CELEX: 62018CJ0427
Обжалване
Публична служба
Длъжностни лица и служители
Европейска служба за външна дейност (ЕСВД)
Възнаграждение
Правилник за персонала
Член 110
Персонал на Европейския съюз на служба в трета страна
Приложение X
Член 1, трета алинея и член 10
Надбавка за условия на живот
Ежегодно преразглеждане и адаптиране
Намаляване за персонала на служба в Етиопия
Необходимост от предварително приемане на общи разпоредби за прилагане
Обхват

С жалбата си Европейската служба за външна дейност (ЕСВД) иска да се отмени решението на Общия съд на Европейския съюз от 13 април 2018 г., Alba Aguilera и др./ЕСВД (T‑119/17, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“,
EU:T:2018:183
), с което същият отменя решението на генералния директор по въпросите, свързани с бюджета и администрацията на ЕСВД, от 19 април 2016 г. (наричано по-нататък „спорното решение“) относно определянето на надбавката за условия на живот по член 10 от приложение Х към Правилника за персонала — 2016 г. (ADMIN (2016) 7), в частта му, в която надбавката за условия на живот (наричана по-нататък „НУЖ“), изплащана на персонала на Европейския съюз на служба в Етиопия, се намалява, считано от 1 януари 2016 г., от 30 % на 25 % от референтната сума.
Правна уредба
Правилникът за персонала
Правилникът за длъжностните лица на Европейския съюз, в приложимата му към спора редакция (наричан по-нататък „Правилникът за персонала“), уточнява в член 1б, буква а), че освен ако в Правилника за персонала не е предвидено друго, ЕСВД по смисъла на този правилник се счита за институция на Съюза.
Член 101а е единственият член на дял VIIIб от Правилника за персонала. Този член предвижда, че без да се засягат останалите разпоредби на Правилника за персонала, в приложение X към него се определят особените и дерогиращите разпоредби, приложими за длъжностните лица на служба в трета страна.
Член 110 от Правилника за персонала, който се съдържа в дял IX от него, отнасящ се до преходните и заключителните разпоредби, гласи:
„1.   [Общите] [р]азпоредби[…] за прилагане на настоящия правилник се приемат от органа по назначаването на всяка институция след консултации с комитета по персонала и с комитета по Правилника за персонала.
2.   Правилата за прилагане на настоящия правилник, приети от Комисията, включително [общите] разпоредби[…] за прилагане […], посочени в параграф 1, се прилагат по аналогия спрямо агенциите. […]
[…]
3.   За целите на приемането на правила по споразумение между институциите агенциите не се считат за институции. […]
4.   Правилата за прилагане на настоящия правилник, включително [общите] разпоредби[…] за прилагане […], посочени в параграф 1, и правилата, приети по споразумение между органите по назначаването на институциите, се свеждат до знанието на персонала.
[…]“.
Приложение X към Правилника за персонала, озаглавено „Особени и дерогиращи разпоредби, приложими по отношение на длъжностните лица на служба в трета страна, съдържа в глава 1, озаглавена „Общи разпоредби“, членове 1—3.
Член 1 от посоченото приложение предвижда:
„В настоящото приложение се съдържат особените и дерогиращите разпоредби, приложими спрямо длъжностните лица [на Европейския съюз] на служба в трета страна.
[…]
Общите разпоредби за [прилагане] се приемат в съответствие с член 110 от Правилника за персонала“.
В член 2, втора алинея от същото приложение се уточнява следното:
„Органът по назначаване осъществява тези премествания в рамките на специална процедура, наричана „процедура за мобилност“, за чието прилагане определя подробни правила след консултации с комитета по персонала“.
Съгласно член 3 от приложение X към Правилника за персонала:
„По процедурата за мобилност длъжностно лице, назначено в трета страна, може с решение на органа по назначаване да бъде временно преназначено на същата длъжност на друго място на работа в рамките на Съюза; […] Чрез дерогация от член 1, първа алинея органът по назначаване може да реши, въз основа на общите разпоредби за [прилагане], за срока на временното назначение по отношение на длъжностното лице да продължат да се прилагат някои от разпоредбите на настоящото приложение, с изключение на членове 5, 10 и 12“.
Член 5, параграф 2 от това приложение предвижда:
„Подробните правила за прилагане на параграф 1 се определят от органа по назначаване след консултации с комитета по персонала. […]“.
Член 10 от посоченото приложение гласи:
„1.   „Размерът на [НУЖ] се определя като процент от референтна сума в зависимост от мястото на работа на длъжностното лице. Референтната сума се състои от цялата основна заплата заедно с надбавката за експатриране, надбавката за жилищни нужди и надбавката за дете на издръжка, като се приспаднат задължителните удръжки съгласно Правилника за персонала или регламентите за неговото прилагане.
Ако длъжностното лице работи в държава, в която условията на живот се считат за еквивалентни на обичайните в Европейския съюз, този вид надбавка не се отпуска.
За други места на работа [НУЖ] се определя, като се вземат предвид, наред с другото, следните параметри:
–
здравна и болнична среда,
–
сигурност,
–
климат,
–
степен на изолираност,
–
други местни условия на живот.
Определената за всяко място на работа [НУЖ] подлежи на преглед и ако е необходимо, се адаптира ежегодно от органа по назначаване след получаване на становището на комитета по персонала.
[…]
3.   Подробните правила за прилагане на настоящия член се определят от органа по назначаване“.
Член 15 от същото приложение предвижда:
„При условията, определени от органа по назначаване, длъжностното лице получава надбавка за образование […]“.
Съгласно член 21 от приложение X към Правилника за персонала:
„Ако […] длъжностното лице трябва да промени местопребиваването си, за да изпълни изискванията на член 20 от Правилника за персонала, институцията поема [някои] разходи при условията, предвидени от органа по назначаване, и в зависимост от вида жилище […]“.
Член 23, четвърта алинея от това приложение гласи:
„Подробните правила за прилагане на настоящия член се определят от органа по назначаване. Надбавката за квартира в никакъв случай не превишава разноските, направени от длъжностното лице“.
УРДС
В член 10, параграф 5 от Условията за работа на другите служители на Европейския съюз, в приложимата към спора редакция (наричани по-нататък „УРДС“), се уточнява, че дял VIIIб от Правилника за персонала се прилага по аналогия към срочно наетия персонал на служба в трета страна.
Освен това член 118 от УРДС предвижда, че приложение X към Правилника за персонала се прилага по аналогия към договорно наетия персонал на служба в трета страна, без да се засягат, при определени обстоятелства, условията по член 21 от същото.
Решенията на ЕСВД
В решението на Върховния представител на Съюза по въпросите на външните работи и политиката на сигурност от 17 декември 2013 г. относно надбавката за условия на живот и допълнителната надбавка по член 10 от приложение Х към Правилника за персонала (HR DEC(2013) 013) (наричано по-нататък „решението от 17 декември 2013 г.“), се прави позоваване на Правилника за персонала и на УРДС, и по-специално на споменатия член 10, и се уточнява, че същото е прието след консултации с комитета по персонала. Съгласно неговото единствено съображение целта на решението е да се приемат вътрешни указания, по-специално относно НУЖ.
Член 1 от това решение гласи:
„Параметрите, посочени в член 10, параграф 1 от приложение Х към Правилника за персонала, се определят от [органа по назначаването], който може да използва например информация, предоставена от достоверни публични или частни международни източници, от държавите членки или от делегациите на Съюза и службите на институциите и органите на Съюза“.
Съгласно член 2, първа алинея от посоченото решение:
„След като получи становищата на комитетите по персонала на ЕСВД и на Комисията, [органът по назначаването] определя процента на [НУЖ] за различните места на работа. Тези проценти са разделени на осем категории […] в зависимост от параметрите“.
Член 7 от същото решение съдържа примерен списък на параметрите, които, наред с другото, се вземат предвид при определянето на НУЖ и които съответстват на параметрите, посочени в член 10, параграф 1, трета алинея от приложение Х към Правилника за персонала. По същество той предвижда също че за да уточни използваната методика, ЕСВД ще приеме насоки със съгласието на отговорните служби на Комисията и след консултации с техническа ad hoc група, включваща членове на администрацията и представители на ЕСВД и на Комисията, определени от комитета по персонала на тяхната институция.
В член 12 от решението от 17 декември 2013 г. се уточнява, че разпоредбите му се прилагат по аналогия към срочно наетите и договорно наетите служители и че то влиза в сила на 1 януари 2014 г.
На основание на това решение, и по-специално членове 2 и 7 от него, и на приложение X към Правилника за персонала, и по-специално членове 8 и 10 от него, и след консултации с комитета по персонала на ЕСВД и с комитета по персонала на Комисията временно изпълняващият длъжността генерален директор на ЕСВД по административните въпроси приема решение EEAS DEC(2014) 049 от 3 декември 2014 г. относно методическите насоки за определяне по-специално на НУЖ (наричано по-нататък „решението от 3 декември 2014 г.“).
В спорното решение се споменават в частност решенията от 17 декември 2013 г. и от 3 декември 2014 г. и се посочва, че то е прието след становище на комитета по персонала на ЕСВД и на централния комитет по персонала на Комисията, секция извън Съюза. В съображение 1 от това решение се посочва по-специално че „[а]даптирането и евентуално годишното изменение на [НУЖ] са ежегодна процедура, която обхваща всяка месторабота, за да се отчетат промените в обстановката“ и че тази процедура „включва анализ на условията на живот в местата на работа, за да се определи дали те са или все още са еквивалентни на обичайните в Съюза“.
С посоченото решение органът по назначаването, оправомощен да сключва договорите за назначаване, извършва годишното адаптиране на НУЖ за 2016 г. Като взема предвид препоръките на техническата група, той намалява, считано от 1 януари 2016 г., от 30 % на 25 % изплащаната на персонала на служба в Етиопия НУЖ.
Обстоятелствата по спора
Жалбоподателите в първоинстанционното производство, г‑н Alba Aguilera и др., са длъжностни лица или срочно или договорно наети служители на Съюза, които към момента на приемане на спорното решение са на служба в Етиопия. Тъй като с това решение е намален процентът на НУЖ, изплащана на персонала на Съюза на служба в тази страна, на основание член 90, параграф 2 от Правилника за персонала г‑н Alba Aguilera и др. подават в периода между 13 и 18 юли 2016 г. пред органа по назначаването (наричан по-нататък „ОН“) или пред органа, оправомощен да сключва договори, жалби, с които оспорват това намаление.
С едно общо решение от 9 ноември 2016 г. тези жалби са отхвърлени.
Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
С жалба, подадена в секретариата на Общия съд на 20 февруари 2017 г., г‑н Alba Aguilera и др., искат от Общия съд да отмени спорното решение в частта му, в която НУЖ, изплащана на персонала на Съюза на служба в Етиопия, се намалява, считано от 1 януари 2016 г., от 30 % на 25 % от референтната сума, да осъди ЕСВД да изплати като обезщетение за претърпяната неимуществена вреда обща сума, определена по справедливост от Общия съд, и да осъди ЕСВД да заплати съдебните разноски.
Г‑н Alba Aguilera и др. изтъкват три основания за отмяна. Първото — неизпълнение на задължението за приемане на общи разпоредби за прилагане (наричани по-нататък „ОРП“) за приложение X към Правилника за персонала, второто — нарушение на член 10 от приложение X към Правилника за персонала, доколкото използваният от ЕСВД в решението от 3 декември 2014 г. метод за определяне на размера на НУЖ в дадено място на работа отчита „регионалната съгласуваност“, а третото — явни грешки в преценката на критериите по член 10 от приложение X към Правилника за персонала при определянето на съответната НУЖ.
С обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че изтъкнатото пред него първо основание за отмяна е налице, отменя спорното решение съобразно петитума на първоинстанционната жалба, отхвърля отправеното искане за обезщетение и осъжда ЕСВД да заплати съдебните разноски.
Искания на страните пред Съда
ЕСВД иска от Съда:
–
да отмени обжалваното съдебно решение,
–
да уважи исканията, които е направила в първоинстанционното производство, и
–
да осъди г‑н Alba Aguilera и др. да заплатят съдебните разноски.
Г‑н Alba Aguilera и др. искат от Съда:
–
да отхвърли жалбата и да осъди ЕСВД да заплати съдебните разноски, а
–
при условията на евентуалност, ако уважи жалбата, да върне делото на Общия съд за ново разглеждане.
По жалбата
ЕСВД изтъква две основания за обжалване. Първото е неправилно тълкуване на член 1 от приложение Х към Правилника за персонала, а именно в смисъл, че съдържащото се в него задължение за приемане на ОРП в съответствие с член 110 от Правилника за персонала е равнозначно на задължение за приемане на ОРП за цялото това приложение. Второто е неправилно тълкуване на член 10 от посоченото приложение, а именно в смисъл, че разпоредбата е до такава степен неясна и неточна, че допуска произволна преценка, което налага приемането на ОРП.
В това отношение веднага следва да се отбележи, че тези изтъкнати от ЕСВД основания за обжалване са насочени само към мотивите на обжалваното съдебно решение, с които Общият съд е уважил искането за частична отмяна на спорното решение, но не и към мотивите на това съдебно решение, с които Общият съд е отхвърлил отправеното до него искане за обезщетение. При това положение с жалбата си ЕСВД иска отмяна на обжалваното съдебно решение не в неговата цялост, а само в частта, в която Общият съд е отменил спорното решение съобразно петитума на първоинстанционната жалба и вследствие на това е осъдил ЕСВД да заплати съдебните разноски.
По първото основание за обжалване
Доводи на страните
ЕСВД изтъква, че Общият съд е тълкувал неправилно член 1 от приложение X към Правилника за персонала, като в точки 30 и 31 от обжалваното съдебно решение е приел, че тъй като този член 1 е сред общите разпоредби на това приложение, задължението за приемане на ОРП в съответствие с член 110 от Правилника за персонала, предвидено в посочения член 1, трета алинея, е равнозначно на задължение за приемане на ОРП за цялото приложение.
Обхватът на член 1, трета алинея от приложение Х към Правилника за персонала зависел от това дали в разпоредбите на същото са предвидени специални процедури за прилагането му и ако не са — от степента на прецизност на тези разпоредби или от необходимостта те да бъдат придружени и доразвити с ОРП. Гледната точка на Общия съд променяла установените в посоченото приложение процедури за приемането на някои конкретни разпоредби за прилагане, лишавала иначе самодостатъчните разпоредби на това приложение от техния смисъл и по съдебен път ги правела непълни.
От анализа на приложение X към Правилника за персонала било видно, че само член 3 от него изрично предвижда възможността ОН да приеме решение „въз основа на [ОРП]“. В член 10 от това приложение била използвана различна терминология, от което следвало, че законодателят на Съюза не е имал намерение да изисква идентична процедура. Параграф 1, четвърта алинея от него предвиждал, че НУЖ се преразглежда и, ако е необходимо, се адаптира ежегодно „от ОН след получаване на становището на комитета по персонала“, а параграф 3 — че ОН определя „подробните правила за прилагане“ на този член 10. Именно с оглед на това били приети решенията от 17 декември 2013 г. и от 3 декември 2014 г., след консултации, за първото съответно с комитета по персонала, а за второто — с комитетите по персонала на ЕСВД и на Комисията.
При цялостен анализ на приложение X към Правилника за персонала било видно, че същото предвижда различни видове решения и различни процедури за приемане на мерки за прилагане, а именно такива, които представляват ОРП, изискващи консултации с комитета по персонала и с комитета по Правилника за персонала, такива, които представляват подробни правила за прилагане, приемани от ОН след консултации с комитета по персонала, и такива, които представляват подробни правила или условия, определяни от ОН без задължение за консултиране с комитета по персонала. Ако е искал задължението за приемане на ОРП да се отнася до всички разпоредби на приложение Х към Правилника за персонала, законодателят на Съюза щял да посочи това изрично и да приеме единна терминология в цялото приложение и нямало да предвижда специфични и отделни процедури за някои от разпоредбите му.
Направеното от Общия съд тълкуване водело до парадокс, при който за прилагането на членове 2, 5 и 10 от приложение Х към Правилника за персонала най-напред ще трябва да се приемат ОРП, за което са нужни консултации с комитета по персонала, и след това отново да се иска становището на последния, за да се приемат някои специални мерки за прилагане. Така този комитет би се оказал в положение да се произнася два пъти по един и същи въпрос. Не можело това да е било намерението на законодателя на Съюза. Нещо повече, това тълкуване лишавало от всякакво полезно действие останалите разпоредби от това приложение, в които законодателят на Съюза ясно е предвидил механизми, различни от този за приемането на ОРП.
Единственото възможно тълкуване на член 1, трета алинея от приложение Х към Правилника за персонала било в смисъл, че когато релевантна разпоредба от това приложение изисква приемането на ОРП, такива се приемат в съответствие с процедурата, установена в член 110 от Правилника за персонала.
Освен това ЕСВД изтъква, че първото основание за обжалване не изменя предмета на спора пред Общия съд, нито представлява ново основание за обжалване. Следователно твърденията по това основание за обжалване били допустими. Обхватът на задължението за приемане на ОРП бил обсъден от страните във връзка с първото основание за отмяна, посочено от жалбоподателите в първоинстанционното производство, които впрочем в това си качество определили предмета на спора. ЕСВД добавя, че във всички случаи, дори да се предположи, че първото основание за обжалване трябва да се приеме за ново, тя не бива да бъде лишавана от правото да постави под въпрос съображенията, въз основа на които Общият съд е постановил, че ОРП са необходими за цялото приложение X към Правилника за персонала, тъй като тези съображения се появяват за първи път в обжалваното съдебно решение.
Г‑н Alba Aguilera и др. поддържат преди всичко че твърденията по първото основание за обжалване са недопустими. Задължението за приемане на ОРП за член 10 от приложение X към Правилника за персонала, припомнено от Общия съд в точки 30—33 от обжалваното съдебно решение, почивало на постоянна съдебна практика, която не била оспорена от ЕСВД в първоинстанционното производство, както било видно от точка 25 от обжалваното съдебно решение и от точка 16 от представената от ЕСВД пред Общия съд писмена защита. От точка 27 от обжалваното съдебно решение било видно, че ЕСВД поддържала просто че решенията от 17 декември 2013 г. и от 3 декември 2014 г. представляват или поне могат да бъдат приравнени на ОРП за член 10 от това приложение. Общият съд обаче приел, че подобно приравняване не е възможно, тъй като ЕСВД не получила становището на комитета по Правилника за персонала в съответствие с член 110 от Правилника за персонала — обстоятелство, което ЕСВД не оспорвала в настоящото производство по обжалване. Освен това ЕСВД не твърдяла, че в точка 25 от обжалваното съдебно решение Общият съд е изопачил доводите ѝ.
Така за първи път пред Съда ЕСВД възразила, че не е била длъжна да приеме ОРП за член 10 от приложение Х към Правилника за персонала в изпълнение на член 1, трета алинея от същото. ЕСВД обаче не можела да изменя предмета на спора, тъй като в противен случай щяла да сезира Съда със спор с по-широк обхват от този, който е бил разгледан от Общия съд. Освен това не ставало въпрос за нещо, което е установено за първи път в обжалваното съдебно решение, тъй като въпросното задължение било поставено от Съда на публичната служба в решение от 25 септември 2014 г., Osorio и др./ЕСВД (
F‑101/13
,
EU:F:2014:223
), и потвърдено с решение от 17 март 2016 г., Vanhalewyn/ЕСВД (
T‑792/14 P
,
EU:T:2016:156
). Освен това в хода на досъдебната процедура бил изтъкнат фактът, че ЕСВД не е изпълнила тези съдебни решения, приемайки ОРП, преди да вземе решение, определящо размера на НУЖ. В този смисъл обжалваното съдебно решение не „установило“ нищо ново.
При всички случаи твърденията по първото основание за обжалване не били основателни. Член 1 от приложение Х към Правилника за персонала се намирал в отнасящата се до общите разпоредби глава от същото, а третата алинея от този член била формулирана общо. Следователно законодателят на Съюза изисквал да се приемат ОРП за цялото това приложение. Този член 1, трета алинея съответно бил пречка ЕСВД да намали размера на получаваната от жалбоподателите в първоинстанционното производство НУЖ, без преди това да е приела ОРП за член 10 от посоченото приложение, както правилно констатирал Общият съд в обжалваното съдебно решение.
Доводът, който ЕСВД извежда от факта, че законодателят на Съюза понякога уточнява, че за конкретно определена разпоредба се изисква приемането на ОРП, не подкрепял позицията ѝ. Всъщност, ако действително е искал задължението за приемане на ОРП за приложение Х към Правилника за персонала да важи само за някои разпоредби от същото, законодателят на Съюза щял да уточни това.
Останалите доводи на ЕСВД също не можело да бъдат приети. Първо, фактът, че член 3 от приложение Х към Правилника за персонала предвижда конкретно приемането на ОРП за този член, бил ирелевантен, както Съдът на публичната служба вече констатирал в точки 24 и 25 от решение от 25 септември 2014 г., Osorio и др./ЕСВД (
F‑101/13
,
EU:F:2014:223
). Всъщност, тъй като член 3 от приложение Х към Правилника за персонала е предвиден като дерогация от член 1, първа алинея от това приложение, който визира разпоредбите на посоченото приложение, визираните в този член 3 ОРП не можели да препращат към предвидените в този член 1, трета алинея ОРП, нито съответно да изключат произтичащото от посочения член 1, трета алинея задължение за приемане на ОРП за цялото приложение X към Правилника за персонала. Второ, фактът, че член 10 от това приложение изисква приемането на „подробни правила за прилагане“ на тази разпоредба, не бил пречка те да са под формата на ОРП по смисъла на член 110 от Правилника за персонала, както също вече бил постановил Съдът на публичната служба в точка 26 от това съдебно решение. Трето, не било парадоксално да се предвиди, че ОРП следва да се приемат за цялото приложение и освен това че становището на комитета по персонала следва да се получи преди годишното адаптиране на размера на НУЖ за всяко място на работа.
Съображения на Съда
–
По допустимостта
При положение че г‑н Alba Aguilera и др. оспорват допустимостта на твърденията по първото основание за обжалване, като твърдят, че те са нови и изменят предмета на спора пред Общия съд, който се отнасял не до това дали ЕСВД е била длъжна да приеме ОРП за член 10 от приложение Х към Правилника за персонала в изпълнение на член 1, трета алинея от същото, а само до това дали ЕСВД е изпълнила това задължение и дали решенията от 17 декември 2013 г. и от 3 декември 2014 г. представляват или могат да бъдат приравнени на ОРП, следва да се припомни, че правомощията на Съда при обжалване на съдебни актове на Общия съд се свеждат до преценка на приетото от правна страна по изложените в първоинстанционното производство основания. Следователно страната не може да изтъква за първи път пред Съда основание, което е могла да изтъкне, но не е изтъкнала пред Общия съд, тъй като това би означавало да се позволи Съдът, чиято компетентност при обжалване на съдебни актове на Общия съд е ограничена, да бъде сезиран със спор с по-широк предмет от този, по който се е произнесъл Общият съд (вж. в този смисъл решения от 1 юни 1994 г., Комисия/Brazzelli Lualdi и др.,
C‑136/92 P
,
EU:C:1994:211
, т.
и от 18 февруари 2016 г., Съвет/Bank Mellat,
C‑176/13 P
,
EU:C:2016:96
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая, безспорно, в точка 25 от обжалваното съдебно решение Общият съд посочва, че „ЕСВД не поставя под съмнение факта, че както произтича от решение от 17 март 2016 г., Vanhalewyn/ЕСВД (
T‑792/14 P
,
EU:T:2016:156
), тя е длъжна да приема ОРП относно член 10 от приложение Х към Правилника [за персонала], като се има предвид, че задължението, произтичащо от член 1, трета алинея от [това] приложение, обхваща също така разпоредбите, отнасящи се до НУЖ“. Освен това, както отбелязват г‑н Alba Aguilera и др., ЕСВД не твърди, че в тази точка Общият съд е изопачил доводите ѝ.
От една страна обаче, от точки 26 и 27 от обжалваното съдебно решение следва, че пред Общия съд ЕСВД по същество твърди, че в случая решение от 17 март 2016 г., Vanhalewyn/ЕСВД (
T‑792/14 P
,
EU:T:2016:156
), не е приложимо. Това обаче не е пречка тази страна да оспори в настоящото производство по обжалване тълкуването на тези разпоредби от приложение X към Правилника за персонала, направено от Общия съд в обжалваното съдебно решение именно въз основа на въпросното решение.
От друга страна, в точка 26 от жалбата им до Общия съд г‑н Alba Aguilera и др. изтъкват в подкрепа на първото основание за отмяна, че „именно член 1, трета алинея от приложение X към Правилника за персонала изрично предвижда задължение за съответната институция да приеме ОРП за цялото приложение Х към Правилника за персонала“, като освен това подчертават израза „цялото приложение X към Правилника за персонала“. Те повтарят този довод в точка 33 от жалбата, посочвайки, че „нищо не може да оправдае забавата на ЕСВД да изпълни задължението си да приеме ОРП за цялото приложение Х към Правилника за персонала“.
Общият съд възпроизвежда този довод в точка 24 от обжалваното съдебно решение, в която посочва, че „[жалбоподателите в първоинстанционното производство] изтъкват, че ЕСВД не може да се позове на обстоятелството, че решение от 17 март 2016 г., Vanhalewyn/ЕСВД (
T‑792/14 P
,
EU:T:2016:156
), е произнесено едва […] малко повече от месец преди приемането на [спорното] решение, като се има предвид […], че във всички случаи задължението за приемане на ОРП [з]а приложение X към Правилника [за персонала] се съдържа в член 1, трета алинея от [това] приложение“.
При разглежданите от съда на Съюза спорове за законосъобразност страните са тези, които инициират производството и очертават предмета на спора (решение от 14 ноември 2017 г., British Airways/Комисия,
C‑122/16 P
,
EU:C:2017:861
, т.
). Следователно г‑н Alba Aguilera и др. нямат основание да твърдят, че с първото основание за обжалване ЕСВД сезират Съда със спор с по-широк обхват от този пред Общия съд.
Освен това в точка 30 от обжалваното съдебно решение, визирана с първото основание за обжалване, Общият съд постановява, че „макар и член 10 от приложение X към Правилника [за персонала], който е правното основание за [спорното] решение, да не съдържа изрична клауза за приемане на ОРП, […] член 1, трета алинея от приложение X към Правилника [за персонала], който е част от първа глава от това приложение, съдържаща „Общи разпоредби“ на особените и дерогиращи разпоредби, приложими по отношение на длъжностните лица на служба в трета страна, предвижда изрично такова задължение“.
Затова Общият съд заключава в точка 31 от решението си, също визирана с първото основание за обжалване, че „разпоредбите на член 1, трета алинея от приложение X към Правилника [за персонала] са от общ характер и предвидените в този член ОРП се отнасят до приложение X в неговата цялост, включително до разпоредбите относно предоставянето на НУЖ, предвидени в член 10 от приложение X към Правилника [за персонала]“. В същата точка той добавя, че „[с]ледователно прилагащата тези разпоредби институция на Съюза е длъжна да приеме ОРП [з]а член 10 от приложение X към Правилника [за персонала] в съответствие с член 1, трета алинея от [това] приложение“, а в точка 42 от посоченото решение отново припомня това „задължение за приемане на ОРП [з]а цялото приложение Х към Правилника“.
Освен това от цялостния прочит на същото това съдебно решение е видно, че Общият съд е приел твърденията по първото основание за отмяна, основавайки се главно на това тълкуване на член 1, трета алинея от приложение Х към Правилника за персонала.
Съдът обаче многократно е постановявал, че е допустимо жалбоподателят да обжалва пред него решението на Общия съд на основания, произтичащи от самото обжалвано съдебно решение и насочени към оспорване на неговата правилност (решения от 29 ноември 2007 г., Stadtwerke Schwäbisch Hall и др./Комисия,
C‑176/06 P
, непубликувано,
EU:C:2007:730
, т.
и от 6 септември 2018 г., Чешка република/Комисия,
C‑4/17 P
,
EU:C:2018:678
, т.
).
От изложеното по-горе следва, че твърденията по първото основание за обжалване са допустими.
–
По същество
Съгласно член 1, трета алинея от приложение Х към Правилника за персонала „[ОРП] се приемат в съответствие с член 110 от Правилника“. Този член 110 предвижда в параграф 1, че „[ОРП] на настоящия правилник се приемат от [ОН] на всяка институция след консултации с комитета по персонала и с комитета по Правилника за персонала“.
Съгласно практиката на Съда, припомнена по същество от Общия съд в точка 28 от обжалваното съдебно решение, изразът „[ОРП]“ в член 110, параграф 1 от Правилника за персонала се отнася на първо място до изрично предвидените в някои специални разпоредби на този правилник ОРП. Ако не е предвидено изрично, задължението да се приемат правила за прилагане, по отношение на които действат формалните изисквания по тази разпоредба, е допустимо само по изключение, а именно когато разпоредбите на Правилника за персонала са до такава степен неясни и неточни, че не могат да се приложат, без да се стигне до произволна преценка (решение от 8 юли 1965 г., Willame/Комисия,
110/63
,
EU:C:1965:71
, стр. 815).
В случая, както вече бе отбелязано в точки 51 и 52 от настоящото решение, Общият съд по същество приема в точки 30 и 31 от обжалваното съдебно решение, че член 1, трета алинея от приложение X към Правилника за персонала е разпоредба, която установява изрично задължение за приемане на ОРП за всички разпоредби на приложение Х към този правилник, включително член 10 от същото, по смисъла на припомнената в предходната точка от настоящото решение съдебна практика, и че следователно този член 1, трета алинея изискв,а преди да се приеме решение — като спорното — за адаптиране на размера на НУЖ, изплащана на длъжностните лица и служителите на Съюза на служба в трета страна, да се приемат ОРП за този член 10 в съответствие с процедурата по член 110 от Правилника за персонала.
Както отбелязва ЕСВД и както е видно от тези точки от обжалваното съдебно решение, в това отношение Общият съд се е основал на факта, че член 1, трета алинея от приложение Х към Правилника за персонала е част от общите разпоредби на същото.
От това обстоятелство обаче не може да се заключи, че тази разпоредба има обхвата, който ѝ придава Общият съд.
Всъщност следва да се констатира, че в член 3 от това приложение също се има предвид конкретно приемането на ОРП, докато член 10, параграф 3 от същото само предвижда, че подробните правила за прилагане на този член 10 се определят от ОН и че съгласно параграф 1, четвърта алинея от същия член 10 определената за всяко място на работа НУЖ ежегодно се преразглежда и, ако е необходимо, се адаптира от ОН след получаване на становището на комитета по персонала. По подобен начин в член 2 от приложение X към Правилника за персонала се уточнява, че подробните правила във връзка с процедурата за мобилност се определят от ОН след консултации с комитета по персонала, в член 5, параграф 2 от това приложение се посочва, че подробните правила за прилагане на параграф 1 от същото се определят от ОН след консултации с комитета по персонала, а в член 23, четвърта алинея от посоченото приложение се уточнява, че подробните правила за прилагане на този член се определят от ОН. Що се отнася до членове 15 и 21 от същото, те предвиждат, че правата по тези членове се предоставят на съответния персонал при условията, определени от ОН.
Така от тълкуването на тези разпоредби във връзка една с друга следва, че в приложение X към Правилника за персонала се има предвид приемане не само на ОРП, но и на „подробни правила за прилагане“, или пък на други видове актове, за които понякога се уточнява, че могат да се приемат само след консултации с комитета по персонала. От текста на член 110 от Правилника за персонала, и в частност на параграф 2, първа алинея и на параграфи 3 и 4, обаче личи, че „ОРП“ по параграф 1 от този член, за чието приемане ОН на всяка институция следва да се консултира с комитета по персонала и с комитета по Правилника за персонала, представляват особена категория правила за прилагане на Правилника за персонала, различни от приетите по споразумение между институциите правила и от останалите правила за прилагането му.
От това следва, че установената с различните разпоредби на Правилника за персонала и приложение X към него система предвижда, че ОРП трябва да се разграничават от други правила за прилагане на този правилник, каквито са подробните правила за прилагане, предвидени в член 10, параграф 3 от това приложение.
Освен това следва да се констатира, че с оглед на изискването по член 110, параграф 1 от Правилника за персонала ОРП да се приемат само след консултации с комитета по персонала и с комитета по Правилника за персонала, възприетото от Общия съд тълкуване на член 1, трета алинея от приложение Х към Правилника за персонала води до удвояване на процесуални изисквания, преследващи една и съща цел.
Така това тълкуване лишава член 10, параграф 3 от приложение Х към Правилника за персонала поне отчасти от полезното му действие, тъй като тази разпоредба поставя по-ниски процесуални изисквания за приемането на подробни правила за прилагане на този член в сравнение с предвидените в член 110, параграф 1 от Правилника за персонала, както по същество отбелязва генералният адвокат в точки 41 и 42 от заключението си.
Освен това възприетото от Общия съд тълкуване накърнява полезното действие на другите разпоредби от това приложение, за които законодателят на Съюза е предвидил да се следва специална процедура за приемане на правила за прилагане, различна от посочената в член 110, параграф 1 от Правилника за персонала.
За сметка на това изложените в точки 61—66 от настоящото решение обстоятелства сочат, че член 1, трета алинея от приложение Х към Правилника за персонала трябва да се тълкува в смисъл, че когато с оглед на съдебната практика, припомнена в точка 57 от настоящото решение, приемането на ОРП за разпоредба от това приложение е необходимо, този член 1, трета алинея уточнява процедурата, по която те трябва да бъдат приети, а именно установената в член 110 от Правилника за персонала.
В този смисъл най-напред следва да се припомни, че съгласно член 3 от приложение Х към Правилника за персонала „въз основа на [ОРП]“ ОН може да реши, чрез дерогация от член 1, първа алинея от това приложение, че по отношение на длъжностното лице на служба в трета страна, което временно е преназначено на работа в седалището или в друго място на работа в рамките на Съюза, продължават да се прилагат за срока на това временно назначение някои разпоредби на посоченото приложение.
Ако обаче, както Общият съд приема в обжалваното съдебно решение, задължението за приемане на ОРП за всички разпоредби на приложение X към Правилника за персонала вече следва от член 1, параграф 3 от същото, би било излишно да се прави това изрично уточнение във въпросния член 3. В това отношение не може да бъде възприет начинът, изложен в точка 44 от настоящото решение, по който г‑н Alba Aguilera и др. тълкуват член 3. Безспорно последното изречение от същия член 3 въвежда дерогация от член 1, първа алинея от това приложение. Този член 1, първа алинея обаче гласи, че в посоченото приложение се определят особените и дерогиращите разпоредби, приложими спрямо длъжностните лица на Съюза на служба в трета страна. В този смисъл той определя приложното поле ratione personae на същото приложение.
Следователно тази дерогация не е дерогация от „разпоредбите“ на приложение Х към Правилника за персонала, включително на член 1 от същото, която би довела до изключване на член 3 от това приложение от обхвата на член 1, трета алинея от същото, както г‑н Alba Aguilera и др. твърдят, а само позволява на ОН при определени обстоятелства да разшири приложното поле ratione personae на посоченото приложение отвъд очертаното от самия член 1, параграф 1 от същото.
По-нататък, важно е да се отбележи, както прави генералният адвокат в точки 48—54 от заключението си, че фактът, че обхватът на член 1, трета алинея от приложение Х към Правилника за персонала се свежда до процесуална препратка, не лишава тази разпоредба от полезното ѝ действие. По-специално, от една страна, тази препратка във всички случаи остава нужна, що се отнася до член 3 от това приложение. От друга страна, въпросната препратка е релевантна и за хипотезата, в която се констатира, че някоя от разпоредбите на посоченото приложение е до такава степен неясна и неточна, че не може да се приложи, без да се стигне до произволна преценка, и че следователно за тази разпоредба е необходимо да се приемат ОРП.
Накрая, подготвителните документи, довели до включването на това приложение в Правилника за персонала, потвърждават факта, че член 1, трета алинея от приложение Х към този правилник е просто процесуална препратка, предназначена да уточни методиката, по която да се приемат евентуални ОРП.
Първоначално предложението за Регламент (ЕИО) на Съвета за установяване на особени и дерогиращи разпоредби, приложими по отношение на длъжностните лица на Европейските общности на служба в държава, която не е част от Европейските общности (COM (86) 83 окончателен) (
ОВ C 74, 1986 г., стр. 11
), което Комисията представя на Съвета на 6 март 1986 г., съдържа в член 1 една-единствена алинея, съответстваща понастоящем по същество на член 1, първа алинея от приложение Х към Правилника за персонала, а няколко разпоредби от това предложение изрично предвиждат приемането на ОРП. Такъв е случаят по-специално с член 3 от същото, който по същество съответства на член 3 от приложение Х към Правилника за персонала, а също и с член 10, който, както член 10 от приложение X към този правилник, се отнася до НУЖ. Така предложението за член 10 предвижда, че „[ОРП] по [този член, в съответствие с които се определя НУЖ], очертават параметрите за определяне на процента на надбавката и включват списък на местата, за които тя се предоставя, и съответните ставки“.
Същевременно резолюцията от 12 септември 1986 г. за приключване на процедурата за консултиране с Европейския парламент по посоченото в предходната точка предложение за регламент (doc. A2‑83/86), приложена към протокола от заседанието на 12 септември 1986 г., петък (
ОВ C 255, 1986 г., стр. 213
и 245), и измененият текст, предложен в тази връзка от Парламента, сочат, че тази институция е предложила да се добави уточнението, което понастоящем представлява член 1, трета алинея от приложение X към Правилника за персонала, тъй като смята, че такова изменение е необходимо, „за да се […] уточнят условията, при които могат да се приемат разпоредбите за прилагане“.
Представяйки на Съвета на 23 октомври 1986 г. изменено предложение за регламент на Съвета за установяване на особени и дерогиращи разпоредби, приложими по отношение на длъжностните лица на Европейските общности на служба в държава, която не е част от Европейските общности (COM (86) 565 окончателен) (
ОВ C 284, 1986 г., стр. 8
), което по същество възпроизвежда това предложение на Парламента, Комисията приема предложените от Парламента изменения.
В окончателно приетия от Съвета текст на този регламент, а именно Регламент (Евратом, ЕОВС, ЕИО) № 3019/87 на Съвета от 5 октомври 1987 година за определяне на особени и дерогиращи разпоредби, приложими по отношение на длъжностните лица на Европейските общности на служба в трета страна (
ОВ L 286, 1987 г., стр. 3
), с който приложение X, в редакцията му съгласно този регламент, е добавено към Правилника за персонала, от една страна, предложението на Парламента, което понастоящем се съдържа в член 1, трета алинея от това приложение, е възпроизведено дословно. От друга страна, в член 10 от посоченото приложение вече не се говори изобщо за приемане на ОРП, като член 10 от приложение X към Правилника за персонала, в редакцията му съгласно измененото предложение за регламент, посочено в предходната точка, все пак е пренаписан и уточнен, за да включи както списъка с параметрите, вземани предвид при определянето на НУЖ, така и съответните на тези параметри коефициенти, тяхната стойност и cкалата, по която надбавката се определя като процент от референтната сума, като се започва от 10 %, когато общата стойност на отделните параметри е нула, и се стига до 35 %, когато тази стойност е над 8. Предвижда се също, както в действащата понастоящем редакция на тази разпоредба, че определената за всяко място на работа НУЖ ежегодно се преразглежда и, ако е необходимо, се адаптира от ОН след получаване на становището на комитета по персонала.
Така от подготвителните документи, довели до включването на приложение Х в Правилника за персонала, ясно личи, от една страна, че разпоредбата, която понастоящем се съдържа в член 1, трета алинея от същото и е останала непроменена от Регламент № 3019/87 насам, е била включена единствено с цел да се уточни процедурата, която да се следва, когато за това приложение се приемат ОРП, и от друга страна, че законодателят на Съюза без съмнение е искал да изключи нуждата от приемане на ОРП, що се отнася по-специално до член 10 от посоченото приложение.
В това отношение е важно още да се отбележи, че до приемането на Регламент (ЕС, Евратом) № 1023/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 22 октомври 2013 година за изменение на Правилника за персонала и на УРДС (
ОВ L 287, 2013 г., стр. 15
) член 10 от приложение X към Правилника за персонала, в редакцията му съгласно Регламент № 3019/87, по същество е останал непроменен. Той обаче е заменен, считано от 1 януари 2014 г., с действащата си понастоящем редакция съгласно член 1, точка 70, буква д) от Регламент № 1023/2013, и то съгласно съображение 27 от този регламент, за да се „осъвременят условията на труд на персонала, работещ в трети държави, и да се постигне по-голяма разходна ефективност, като се постигат икономии от разходите […] и да се предвиди възможност за включване на по-широк набор от параметри за определяне на [НУЖ], без да се засяга общата цел за постигане на икономии от разходите“.
За тази цел член 10 от приложение Х към Правилника за персонала в редакцията му съгласно Регламент № 3019/87 е опростен. По същество списъкът с параметрите, които се вземат предвид при определянето на НУЖ, е вече примерен, уточненията относно коефициентите, стойностите на тези параметри и процентите от референтната сума са премахнати, а параграф 3, съгласно който ОН определя условията за прилагане на този член, е добавен.
Освен това замяната на член 10 от приложение Х към Правилника за персонала влиза в сила в същия ден като замяната на член 110 от този правилник с член 1, точка 59 от Регламент № 1023/2013, в чиято нова редакция се уточняват различните видове правила за прилагане на Правилника за персонала, които могат да се приемат.
Следователно от последните законодателни промени също ясно личи, че ако опростявайки съдържанието на член 10 от приложение Х към Правилника за персонала, законодателят на Съюза е искал за тази разпоредба да се приемат ОРП, а не подробни правила за прилагане, той щеше изрично да посочи това.
Затова, тъй като са в пряко противоречие с волята на законодателя на Съюза, доводите на г‑н Alba Aguilera и др. в подкрепа на обжалваното съдебно решение, изложени в точки 42—44 от настоящото решение, трябва да се отхвърлят.
От всички изложени по-горе съображения следва, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел в точки 30 и 31 от обжалваното съдебно решение, че член 1, трета алинея от приложение X към Правилника за персонала е разпоредба, която установява изрично задължение за приемане на ОРП за цялото това приложение, и като съответно е заключил, че преди да приеме спорното решение, ЕСВД е трябвало, за да бъде същото законосъобразно, да приеме за член 10 от посоченото приложение ОРП.
Следователно твърденията по първото основание за обжалване са основателни. Доколкото обаче в съответствие със съдебната практика, припомнена в точка 57 от настоящото решение, все пак може, при липсата на изрична разпоредба в този смисъл, да се допусне, че съществува задължение за приемане на ОРП по смисъла на член 110 от Правилника за персонала, когато съответната разпоредба от този правилник е до такава степен неясна и неточна, че не може да се приложи, без да се стигне до произволна преценка, и доколкото във връзка с второто основание за обжалване ЕСВД твърди, че в обжалваното съдебно решение Общият съд, допускайки така втора грешка при прилагане на правото, е приел също че член 10 от приложение X към Правилника за персонала отговаря на това условие, следва, преди да се прецени дали да се отмени обжалваното съдебно решение съобразно петитума на жалбата, да се разгледа и второто основание за обжалване.
По второто основание за обжалване
Доводи на страните
Като се позовава на точки 28, 29 и 38 от обжалваното съдебно решение, ЕСВД изтъква, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че член 10 от приложение Х към Правилника за персонала е разпоредба, за която е нужно да се приемат ОРП, доколкото е до такава степен неясна и неточна, че не може да се приложи, без да се стигне до произволна преценка. Във връзка с приемането на свързаните с НУЖ правила за прилагане член 10, параграф 1, четвърта алинея от това приложение изисквал изрично и единствено да се вземе становището на комитета по персонала, както било направено при приемането на решенията от 17 декември 2013 г. и от 3 декември 2014 г. Този етап бил достатъчен, за да се изключи всяка опасност критериите за определяне на размера на НУЖ да бъдат така избрани от администрацията, че да се постигне определен резултат. Степента на подробност на този член 10, с който се установяват параметрите, вземани предвид при определянето на НУЖ, и се въвежда ежегоден преглед на същите, впрочем сама доказвала, че той не оставя място за произволно прилагане.
Освен това твърденията по второто основание за обжалване били съвсем относими. Щом като законодателят на Съюза не предвижда изрично задължение за приемане на ОРП за член 10 от приложение X към Правилника за персонала и щом като приемането на ОРП не се налага поради естеството на тази разпоредба, било ясно, че що се отнася до член 10 от това приложение, липсва задължение за приемане на ОРП, каквото г‑н Alba Aguilera и др. твърдят, че съществува. Второто основание за обжалване нямало отношение към въпроса нужни ли са консултациите с комитета по Правилника за персонала или дори към въпроса релевантно ли е становището на този комитет, нито било равнозначно на това да се изисква от г‑н Alba Aguilera и др. да доказват отрицателен факт.
Главното възражение на г‑н Alba Aguilera и др. е, че твърденията по второто основание за обжалване са неотносими. Тъй като Общият съд правилно постановил, че член 1, трета алинея от приложение Х към Правилника за персонала предвижда изрично задължение за ЕСВД да приеме ОРП за член 10 от това приложение, твърдението, че този член 10 е ясен, било ирелевантно.
Във всички случаи твърденията по това основание за обжалване не били основателни. Всъщност приемането на ОРП предполагало, че становището на комитета по Правилника за персонала може да повлияе на решението на ОН. Не следвало да се изисква доказването на отрицателен факт, а именно че спорното решение не би имало същото съдържание, ако бяха приети ОРП, а и подобно изискване би лишило от полезно действие задължението за провеждане на консултации с този комитет.
Съображения на Съда
Тъй като главното възражение на г‑н Alba Aguilera и др. е, че твърденията по второто основание за обжалване са неотносими, следва да се отбележи, че доводите им в това отношение се основават на изходната теза, че Общият съд правилно е приел, че член 1, трета алинея от приложение X към Правилника за персонала е разпоредба, която установява изрично задължение за приемане на ОРП за всички разпоредби на това приложение, включително за член 10 от него, по смисъла на съдебната практика, припомнена в точка 57 от настоящото решение. Анализът на първото основание за обжалване обаче показва, че тази изходна теза е погрешна.
При това положение следва да се констатира, че с второто основание за обжалване ЕСВД поддържа по същество, че в точка 38 от обжалваното съдебно решение Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е постановил, че независимо от задължението за приемане на ОРП за член 10 от приложение Х към Правилника за персонала, което според него произтича от член 1, трета алинея от същото, естеството на този член 10 също налага, преди да може законосъобразно да се вземе решение за адаптиране на размера на НУЖ, да се приемат ОРП за този член 10.
В първото изречение на точка 38 Общият съд действително констатира, че „мнението на външен и междуинституционален орган, какъвто е комитетът по Правилника за персонала, е необходимо, за да се гарантира, че критериите, по които се определят условията на живот в третите държави, се определят абстрактно и независимо от всяка процедура, която има за предмет да адаптира размера на НУЖ, с цел да се избегне влиянието върху избора на тези критерии на евентуално търсен от администрацията резултат“.
При все това от цялостния прочит на обжалваното съдебно решение, и в частност на точки 30, 31, 33 и 40 от него, е видно, че Общият съд обосновава отмяната на спорното решение не с втората от хипотезите, посочени в припомнената в точка 57 от настоящото решение съдебна практика, а с факта, че съгласно възприетото от него тълкуване член 1, трета алинея от приложение Х към Правилника за персонала налага изрично задължение за приемане на ОРП за всички разпоредби на това приложение, включително за член 10 от него.
Освен това, както се установява от точки 34 и 35, точка 38, второ изречение, и точка 39 от обжалваното съдебно решение, съображенията, изложени от Общия съд в първото изречение от тази точка 38, се отнасят до въпроса дали решенията от 17 декември 2013 г. и от 3 декември 2014 г. могат да се считат за представляващи ОРП по смисъла на член 1, трета алинея от приложение X към Правилника за персонала. Следователно те имат връзка не с естеството на член 10 от това приложение, а с извършеното от Общия съд тълкуване на този член 1, трета алинея. Впрочем, както вече бе констатирано по същество в точка 48 от настоящото решение, първото основание за отмяна, изтъкнато пред Общия съд, се отнася само до първата от двете хипотези, посочени в припомнената в точка 57 от настоящото решение съдебна практика.
Следователно твърденията по второто основание за обжалване се основават на неправилен прочит на обжалваното съдебно решение и съответно трябва да бъдат отхвърлени като неоснователни.
Същевременно, тъй като твърденията по първото основание за обжалване са основателни и изводите на Общия съд, чиято неправилност се твърди с това основание за обжалване, са, както бе посочено по-специално в точка 92 от настоящото решение, обосновали отмяната на спорното решение, точки 1 и 3 от диспозитива на обжалваното съдебно решение следва да се отменят.
По жалбата пред Общия съд
Съгласно член 61, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз при отмяна на решението на Общия съд Съдът може сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това, или да върне делото на Общия съд за постановяване на решение.
В случая от анализа на жалбата е видно, че първото основание за отмяна, изтъкнато от г‑н Alba Aguilera и др. в първоинстанционното производство, а именно че преди да приеме спорното решение, ЕСВД е трябвало по силата на член 1, трета алинея от приложение Х към Правилника за персонала да приеме ОРП за член 10 от това приложение, не е налице.
Тъй като обаче Общият съд е приел, че това основание за отмяна е налице, и е отменил спорното решение съобразно петитума на първоинстанционната жалба, без да разгледа второто и третото основание за отмяна, изтъкнати пред него, Съдът счита, че фазата на производството не му позволява да постанови окончателно решение по делото. Затова делото следва да бъде върнато на Общия съд за ново разглеждане.
По съдебните разноски
Тъй като делото се връща на Общия съд за ново разглеждане, Съдът не следва да се произнася по съдебните разноски.

По изложените съображения Съдът (десети състав) реши:

1)
Отменя точки 1 и 3 от диспозитива на решението на Общия съд на Европейския съюз от 13 април 2018 г., Alba Aguilera и др./ЕСВД (
T‑119/17
,
EU:T:2018:183
).

2)
Връща делото на Общия съд на Европейския съюз за ново разглеждане.

3)
Не се произнася по съдебните разноски.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.