioni naveo je mogućnost dodatne naknade štete u slučaju odgovornosti uprave i ako davanja na temelju osiguranja nisu dostatna za osiguranje potpune naknade štete koju su pretrpjele te osobe. Na dotične „članove obitelji primjenjivao se članak 73. Pravilnika o osoblju”. Presuda povodom ponovnog suđenja ništa ne određuje u pogledu članova obitelji na koje se ne odnosi članak 73. Pravilnika – o čemu se ne raspravlja pred Općim sudom – te se stoga ne omogućuje daljnje razvijanje utvrđenja iz točke 140. ove presude.
Kad je riječ o točki 194. presude povodom ponovnog suđenja, u pogledu koje Komisija navodi da je Opći sud u njoj izrijekom naveo postojanje općeg načela kojim se predviđa mogućnost naknade neimovinske štete u slučaju da ona nije u potpunosti ili djelomično podmirena u okviru sustava kojim se osigurava automatska isplata davanja, valja navesti da ta točka ne daje rješenje koje se primjenjuje u slučaju osobe na koju se taj sustav ne primjenjuje, kao što su to u ovom slučaju braća i sestre. Naime, u toj se točki samo navodi da „iz pravâ država članica proizlazi zajedničko opće načelo prema kojem, u okolnostima koje su slične onima [u predmetu T‑401/11 P RENV RX], postojanje sustava kojim se osigurava automatsko isplaćivanje naknada pravnim sljednicima preminulog dužnosnika ne sprečava navedene pravne sljednike, ako smatraju da pretrpljene štete nisu pokrivene ili nisu u potpunosti pokrivene navedenim sustavom, da također ostvare naknadu svoje neimovinske štete podnošenjem tužbe pred nacionalnim sudom”.
Kad je riječ o točki 195. presude povodom ponovnog suđenja, u kojoj Opći sud navodi postojanje općeg načela prava koje je zajedničko državama članicama, a kojim se isključuje dvostruka naknada neimovinske štete, s obzirom na tužitelje valja istaknuti da u ovom slučaju nije riječ o dvostrukoj naknadi iste štete jer je navodna neimovinska šteta brata i sestre Alessandra Missira njihova vlastita šteta, koja nije predmet davanja predviđenih člankom 73. Pravilnika o osoblju.
Iz prethodno navedenih razmatranja proizlazi da se, suprotno onomu što tvrdi Komisija, ne može smatrati da se članku 73. Pravilnika, na način kako ga tumači sudska praksa, protivi to da braća i sestre dužnosnika čija je smrt uzrokovana povredom Unije prema potrebi ostvare naknadu svoje neimovinske štete koju su pretrpjeli zbog te smrti.
Zbog neodređenosti tog pitanja u pravu Unije, valja istaknuti da iz prava država članica proizlazi zajedničko opće načelo u skladu s kojim u okolnostima koje su slične onima u ovom slučaju nacionalni sud priznaje pravo braće i sestara preminulog dužnosnika da prema potrebi traže naknadu neimovinske štete pretrpljene zbog te smrti.
U tim okolnostima valja zaključiti da ne samo da Komisija pogrešno tvrdi da se članku 73. Pravilnika, kako ga tumači sudska praksa, protivi to da braća i sestre preminulog dužnosnika prema potrebi mogu ostvariti naknadu neimovinske štete pretrpljene zbog te smrti nego i iz općih načela prava koja su zajednička državama članicama proizlazi da braća i sestre osobe čiju je smrt uzrokovala treća osoba mogu prema potrebi od nje tražiti naknadu neimovinske štete.
Kad je riječ o uvjetima te naknade, tužitelji u biti ističu da utvrđenja koja je Opći sud već iznio u presudi povodom ponovnog suđenja kad je riječ o povredi, uzročnoj vezi i neimovinskoj šteti itekako vrijede kad je riječ o zahtjevima brata i sestre preminulog dužnosnika te da u ovom slučaju nema nikakve dvostruke naknade.
Komisija osporava stavove tužiteljâ. Kad je riječ o uzročnoj vezi između povrede obveze zaštite dužnosnika i štete, valja dati prednost teoriji odgovarajuće uzročne veze pred teorijom istovjetnosti uvjeta, s obzirom na činjenicu da braća i sestre nisu u istom odnosu s preminulim kao srodnici u uzlaznoj i silaznoj liniji. Međutim, tužitelji nisu dokazali odgovarajuću uzročnu vezu.
U svakom slučaju, iako je primijenjena teorija istovjetnosti uvjeta, navodna neimovinska šteta ipak je dovoljno „udaljena” od počinjene povrede da bi se isključila svaka naknada. Riječ je o posrednoj šteti koja se ne može pripisati Komisiji kao trenutačna i izravna posljedica povrede konkretne obveze zaštite dužnosnika.
Usto, ne može se smatrati da postoji opće načelo zajedničko pravima država članica kojim se upućuje na postojanje pretpostavke neimovinske štete u slučaju smrti brata ili sestre.
Tužitelji odbacuju Komisijino stajalište, smatrajući da je odnos između teorija odgovarajuće uzročne veze i istovjetnosti uvjeta relevantan samo u svrhu uspostave Komisijine odgovornosti za smrt Alessandra Missira – o čemu u ovom predmetu više nije riječ – a nikako ne u svrhu uspostave poveznice između te smrti i neimovinske štete koju su zbog te činjenice pretrpjeli bližnji preminulog dužnosnika, za koju se smatra da je u ovom slučaju
in re ipsa
.
Valja utvrditi da razmatranje obrazloženja suda Unije u prvostupanjskoj presudi i u presudi povodom ponovnog suđenja u biti potvrđuje stajalište tužiteljâ.
Valja podsjetiti na to da je Službenički sud u prvostupanjskoj presudi presudio da je Komisija svojim povredama obveze osiguranja zaštite Alessandra Missira počinila pogrešku koja dovodi do nastanka njezine odgovornosti (prvostupanjska presuda, t. 176. i presuda povodom ponovnog suđenja, t. 9.).
Kad je riječ o uzročnoj vezi između te povrede i dužnosnikova ubojstva, Službenički sud smatrao je da je ona dokazana (prvostupanjska presuda, t. 182. do 190.). Komisija nije podnijela žalbu protiv prvostupanjske presude. Opći sud u presudi povodom ponovnog suđenja (t. 63. šesta rečenica) naveo je, uostalom, da Komisija nije osporavala ocjenu Službeničkog suda u tom pogledu.
Međutim, kao što to pravilno navode tužitelji, rasprava o odnosu između teorija istovjetnosti uvjeta i odgovarajuće uzročne veze (prvostupanjska presuda, t. 178. do 190. i presuda povodom ponovnog suđenja, t. 63. treća rečenica i t. 64. do 95.) vodila se isključivo u svrhu određivanja toga može li se Komisiju – koja očito nije bila autor ubojstva – ipak proglasiti odgovornom, odnosno, drugim riječima, može li se smatrati da je Komisijina povreda uzrokovala smrt Alessandra Missira. Ako je odgovor niječan, Komisija nije ni za što odgovorna. Ako je odgovor potvrdan, kao što je to smatrao sud Unije, ona je barem djelomično odgovorna za tu smrt.
Jednom kad je Službenički sud utvrdio tu uzročnu vezu – na temelju teorije istovjetnosti uvjeta – a da pritom nije počinio pogrešku koja se tiče prava, kao što je to Opći sud izričito naveo u točkama 79. i 80. presude povodom ponovnog suđenja, Službenički sud je presudio da je na njemu da utvrdi udio odgovornosti počinitelja ubojstva za nastanak štete (prvostupanjska presuda, t. 191. i presuda povodom ponovnog suđenja, t. 9.).
U tom je kontekstu Službenički sud smatrao da je Komisija odgovorna za 40 % pretrpljene štete (prvostupanjska presuda, t. 197. i presuda povodom ponovnog suđenja, t. 10.).
To rješenje o podijeljenoj odgovornosti – koje su tužitelji, koji su tražili da se Komisiju proglasi solidarno odgovornom s počiniteljem ubojstva, pobijali u svojoj žalbi – Opći sud je odbio i prihvatio žalbu u pogledu te točke i zadržao Komisijinu solidarnu odgovornost (dakle, za 100 % štete) (presuda povodom ponovnog suđenja, t. 96. do 119.).
Opći je sud smatrao da postoji Komisijina solidarna odgovornost na temelju općeg načela koje je zajedničko državama članicama, a prema kojem u okolnostima koje su slične onima u ovom slučaju nacionalni sud priznaje solidarnu odgovornost supočinitelja iste štete, pri čemu smatra pravičnom činjenicu da nije na osobi kojoj je nanesena šteta da, s jedne strane, utvrdi udio štete za koji je odgovoran pojedini supočinitelj i, s druge strane, snosi rizik od moguće insolventnosti jednog od njih (presuda povodom ponovnog suđenja, t. 118.).
Kao prvo valja navesti da se Komisijina odgovornost za ubojstvo – koja je utvrđena u odluci koja je postala pravomoćna – ne osporava (vidjeti točku 155. ove presude) i, kao drugo, da se Komisijino načelo solidarne odgovornosti za štetu nastalu tim ubojstvom ničim ne dovodi u pitanje te se, uostalom, to ne bi ni moglo razumno učiniti.
U tim okolnostima Komisijin prigovor [
omissis
] u skladu s kojim odgovarajućoj uzročnoj vezi treba dati prednost u odnosu na istovjetnost uvjeta treba odbaciti jer je konačno utvrđenje suda Unije o uzročnoj vezi između Komisijine povrede i ubojstva Alessandra Missira u potpunosti prenosivo na ovaj slučaj.
Jedini razlikovni element koji postoji u ovom slučaju u odnosu na predmet F‑50/09 – koji treba iznijeti prije konačnog utvrđenja – jest da tužitelji nisu djeca ili roditelji preminulog dužnosnika, nego njegova braća i sestre.
Međutim, već je utvrđeno da članak 73. Pravilnika o osoblju – na način kako ga tumači sudska praksa – ne čini bitno ograničenje kojim se braća i sestre isključuju od mogućnosti ostvarivanja naknade štete (vidjeti točku 145. ove presude) te da, zbog neodređenosti tog pitanja u pravu Unije, iz općih načela koja su zajednička državama članicama proizlazi pravo braće i sestara da prema potrebi traže naknadu neimovinske štete zbog gubitka svojeg brata (vidjeti točku 146. ove presude).
Zbog istih razloga valja odbaciti Komisijine argumente [
omissis
] u skladu s kojima je neimovinska šteta što su je pretrpjela braća i sestre previše udaljena ili je samo posljedica koja ne daje pravo na naknadu štete. Okolnost da neimovinska šteta braće i sestara, u odnosu na onu pokojnikovih roditelja i djece, čini neimovinsku štetu koja je posredna u odnosu na neposrednu štetu koju je pretrpio preminuli dužnosnik, odnosno gubitak života, ne dovodi u pitanje činjenicu da je ta neimovinska šteta priznata kao nadoknadiva u skladu s općim načelima koja su zajednička državama članicama.
Kad je riječ o Komisijinim razmatranjima dosega točke 198. presude povodom ponovnog suđenja [
omissis
], ona ne dovode u pitanje prethodno utvrđenje, s obzirom na to da, kao što je to već navedeno, Opći sud u presudi povodom ponovnog suđenja nije odlučivao o pitanju naknade neimovinske štete braće i sestara.
Kad je riječ o Komisijinim očitovanjima u skladu s kojima se ne može smatrati da postoji opće načelo prava koje priznaju države članice, a kojim se uspostavlja presumpcija neimovinske štete u slučaju smrti brata ili sestre [
omissis
], dovoljno je utvrditi da se tužitelji nisu ograničili na dokazivanje presumpcije o postojanju neimovinske štete kad je riječ o braći i sestrama, nego su iznijeli posebna razmatranja kako bi dokazali stvarnost i intenzitet neimovinske štete u konkretnom slučaju brata i sestre Alessandra Missira.
Tako su se tužitelji pozvali na osobito dramatične okolnosti smrti Alessandra Missira i veliku bojazan obitelji za budućnost djece (stranica 7. zadnji stavak zahtjeva od 17. rujna 2011. i stranica 9. drugi stavak prethodne upravne žalbe) te su se u istom smislu pozvali na „nepravednu bol i patnju izazvanu smrću njihova brata u tako tragičnim i okrutnim okolnostima” kao i na posebne okolnosti ovog zastrašujućeg i tragičnog slučaja.
Osim tih razmatranja, koja su doista takva da su bratu i sestri preminulog dužnosnika mogla uzrokovati patnju neuobičajenog intenziteta, tužitelji nisu dokazali da je odnos prisnosti između tog dužnosnika i njegova brata i sestre nadmašivao uobičajeni odnos prisnosti koji veže odraslu braću i sestre koji vode samostalne živote.
Kad je riječ o dokazima koje su tužitelji podnijeli u stadiju replike, a koji se odnose na psihološko i psihijatrijsko liječenje brata i sestre Alessandra Missira, valja ih odbaciti kao nepravodobne, na temelju članka 85. stavka 2. Poslovnika.
Kad je riječ o utvrđivanju iznosa neimovinske štete, valja podsjetiti na to da je na sudu Unije da taj iznos odredi
ex æquo et bono
(vidjeti u tom smislu presudu od 5. lipnja 1980., Oberthür/Komisija,
24/79
,
EU:C:1980:145
, t.
15.
), navođenjem kriterija koje je uzeo u obzir u tu svrhu (vidjeti u tom smislu presudu od 14. svibnja 1998., Vijeće/de Nil i Impens,
C‑259/96 P
,
EU:C:1998:224
, t.
32.
i
33.
; presudu Lucaccioni, t. 35. i presudu od 6. lipnja 2006., Girardot/Komisija,
T‑10/02
,
EU:T:2006:148
, t.
51.
).
S obzirom na činjenice u ovom predmetu i osobito dramatične okolnosti smrti Alessandra Missira opisane u točki 2. presude povodom žalbe, elemente navedene u točki 168. ove presude, nesporno postojanje bliskosti uobičajenog intenziteta između odrasle braće i sestara koji vode samostalne živote i s obzirom na načela navedena u točkama 146., 147. i 164. ove presude, Komisiji valja naložiti da bratu i sestri Alessandra Missira solidarno svakomu isplati iznos koji je
ex æquo et bono
utvrđen u visini od 10000 eura na ime naknade neimovinske štete koju su pretrpjeli zbog smrti svojeg brata.
[
omissis
]
Zaključak
Iz prethodno navedenih razmatranja proizlazi da Komisiji valja naložiti solidarno plaćanje, na ime naknade neimovinske štete pretrpljene zbog smrti Alessandra Missira, iznosa od 50000 eura majci preminulog dužnosnika A. J. C. M. M. Sintobin, iznosa od 10000 eura bratu preminulog dužnosnika Stefanu Missiru te iznosa od 10000 eura njegovoj sestri Mariji Letiziji Missir, s kamatama, te tužbu u preostalom dijelu odbiti.
Troškovi
[
omissis
]

Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (osmo vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Obustavlja se postupak povodom zahtjeva da se Europskoj komisiji naloži plaćanje iznosa od 463050 eura svakomu od pravnih sljednika Alessandra Missira Mamachija di Lusignana, iznosa od 574000 eura potonjima i iznosa od 308700 eura pravnim sljednicima Livija Missira Mamachija di Lusignana na ime naknade neimovinske štete.

2.
Komisiji se nalaže solidarno plaćanje iznosa od 50000 eura Anne Jeanne Cécile Magdaleni Mariji Sintobin na ime naknade pretrpljene neimovinske štete.

3.
Komisiji se nalaže solidarno plaćanje iznosa od 10000 eura Mariji Letiziji Missir Mamachi di Lusignano na ime naknade pretrpljene neimovinske štete.

4.
Komisiji se nalaže solidarno plaćanje iznosa od 10000 eura Stefanu Missiru Mamachiju di Lusignanu na ime naknade pretrpljene neimovinske štete.

5.
Iznosi naknada navedeni u točkama 2. do 4. ove izreke uvećavaju se za zatezne kamate, koje teku od objave ove presude do potpune isplate, po stopi koju primjenjuje Europska središnja banka (ESB) na svoje glavne operacije refinanciranja, uvećanoj za dva postotna boda.

6.
U preostalom dijelu tužba se odbija.

7.
Komisiji se nalaže snošenje troškova.

Collins
Barents
Passer
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 20. studenog 2019.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski
(
)	Popis drugih tužitelja priložen je samo verziji koja je dostavljena strankama.
(
)	Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.