CELEX: 62020CJ0649
Apelācija
Valsts atbalsts
LESD 107. panta 1. punkts
Atsevišķiem finanšu līzinga līgumiem, kas paredzēti kuģu iegādei (Spānijas finanšu līzinga sistēma), piemērojamais nodokļu režīms
Selektivitātes kritērijs
Pienākums norādīt pamatojumu
Tiesiskās paļāvības aizsardzības princips
Tiesiskās drošības princips
Atbalsta atgūšana

Ar apelācijas sūdzībām Spānijas Karaliste,
Lico Leasing SA
un
Pequeños y Medianos Astilleros Sociedad de Reconversión
(turpmāk tekstā – “
PYMAR
”)
SA
, kā arī
Caixabank SA
,
Asociación Española de Banca
,
Unicaja Banco SA
,
Liberbank SA
,
Banco de Sabadell SA
,
Banco Bilbao
Vizcaya Argentaria SA
,
Banco Santander SA
,
Santander
Investment SA
,
Naviera Séneca AIE
,
Industria de Diseño Textil SA
(
Inditex
),
Naviera Nebulosa de Omega AIE
,
Abanca Corporación
Bancaria SA
,
Ibercaja Banco SA
,
Naviera Bósforo AIE
,
Joyería
Tous SA
,
Corporación Alimentaria Guissona SA
,
Naviera Muriola AIE
,
Poal Investments XXI SL
,
Poal Investments XXII SL
,
Naviera Cabo
Vilaboa C‑1658 AIE
,
Naviera Cabo Domaio C‑1659 AIE
,
Caamaño
Sistemas Metálicos SL
,
Blumaq SA
,
Grupo Ibérica de Congelados SA
,
RNB SL
,
Inversiones Antaviana SL
,
Banco de Albacete SA
,
Bodegas
Muga SL
un
Aluminios Cortizo SAU
(turpmāk tekstā kopā – “
Caixabank
u.c.”) lūdz atcelt 2020. gada 23. septembra spriedumu Spānija u.c./Komisija (T‑515/13 RENV un T‑719/13 RENV, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2020:434
), ar ko Vispārējā tiesa ir noraidījusi atcelšanas prasības, kuras Spānijas Karaliste,
Lico Leasing
un
PYMAR
bija iesniegušas par Komisijas Lēmumu 2014/200/ES (2013. gada 17. jūlijs) par valsts atbalstu SA.21233 C/11 (ex NN/11, ex CP 137/06), ko īstenojusi Spānija – Noteiktiem finanšu līzinga līgumiem piemērojamais nodokļu režīms, pazīstams arī kā “Spānijas nodokļu līzinga sistēma” (
OV 2014, L 114, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
I.

Tiesvedības priekšvēsture
Pēc sūdzībām par to, ka tāda Spānijas nodokļu līzinga sistēma, kāda tiek piemērota atsevišķiem finanšu līzinga līgumiem kuģu iegādei (turpmāk tekstā – “SNLS”), ļāva kuģniecības sabiedrībām iegādāties kuģus, ko būvējušas Spānijas kuģubūvētavas, saņemot 20–30 % cenas atlaidi, Eiropas Komisija sāka LESD 108. panta 2. punktā paredzēto formālo izmeklēšanas procedūru, pieņemot 2011. gada 29. jūnija Lēmumu C(2011) 4494 final (
OV 2011, C 276, 5. lpp.
).
Šīs procedūras gaitā Komisija konstatēja, ka līdz šī lēmuma pieņemšanas dienai SNLS tika izmantota darījumos, ko veido kuģubūve kuģubūvētavās un to iegāde, kuru veic kuģniecības sabiedrības, kā arī šo darījumu finansēšana, izmantojot bankas izveidotu
ad hoc
juridisku un finansiālu struktūru. Saistībā ar katru kuģubūves pasūtījumu SNLS ir iesaistīta kuģniecības sabiedrība, kuģubūvētava, banka, līzinga sabiedrība un ekonomisko interešu grupa (EIG), ko veido šī banka un ieguldītāji, kuri iegādājas kapitāldaļas šajā EIG. Pēdējā minētā nomāja kuģi no līzinga sabiedrības, sākot no kuģa būvēšanas pirmās dienas, un pēc tam to iznomāja kuģniecības sabiedrībai saskaņā ar berbouta fraktēšanas līgumu. Minētā EIG apņēmās iegādāties šo kuģi līzinga līguma termiņa beigās, bet kuģniecības sabiedrība apņēmās to iegādāties berbouta fraktēšanas līguma termiņa beigās. Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu šīs nodokļu plānošanas shēmas mērķis bija radīt nodokļu priekšrocības “nodokļu ziņā pārredzamas” EIG ieguldītājiem un daļu no šīm priekšrocībām nodot kuģniecības sabiedrībai kā atlaidi no šī kuģa cenas.
Komisija ir konstatējusi, ka darījumi, kas veikti atbilstoši SNLS, apvieno piecus pasākumus, kas paredzēti vairākos 2004. gada 5. marta
Real Decreto Legislativo 4/2004, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Impuesto sobre Sociedades
(Karaļa leģislatīvais dekrēts 4/2004, ar ko apstiprina Likuma par uzņēmuma ienākuma nodokli konsolidēto versiju, 2004. gada 11. marta
BOE
Nr. 61, 10951. lpp.; turpmāk tekstā – “
TRLIS
”) noteikumos un 2004. gada 30. jūlija
Real Decreto 1777/2004, por el que se aprueba el Reglamento del Impuesto sobre Sociedades
(Karaļa dekrēts 1777/2004, ar ko apstiprina Noteikumus par uzņēmuma ienākuma nodokli, 2004. gada 6. augusta
BOE
Nr. 189, 37072. lpp.; turpmāk tekstā – “
RIS
”) noteikumos. Šie pieci pasākumi ietvēra nomāto aktīvu paātrinātu norakstīšanu, kā paredzēts
TRLIS
115. panta 6. punktā (turpmāk tekstā – “priekšlaicīga norakstīšana”), priekšlaicīgas norakstīšanas diskrecionāru piemērošanu, kas izriet no
TRLIS
48. panta 4. punkta un 115. panta 11. punkta, kā arī no
RIS
49. panta, noteikumus par EIG, tonnāžas nodokļa sistēmu, kas paredzēta
TRLIS
124.–128. pantā, un
RIS
50. panta 3. punkta noteikumus.
Saskaņā ar
TRLIS
115. panta 6. punktu paātrināta norakstīšana sākās aktīvu darbības pirmajā dienā, t.i., ne agrāk kā no brīža, kad nomnieks saņem un sāk izmantot šos aktīvus. Tomēr
TRLIS
115. panta 11. punktā bija paredzēts, ka Ekonomikas un finanšu ministrija pēc nomnieka oficiāla pieprasījuma drīkst noteikt agrāku attiecīgās norakstīšanas sākuma datumu.
TRLIS
115. panta 11. punktā priekšlaicīgajai norakstīšanai bija paredzēti divi vispārīgi nosacījumi. Īpašie nosacījumi, kas bija piemērojami EIG, bija ietverti
TRLIS
48. panta 4. punktā.
TRLIS
115. panta 11. punktā paredzētā atļauju saņemšanas procedūra sīki bija aprakstīta
RIS
49. pantā.
Tonnāžas nodokļa sistēma tika atļauta 2002. gadā kā ar iekšējo tirgu saderīgs valsts atbalsts saskaņā ar 1997. gada 5. jūlija Kopienas pamatnostādnēm par valsts atbalstu jūras transportam (
OV 1997, C 205, 5. lpp.
), kas grozītas ar Komisijas Paziņojumu C(2004) 43 (
OV 2004, C 13, 3. lpp.
; turpmāk tekstā – “Jūras transporta pamatnostādnes”), ar Komisijas Lēmumu C(2002) 582 final (2002. gada 27. februāris) par valsts atbalstu N 736/2001, ko piešķīrusi Spānija – Režīms jūras pārvadājumu sabiedrību aplikšanai ar nodokli atkarībā no tonnāžas (
OV 2004, C 38, 4. lpp.
; turpmāk tekstā – “Komisijas 2002. gada 27. februāra lēmums par tonnāžas nodokli”). Pamatojoties uz šo sistēmu, uzņēmumi, kas ir iekļauti kādā no kuģniecības sabiedrību reģistriem un kas šajā nolūkā ir ieguvuši nodokļu iestādes atļauju, tiek aplikti ar nodokļiem nevis atkarībā no to peļņas un zaudējumiem, bet gan atkarībā no tonnāžas. Spānijas tiesību akti ļauj EIG reģistrēties vienā no šiem reģistriem, lai gan tās nav kuģniecības sabiedrības.
TRLIS
125. panta 2. punktā bija paredzēta īpaša procedūra kuģiem, kas jau ir nopirkti brīdī, kad notiek pāreja uz tonnāžas nodokļa sistēmu, un lietotiem kuģiem, kuri ir nopirkti brīdī, kad uzņēmumam jau bija piemērojama šī sistēma. Piemērojot minēto sistēmu parastā veidā, iespējamais kapitāla pieaugums tika aplikts ar nodokli saskaņā ar tonnāžas nodokļa sistēmu, un tika pieņemts, ka kapitāla pieauguma aplikšana ar nodokli – kaut arī novēloti – notiek pēc tam, kad kuģis ir pārdots vai demontēts. Tomēr, atkāpjoties no šī noteikuma,
RIS
50. panta 3. punktā bija paredzēts, ka gadījumos, ja kuģis bija iegādāts, izmantojot atpirkšanas tiesības, kas ietvertas nodokļu iestāžu iepriekš apstiprinātajā līzinga līgumā, kuģi uzskata par jaunu un neizmantotu
TRLIS
125. panta 2. punkta izpratnē, neņemot vērā, ka tas jau ir ticis norakstīts, tāpēc iespējamais kapitāla pieaugums netika aplikts ar nodokli. Šī atkāpe, kas nav tikusi paziņota Komisijai, tika piemērota tikai īpašiem līzinga līgumiem, kurus nodokļu iestādes ir apstiprinājušas saistībā ar pieteikumiem par priekšlaicīgu norakstīšanu saskaņā ar
TRLIS
115. panta 11. punktu, t.i., saistībā ar nomātiem jaunbūvētiem kuģiem, kas iegādāti SNLS darbību rezultātā un – ar vienu izņēmumu – no Spānijas kuģubūvētavām.
Piemērojot visus šos pasākumus, EIG saņēma nodokļu priekšrocības divos posmos. Pirmajā posmā saskaņā ar parasto uzņēmuma ienākuma nodokļa sistēmu nomātajam kuģim tika piemērota vērtības priekšlaicīga un paātrināta norakstīšana, kas izpaudās kā lieli šīs EIG zaudējumi, kuri, ņemot vērā EIG pārredzamību nodokļu ziņā, varēja tikt atskaitīti no ieguldītāju pašu ieņēmumiem proporcionāli to kapitāldaļām minētajā EIG. Lai gan šī kuģa vērtības priekšlaicīgā un paātrinātā norakstīšana parasti tika kompensēta vēlākā posmā ar palielinātiem nodokļu maksājumiem, ja šis kuģis bija pilnībā norakstīts vai ja kuģis bija pārdots, radot kapitāla pieaugumu, otrajā posmā nodokļu ietaupījumi, kuri gūti ieguldītājiem nodoto sākotnējo zaudējumu rezultātā, tika nodrošināti, veicot EIG pāreju uz tonnāžas nodokļa sistēmu, kas ļāva no nodokļa pilnībā atbrīvot kapitāla pieaugumu, kurš rodas, pārdodot minēto kuģi kuģniecības sabiedrībai.
Kaut arī Komisija uzskatīja, ka SNLS ir jāraksturo kā “sistēma”, tā analizēja arī katru attiecīgo pasākumu atsevišķi. Apstrīdētajā lēmumā tā nolēma, ka tie no šiem pasākumiem, kas izriet no
TRLIS
115. panta 11. punkta un attiecas uz nomāto aktīvu priekšlaicīgu norakstīšanu un kas izriet no tonnāžas nodokļa sistēmas piemērošanas uzņēmumiem, kuģiem vai darbībām, kurām uz to nav tiesību, un no
RIS
50. panta 3. punkta piemērošanas (turpmāk tekstā – “attiecīgie nodokļu pasākumi”), ir valsts atbalsts EIG un to ieguldītājiem, kuru kopš 2002. gada 1. janvāra nelikumīgi īstenojusi Spānijas Karaliste, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punktu. Komisija paziņoja, ka attiecīgie nodokļu pasākumi nav saderīgi ar iekšējo tirgu, izņemot atbalstu, kas atbilst atlīdzībai par finanšu ieguldītāju starpniecību atbilstīgi tirgum un kas tiek nodots jūras transporta uzņēmumiem, kuriem saskaņā ar Jūras transporta pamatnostādnēm uz to ir tiesības. Tā nolēma, ka Spānijas Karalistei ir jāizbeidz šīs atbalsta shēmas piemērošana, ciktāl tā nav saderīga ar iekšējo tirgu, un ir jāatgūst nesaderīgais atbalsts no EIG ieguldītājiem, kas ir guvuši no tā labumu, nedodot iespēju šādiem saņēmējiem nodot šī atbalsta atgūšanas slogu citām personām.
Komisija tomēr nolēma, ka netikšot atgūts atbalsts, kas ir piešķirts kā daļa no finansēšanas darbībām, ar kurām kompetentās valsts iestādes ir apņēmušās piešķirt pasākumu sniegtās priekšrocības atbilstoši pirms 2007. gada 30. aprīļa pieņemtam juridiski saistošam tiesību aktam, kad
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
tika publicēts tās Lēmums 2007/256/EK (2006. gada 20. decembris) par Francijas ieviesto atbalsta shēmu saskaņā ar Vispārējā nodokļu kodeksa 39.CA pantu – Valsts atbalsts C 46/04 (ex NN 65/04) (
OV 2007, L 112, 41. lpp.
; turpmāk tekstā – “lēmums par Francijas nodokļu EIG”).
II.

Tiesvedība pirms apelācijas sūdzībām un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumiem, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti 2013. gada 25. septembrī un 30. decembrī, Spānijas Karaliste, no vienas puses, kā arī
Lico Leasing
un
PYMAR
, no otras puses, iesniedza prasību atcelt apstrīdēto lēmumu. Abas lietas tika apvienotas sprieduma taisīšanai.
Ar 2015. gada 17. decembra spriedumu Spānija u.c./Komisija (
T‑515/13 un T‑719/13
,
EU:T:2015:1004
) Vispārējā tiesa atcēla apstrīdēto lēmumu.
Ar pieteikumu, kas Tiesas kancelejā tika iesniegts 2016. gada 29. februārī, Komisija par šo Vispārējās tiesas spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību. Šajā apelācijas tiesvedībā
Bankia SA
, kuru kopš tā laika ir pārņēmusi
Caixabank
, un 33 citām struktūrām ar Tiesas priekšsēdētāja 2016. gada 21. decembra rīkojumu Komisija/Spānija u.c. (
C‑128/16 P
, nav publicēts,
EU:C:2016:1007
) tika atļauts iestāties lietā
Lico Leasing
un
PYMAR
prasījumu atbalstam.
Ar 2018. gada 25. jūlija spriedumu Komisija/Spānija u.c. (
C‑128/16 P
,
EU:C:2018:591
) Tiesa atcēla minēto Vispārējās tiesas spriedumu, nodeva lietas atpakaļ Vispārējai tiesai, lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlika un nosprieda, ka personas, kas iestājušās lietā apelācijas tiesvedībā, savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas.
Pēc lietu nodošanas atpakaļ Vispārējā tiesa ar pārsūdzēto spriedumu prasības noraidīja. Minētajā spriedumā Vispārējā tiesa noraidīja prasītāju pamatu, kas attiecas uz LESD 107. panta 1. punkta pārkāpumu un SNLS selektivitāti, būtībā nospriežot, ka ar to, ka nodokļu administrācijai ir plaša rīcības brīvība piešķirt atļauju veikt priekšlaicīgu norakstīšanu, pietiek, lai uzskatītu, ka SNLS kopumā ir selektīva. Vispārējā tiesa noraidīja arī pamatus, kas attiecas uz pamatojuma nenorādīšanu apstrīdētajā lēmumā, vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, tiesiskās paļāvības aizsardzības un tiesiskās drošības principu pārkāpumu, kā arī atbalsta atgūšanai piemērojamo principu pārkāpumu. Runājot par pēdējo minēto, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisija nav pieļāvusi tiesību kļūdu, uzdodot atgūt visu attiecīgo atbalstu no ieguldītājiem, lai gan daļa no attiecīgās priekšrocības tika nodota trešām personām.
III.

Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2021. gada 2. augusta rīkojumu
Decal
España SA
tika atļauts iestāties lietā
Caixabank
u.c. prasījumu atbalstam lietā C‑662/20 P.
Uzklausījusi lietas dalībniekus un ģenerāladvokātu, Tiesa saskaņā ar Tiesas Reglamenta 54. pantu nolēma apvienot lietas C‑649/20 P, C‑658/20 P un C‑662/20 P mutvārdu procesā un sprieduma taisīšanai.
Ar apelācijas sūdzībām Spānijas Karaliste,
Lico Leasing
un
PYMAR
, kā arī
Caixabank
u.c., ko atbalsta
Decal España
, lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu, atcelt apstrīdēto lēmumu un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisija lūdz noraidīt apelācijas sūdzību lietā C‑662/20 P kā nepieņemamu un, pakārtoti, kā nepamatotu, kā arī noraidīt apelācijas sūdzības lietās C‑649/20 P un C‑658/20 P. Turklāt tā lūdz piespriest Spānijas Karalistei,
Lico Leasing
,
PYMAR
,
Caixabank
u.c., kā arī
Decal
España
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
IV.

Par apelācijas sūdzībām
A.

Par apelācijas sūdzības pieņemamību lietā C‑662/20 P
Lai gan
Caixabank
u.c. norāda, ka Vispārējā tiesa tām pamatoti ir atļāvusi iestāties lietā, izskatot atpakaļ nodoto lietu, un tādējādi to apelācijas sūdzība ir pieņemama, Komisija uzskata, ka papildus tam, ka tās nav pierādījušas, kādā veidā pārsūdzētais spriedums tās skar tieši, tās nav “personas, kas iestājušās lietā” Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. panta otrās daļas otrā teikuma izpratnē un tām nav tiesību iesniegt apelācijas sūdzību, jo tām nav personu, kas iestājušās lietā T‑719/13 RENV, statusa.
Tādējādi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 65. punktā, pārkāpdama Reglamenta 217. pantu, esot pieļāvusi tiesību kļūdu,
Caixabank
u.c. atzīstot personu, kas iestājušās lietā, statusu, lai gan tās nebija lūgušas iestāties lietā šajā tiesā un šis pants nepārprotami ierobežo to personu loku, kurām ir tiesības iesniegt apsvērumus tiesvedībā pēc tam, kad Tiesa lietu ir nodevusi atpakaļ Vispārējai tiesai, iekļaujot tajā tikai personas, kam ir “tiesvedības Vispārējā tiesā dalībnieku” statuss.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 65. punktā uzskatīja – tā kā Tiesa nosūtīja lietas Vispārējai tiesai, lai tā pārbaudītu dažus pamatus, kuros ir izvirzīti tiesību jautājumi, kuros ir ieinteresēta
Bankia
un 32 citas struktūras, kā arī
Aluminios Cortizo
, pareizas tiesvedības interesēs bija personām, kas iestājušās lietā Tiesā, ļaut iestāties lietā, izskatot atpakaļ nodoto lietu, lai nodrošinātu tajā izskatāmā strīda pienācīgu izskatīšanu un lai sekmētu debašu turpinātību lietā. Vispārējā tiesa noraidīja Komisijas argumentu par Reglamenta 217. panta 1. punkta pārkāpumu, nospriezdama, ka šīs tiesību normas formulējums nebūt to neizslēdz, jo tajā nav definēti “tiesvedības Vispārējā tiesā dalībnieki” un nav izslēgts, ka personas, kas iestājušās lietā Tiesā, šī iemesla dēļ varētu iegūt šo statusu atpakaļ nodotās lietas izskatīšanas ietvaros.
Šādi lemjot, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu. Kā Tiesa nospriedusi 2022. gada 1. augusta rīkojuma Soudal un Esko‑Graphics/Magnetrol un Komisija (
C‑74/22 P(I)
,
EU:C:2022:632
) 124. punktā, ir jāuzskata, ka Eiropas Savienības Tiesas statūtu 40. pants, Vispārējās tiesas Reglamentā personām, kas iestājušās lietā, garantēto procesuālo tiesību ievērošana un pareizas tiesvedības princips prasa, lai, ņemot vērā saskaņotu tiesvedības Tiesā un Vispārējā tiesā norisi, personai, kas iestājusies lietā apelācijas tiesvedībā, pilntiesīgi piemistu personas, kas iestājusies lietā, statuss Vispārējā tiesā, ja lieta tiek nodota šai tiesai pēc tam, kad Tiesa ir atcēlusi Vispārējās tiesas nolēmumu.
No tā izriet, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija,
Caixabank
u.c. bija personu, kas iestājušās lietā Vispārējā tiesā, statuss un saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. panta otrās daļas otro teikumu tām ir tiesības iesniegt apelācijas sūdzību par pārsūdzēto spriedumu, ja tas tās skar tieši.
Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka prasītājs, kam var būt pienākums atmaksāt naudas summu, izpildot Vispārējās tiesas spriedumu, ir jāuzskata par tādu, kuru šis spriedums tieši ietekmē (spriedums, 2016. gada 26. oktobris, DEI un Komisija/Alouminion tisEllados,
C‑590/14 P
,
EU:C:2016:797
,
24.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Ir skaidrs, ka, izpildot pārsūdzēto spriedumu, ar ko tika noraidītas prasītāju prasības Vispārējā tiesā atcelt apstrīdēto lēmumu,
Caixabank
u.c. var būt pienākums atmaksāt atbalstu, ko tās ir saņēmušas un kas ir paredzēts šajā lēmumā. Tādējādi ir jāuzskata, ka
Caixabank
u.c. pārsūdzētais spriedums skar tieši. Tāpēc to apelācijas sūdzība ir pieņemama.
B.

Par pamatiem, kas attiecas uz SNLS selektivitāti
Ar otro apelācijas sūdzības pamatu lietā C‑649/20 P un pirmo apelācijas sūdzību pamatu lietās C‑658/20 P un C‑662/20 P Spānijas Karaliste,
Lico Leasing
un
PYMAR
, kā arī
Caixabank
u.c., ko atbalsta
Decal
España
, pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pārkāpusi LESD 107. panta 1. punktu saistībā ar SNLS selektivitāti.
1.

Par pieņemamību
Komisija apgalvo, ka šie pamati ir nepieņemami, jo ar tiem tiek paplašināts strīda priekšmets. Spānijas Karaliste,
Lico
Leasing
un
PYMAR
savos prasības pieteikumos nav izvirzījušas nevienu pamatu, kas attiektos uz SNLS selektivitāti, un it īpaši Vispārējā tiesā nav norādījušas, ka apstrīdētajā lēmumā būtu pieļauta tiesību kļūda, jo Komisija neesot pārbaudījusi SNLS selektivitāti, izmantojot triju posmu analīzes metodi, kura aplūkota pārsūdzētā sprieduma 83. un 97. punktā un atbilstoši kurai, lai novērtētu, vai valsts nodokļu pasākums ir selektīvs, ir jāidentificē kopīga nodokļu sistēma, jānovērtē, vai attiecīgais pasākums ir selektīvs, pārbaudot, vai ar to ir izdarīta atkāpe no šīs kopīgās nodokļu sistēmas, ciktāl ar to tiek ieviestas atšķirības starp uzņēmējiem, kuri ir faktiski un juridiski salīdzināmā situācijā, un jāpārbauda, vai dalībvalsts ir pierādījusi, ka šis pasākums bija pamatots ar sistēmas, kurā tas iekļaujas, raksturu vai uzbūvi (turpmāk tekstā – “atbalsta selektivitātes triju posmu analīzes metode”).
Saskaņā ar iedibināto judikatūru Tiesas kompetencē apelācijas tiesvedībā ir vienīgi izvērtēt juridisko risinājumu, kāds rasts attiecībā uz pirmajā instancē apspriestajiem pamatiem un argumentiem. Tātad lietas dalībnieks nevar Tiesā pirmoreiz izvirzīt tādu pamatu, ko tas nav izvirzījis Vispārējā tiesā, jo tas nozīmētu, ka tam ir atļauts lūgt Tiesu, kuras pilnvaras apelācijas tiesvedībā ir ierobežotas, izskatīt strīdu, kas būtu plašāks nekā Vispārējā tiesā izskatītais (spriedums, 2021. gada 6. oktobris, Sigma Alimentos Exterior/Komisija,
C‑50/19 P
,
EU:C:2021:792
,
38.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi prasītājs ir tiesīgs iesniegt apelācijas sūdzību, Tiesā izvirzot pamatus un argumentus, kuri ir radušies no paša pārsūdzētā sprieduma un kuru mērķis ir kritizēt tā pamatotību no tiesību viedokļa (spriedums, 2021. gada 6. oktobris, Sigma Alimentos Exterior/Komisija,
C‑50/19 P
,
EU:C:2021:792
,
39.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, noraidīdama pamatu, kas attiecas uz LESD 107. panta 1. punkta pārkāpumu un SNLS selektivitāti, un atteikdamās piemērot atbalsta selektivitātes triju posmu analīzes metodi. Tādējādi, tā kā ar otro apelācijas sūdzības pamatu lietā C‑649/20 P un pirmo apelācijas sūdzību pamatu lietās C‑658/20 P un C‑662/20 P tiek apšaubīti juridiskie secinājumi, ko Vispārējā tiesa ir izdarījusi no risinājuma, kādu tā ir radusi tajā apspriestajam pamatam, šo otro un pirmo apelācijas sūdzību pamatu nevar uzskatīt par tādu, ar ko tiek grozīts Vispārējā tiesā izskatītā strīda priekšmets.
Tādējādi minētais otrais un pirmais apelācijas sūdzību pamats ir pieņemams.
2.

Par lietas būtību
Ar izvirzītajiem pamatiem apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav piemērojusi atbalsta selektivitātes triju posmu analīzes metodi, pieļaudama tiesību kļūdas, ir uzskatījusi, ka SNLS ir selektīva tāpēc, ka nodokļu administrācijai bija rīcības brīvība atļaut priekšlaicīgu norakstīšanu, ir pieļāvusi tiesību kļūdu, nesalīdzinādama to uzņēmumu situāciju, kuriem ir piešķirta SNLS, un to uzņēmumu situāciju, kas no SNLS ir izslēgti, un SNLS selektivitāti pārbaudīdama, ņemot vērā tikai vienu no to veidojošajiem pasākumiem, nevis visu SNLS kopumā.
a)

Par iebildumu, kas attiecas uz atbalsta selektivitātes triju posmu analīzes metodes nepiemērošanu
1)

Lietas dalībnieku argumenti
Apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav piemērojusi triju posmu analīzes metodi, ko esot pieprasījusi Tiesa, lai novērtētu atbalsta selektivitāti, neidentificēdama kopējo nodokļu sistēmu, nenovērtēdama, vai SNLS ir selektīva, pārbaudot, vai ar to ir izdarīta atkāpe no šīs kopējās nodokļu sistēmas, ciktāl ar to ir ieviestas atšķirības starp uzņēmējiem, kuri ir faktiski un juridiski salīdzināmā situācijā, un nepārbaudīdama, vai dalībvalsts ir pierādījusi, ka SNLS bija pamatota ar sistēmas, kurā tā iekļaujas, raksturu vai uzbūvi.
Šajā ziņā pirmajā apelācijas sūdzības pamatā Spānijas Karaliste uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi to, ko Tiesa nospriedusi 2018. gada 25. jūlija sprieduma Komisija/Spānija u.c. (
C‑128/16 P
,
EU:C:2018:591
) 71. punktā.
Caixabank
u.c. apgalvo, ka, vispirms konstatējusi, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav piemērojusi atbalsta selektivitātes triju posmu analīzes metodi, Vispārējā tiesa nav izdarījusi juridiskus secinājumus, kas no tā izrietēja, sagrozot šī lēmuma 156. apsvērumu. Pārsūdzētā sprieduma 87. punktā tā esot norādījusi, ka Komisija SNLS selektivitātes esamību ir balstījusi uz diviem alternatīvu argumentāciju veidiem, proti, uz nodokļu administrācijas rīcības brīvības esamību un uz SNLS nozares raksturu, lai gan patiesībā Komisija abus šos elementus bija norādījusi nevis kā divus alternatīvas argumentācijas veidus, bet kā vienas un tās pašas argumentācijas nesaraujamas daļas. Tādējādi, ar savu pamatojumu aizstādama minētā lēmuma pamatojumu, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu.
Komisija uzskata, ka šis iebildums nav pamatots.
2)

Tiesas vērtējums
Pirmām kārtām, jānorāda, ka 2018. gada 25. jūlija sprieduma Komisija/Spānija u.c. (
C‑128/16 P
,
EU:C:2018:591
) 46. punktā Tiesa ir nospriedusi, ka, neatzīstot EIG attiecīgo nodokļu pasākumu adresātu statusu, jo šīs struktūras bija “fiskāli caurskatāmas”, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu.
Minētā sprieduma 58. punktā Tiesa ir konstatējusi, ka apsvērumi, kas Vispārējai tiesai lika atcelt Komisijas veikto vērtējumu, bija balstīti uz kļūdainu pieņēmumu, ka tikai ieguldītāji, nevis EIG var tikt uzskatīti par to priekšrocību saņēmējiem, kas izriet no attiecīgajiem nodokļu pasākumiem. Tiesa ir norādījusi, ka tādējādi, nepārbaudīdama, vai priekšlaicīgas norakstīšanas atļauju sistēma piešķīra nodokļu administrācijai diskrecionāru varu, kura var dot priekšroku darbībām, ko veic EIG, kuras piedalās SNLS, vai kuras rezultātā šādām darbībām tiek dota priekšroka, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu.
Turklāt 2018. gada 25. jūlija sprieduma Komisija/Spānija u.c. (
C‑128/16 P
,
EU:C:2018:591
) 67. punktā, atbildot uz Komisijas izvirzīto pamatu, Tiesa ir norādījusi, ka ar to pašu kļūdaino pieņēmumu bija pamatots Vispārējās tiesas vērtējums, ka priekšrocības, ko saņēma ieguldītāji, kuri bija piedalījušies darījumos, kas veikti atbilstoši SNLS, nevar tikt uzskatītas par selektīvām, jo šie darījumi ar vienādiem nosacījumiem un bez atšķirībām bija pieejami visiem uzņēmumiem. Tiesa minētā sprieduma 68.–71. punktā ir piebildusi, ka šis vērtējums, ņemot vērā 2016. gada 21. decembra spriedumu Komisija/World Duty Free Group u.c. (
C‑20/15 P un C‑21/15 P
,
EU:C:2016:981
), veido arī tiesību kļūdu, jo Vispārējā tiesa nav noskaidrojusi, vai Komisija ir pierādījusi, ka ar attiecīgajiem nodokļu pasākumiem to konkrēto seku dēļ tiek ieviesta atšķirīga attieksme pret uzņēmējiem, ja tie uzņēmēji, kas saņem nodokļu priekšrocības, un tie, kuri no tām ir izslēgti, ņemot vērā nodokļu sistēmas izvirzīto mērķi, ir faktiski un juridiski salīdzināmā situācijā.
No šiem 2018. gada 25. jūlija sprieduma Komisija/Spānija u.c. (
C‑128/16 P
,
EU:C:2018:591
) punktiem izriet, ka pretēji tam, ko apgalvo Spānijas Karaliste, Tiesa nav noteikusi, ka šajā gadījumā ir jāveic SNLS selektivitātes triju posmu analīze, un ka tā savukārt ir aicinājusi Vispārējo tiesu pārbaudīt, vai priekšlaicīgas norakstīšanas atļauju saņemšanas procedūra piešķīra nodokļu administrācijai rīcības brīvību, kas var dot priekšroku darbībām, kuras veic EIG, kas piedalās SNLS, vai kuru rezultātā tiek dota priekšroka šādām darbībām.
Tāpēc Spānijas Karalistes arguments, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā esot pārkāpusi to, ko Tiesa nospriedusi 2018. gada 25. jūlija spriedumā Komisija/Spānija u.c. (
C‑128/16 P
,
EU:C:2018:591
), nav pamatots.
Otrām kārtām, jānorāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 87. punktā ir konstatējusi, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā vismaz skaidri nav veikusi SNLS selektivitātes triju posmu analīzi, bet ka šī lēmuma 156. apsvērumā tā ir norādījusi, ka SNLS, aplūkojot to kopumā, ir selektīva, pirmkārt, ņemot vērā nodokļu administrācijas rīcības brīvību piešķirt atļauju priekšlaicīgai norakstīšanai, pamatojoties uz nosacījumiem, kas ir neprecīzi, un, otrkārt, tāpēc, ka nodokļu administrācija atļāva tikai ar SNLS saistītas darbības jūras kuģu finansēšanai. Šajā šī sprieduma punktā Vispārējā tiesa ir arī atzīmējusi, ka Komisija tiesas sēdē norādīja, ka pietiek ar nodokļu administrācijas rīcības brīvības piešķirt atļauju esamību vien, lai SNLS padarītu kopumā selektīvu.
Lai gan minētajā pārsūdzētā sprieduma punktā Vispārējā tiesa nav precīzi pārņēmusi apstrīdētā lēmuma 156. apsvēruma tekstu, kurā nav ietverti vārdi “pirmkārt” un “otrkārt”, kas varētu norādīt uz to, ka Komisijas veiktais SNLS selektivitātes vērtējums bija balstīts uz divām atšķirīgām argumentācijām, šajā apsvērumā Komisija tomēr ir noteikusi, ka “priekšrocība [ir] selektīva, jo uz to attiecās diskrecionāras pilnvaras, kuras piešķirtas nodokļu administrācijai saistībā ar obligātu iepriekšēju atļaujas saņemšanas procedūru un priekšlaicīgai norakstīšanai piemērojamo nosacījumu neprecīzo formulējumu”, un ka, “tā kā citi pasākumi, kurus piemēro tikai jūras transporta pasākumiem, kuri ir atbilstīgi saskaņā ar Jūras transporta pamatnostādnēm [..], ir atkarīgi no minētās iepriekšējās atļaujas, visa [SNLS] ir selektīva”. Komisija ir piebildusi, ka “tāpēc nodokļu administrācijai būtu jāatļauj tikai tās [SNLS] darbības, kuras paredzētas jūras kuģu finansēšanai (nozaru selektivitāte)”.
No tā izriet – lai gan Komisija, protams, ir atsaukusies uz nozaru selektivitātes esamību, tā apstrīdētajā lēmumā ir balstījusies uz nodokļu administrācijas rīcības brīvības esamību, lai uzskatītu, ka SNLS ir kopumā selektīva. Tādējādi pretēji tam, ko apgalvo
Caixabank
u.c., Vispārējā tiesa nav nedz sagrozījusi šo lēmumu, nedz ar savu pamatojumu aizstājusi tajā ietverto pamatojumu.
Trešām kārtām, jāatgādina, ka, runājot par nosacījumu par priekšrocības selektivitāti, kas veido “valsts atbalsta” jēdzienu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, ciktāl ar to ir aizliegts atbalsts, kurš “dod priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai”, no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet – lai izvērtētu šo nosacījumu, ir jānosaka, vai attiecīgajā tiesiskajā režīmā valsts pasākums var dot priekšroku “konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai” salīdzinājumā ar citiem uzņēmumiem, kuri, ņemot vērā šīs sistēmas mērķi, ir salīdzināmā faktiskā un juridiskā situācijā (spriedums, 2016. gada 21. decembris, Komisija/HansestadtLübeck,
C‑524/14 P
,
EU:C:2016:971
,
41.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Ja attiecīgais pasākums ir iecerēts kā atbalsta shēma, nevis kā individuāls atbalsts, Komisijai ir jāpierāda, ka šis pasākums, lai gan ar to ir paredzēta vispārēji piemērojama priekšrocība, sniedz labumu vienīgi konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētām saimnieciskās darbības nozarēm (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Komisija/World Duty Free Group u.c.,
C‑20/15 P un C‑21/15 P
,
EU:C:2016:981
,
55.
punkts).
Atbalsta selektivitātes triju posmu analīzes metode, uz kuru ir atsaukušās apelācijas sūdzības iesniedzējas, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 47. punktā, tika izstrādāta, lai atklātu tādu labvēlīgāku nodokļu pasākumu slēpto selektivitāti, no kuriem labumu šķietami var gūt ikviens uzņēmums. Savukārt tā nav piemērota, lai pārbaudītu tāda labvēlīgāka nodokļu pasākuma selektivitāti, kura piešķiršana ir atkarīga no nodokļu administrācijas rīcības brīvības un ko tādējādi nevar uzskatīt par vispārīgu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1999. gada 29. jūnijs, DM Transport,
C‑256/97
,
EU:C:1999:332
,
27.
punkts).
No tā izriet, ka nav pamatots
Caixabank
u.c. arguments, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa neesot izdarījusi juridiskus secinājumus no sava konstatējuma, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav piemērojusi atbalsta selektivitātes triju posmu analīzes metodi, un ka iebildums par šādu bezdarbību ir jānoraida.
b)

Par iebildumiem par nodokļu administrācijas rīcības brīvību, situāciju salīdzināmības nepārbaudīšanu un visas SNLS selektivitātes nepārbaudīšanu kopumā
1)

Lietas dalībnieku argumenti
Ar šiem iebildumiem, kas ir jāizskata kopā, apelācijas sūdzības iesniedzējas, pirmkārt, pārmet Vispārējai tiesai, ka pārsūdzētā sprieduma 88.–100. punktā tā ir uzskatījusi, ka nodokļu administrācijai bija rīcības brīvība noteikt priekšlaicīgu norakstīšanu. Vispārējās tiesas argumentācija šajā ziņā esot kļūdaina un pretrunā Tiesas judikatūrai.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, nošķirdama “
de jure
selektivitāti” un “
de facto
selektivitāti”, un tādējādi nav noskaidrojusi, vai administrācijas pilnvaru īstenošana faktiski izraisīja nepamatotu labvēlīgāku attieksmi pret dažiem uzņēmējiem salīdzinājumā ar citiem, kas ir salīdzināmā situācijā. Katrā ziņā Vispārējā tiesa neesot minējusi tiesību normu vai administratīvo praksi, kas norādītu, ka attiecīgais pasākums būtu sniedzis labumu tieši EIG. Galu galā “
de jure
selektivitātes” un “
de facto
selektivitātes” nošķīrums izraisa pierādīšanas pienākuma apvēršanu, jo šāda nošķiršana atbrīvotu Komisiju no tās pienākuma pierādīt, ka nodokļu režīms ir selektīvs tā seku dēļ.
Turklāt Vispārējā tiesa nepamatoti kā “selektīvu” ir kvalificējusi SNLS, jo nodokļu administrācijai bija tiesības izvērtēt tos pieteikumus, kuru mērķis bija gūt iespēju veikt priekšlaicīgu norakstīšanu. Šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā, ka nodokļu administrācijas rīcības brīvības esamība neļauj prezumēt, ka attiecīgais pasākums ir selektīvs, un tā esot sajaukusi šīs administrācijas lēmuma diskrecionāro raksturu un uzņēmēju iesniegto dokumentu vērtējumu, kas ir jāveic šai administrācijai, īstenojot savas administratīvās pilnvaras.
Priekšlaicīgas norakstīšanas atļauju sistēma esot bijusi balstīta uz objektīviem kritērijiem, kas neļauj nodokļu administrācijai izvēlēties labuma saņēmējus, un esot ļāvusi novērst krāpšanu vai ļaunprātīgu izmantošanu, kas ir atbilstošs un raksturīgs attiecīgās nodokļu sistēmas mērķis. Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 97. punktā nepamatoti esot uzskatījusi, ka
RIS
49. panta 6. punkts neļāva nodrošināt, ka tā piemērošana attiektos tikai uz situācijām, kas saistītas ar krāpšanas apkarošanu.
Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 101. punktā ir secinājusi, ka SNLS ir kopumā selektīva, lai gan bija pārbaudījusi tikai vienu no to veidojošajiem pasākumiem un līdz ar to nav veikusi citu pasākumu, kā arī to seku, ko tie būtu radījuši kopā, analīzi.
Treškārt, Spānijas Karaliste, kā arī
Caixabank
u.c. uzskata, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 100. punktā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, neveikdama salīdzinājumu starp uzņēmumu, kuriem tika piešķirta SNLS, un uzņēmumu, kas no tās bija izslēgti, faktisko un tiesisko stāvokli.
Komisija uzskata, ka minētie iebildumi nav pamatoti.
2)

Tiesas vērtējums
Jānorāda – Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 88. punktā ir pamatoti atgādinājusi, ka atļauju sistēmas esamība pati par sevi nenozīmē, ka pastāv selektīvs pasākums, un ka tā tas ir gadījumā, kad kompetentās iestādes novērtējuma brīvība ir ierobežota ar to nosacījumu pārbaudi, kuri ir noteikti, lai sasniegtu identificējamu nodokļu mērķi, un šīs iestādes piemērojamie kritēriji ir raksturīgi nodokļu režīmam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 18. jūlijs, P,
C‑6/12
,
EU:C:2013:525
,
23.
un
24.
punkts). Tā arī pamatoti ir atgādinājusi, ka savukārt, ja kompetentajām iestādēm ir plaša rīcības brīvība noteikt piešķirtā pasākuma saņēmējus un nosacījumus, šīs brīvības īstenošana tādējādi ir jāuzskata par tādu, kas dod priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai salīdzinājumā ar pārējiem, kas, ņemot vērā izvirzīto mērķi, faktiskā un juridiskā ziņā ir līdzīgā situācijā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 18. jūlijs, P,
C‑6/12
,
EU:C:2013:525
,
27.
punkts).
Pārsūdzētā sprieduma 89.–93. punktā, ņemot vērā
TRLIS
115. pantu un
RIS
49. pantu, Vispārējā tiesa ir uzskatījusi – kā Komisija to ir norādījusi apstrīdētajā lēmumā –, ka attiecīgā atļauju sistēma drīzāk bija pamatota ar iepriekšējas atļaujas saņemšanu, nevis ar vienkāršu paziņošanu, pamatojoties uz neskaidriem kritērijiem, kas prasa nodokļu administrācijas, kura nav publicējusi pamatnostādnes, interpretāciju, un ka tādējādi šos kritērijus nevar uzskatīt par objektīviem. Tā it īpaši konstatēja, ka no
TRLIS
115. panta 11. punkta izriet: nodokļu administrācija varēja noteikt amortizācijas sākuma datumu, ņemot vērā “līguma ilguma īpatnības” vai “aktīva noteiktu izmantojumu saimnieciskajā darbībā”, kuri ir pēc būtības neskaidri kritēriji un kuru interpretācija nodokļu administrācijai piešķir plašu rīcības brīvību, kā Komisija to ir norādījusi apstrīdētā lēmuma 133. apsvērumā.
Pārsūdzētā sprieduma 94. punktā Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka
RIS
49. pants nodokļu administrācijai piešķīra arī plašu rīcības brīvību, kas tai ļāva, pirmkārt, lūgt visu informāciju un visus dokumentus, kurus tā uzskatīja par noderīgiem, tostarp informāciju par pozitīvo ietekmi uz ekonomiku un nodarbinātību Spānijā, kas izriet no kuģubūves līgumiem, bez acīmredzamas saiknes ar
TRLIS
115. panta 11. punktā paredzēto kritēriju ievērošanu, un, otrkārt, piešķirt vai atteikt atļauju, kā arī noteikt amortizācijas sākumu datumā, kas atšķiras no nodokļa maksātāja piedāvātā datuma, nesniedzot citas norādes.
Pārsūdzētā sprieduma 97. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka šajā pasākumā
RIS
49. panta formulējums neļāva nodrošināt, ka tā izmantošana attiecas tikai uz situācijām, kas saistītas ar krāpšanas apkarošanu.
Pārsūdzētā sprieduma 100. punktā Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka diskrecionāro aspektu esamība varēja būt labvēlīgāka atbalsta saņēmējiem salīdzinājumā ar citiem nodokļa maksātājiem, kas ir faktiski un juridiski līdzīgā situācijā, un ka it īpaši no šiem diskrecionārajiem aspektiem izrietēja, ka citas EIG varētu arī nesaņemt priekšlaicīgu norakstīšanu ar tādiem pašiem nosacījumiem, tāpat kā minēto diskrecionāro aspektu dēļ citi uzņēmumi, kuri darbojas citās nozarēs vai kuriem piemīt cita forma, bet kuri ir faktiski un juridiski salīdzināmā situācijā, varētu arī to nesaņemt ar tādiem pašiem nosacījumiem. Vispārējā tiesa uzskatīja – ņemot vērā pārbaudīto tiesību normu
de jure
diskrecionāro raksturu, nebija nozīmes tam, vai to piemērošana bija
de facto
diskrecionāra vai ne.
Visbeidzot pārsūdzētā sprieduma 101. punktā Vispārējā tiesa ir atzinusi – ņemot vērā, ka viens no pasākumiem, proti, priekšlaicīgas norakstīšanas atļaušana, kas ļauj izmantot SNLS kopumā, bija selektīvs, nepieļaudama kļūdu, Komisija uzskatīja, ka attiecīgā nodokļu sistēma ir selektīva kopumā.
Šajā ziņā jānorāda, pirmkārt, ka pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējas, Vispārējai tiesai, lai novērtētu, vai nodokļu administrācijas pilnvaras atļaut priekšlaicīgu norakstīšanu bija diskrecionāras, nebija jānoskaidro, vai šo pilnvaru īstenošana faktiski izraisīja nepamatoti labvēlīgāku attieksmi pret konkrētiem uzņēmējiem salīdzinājumā ar citiem, kas ir salīdzināmā situācijā. Atbalsta shēmas gadījumā Komisijai, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 68. punktā, šīs shēmas pārbaude ir jāveic ar atsauci uz attiecīgās shēmas pieņemšanas brīdi, veicot
ex ante
analīzi. Komisijai ir jāpierāda, ka attiecīgā nodokļu shēma var sniegt priekšrocības tā saņēmējiem, pārbaudot, vai šī shēma, vērtējot visaptveroši un ņemot vērā tai raksturīgās iezīmes, var novest pie tā, ka tās pieņemšanas brīdī tiek uzlikts mazāks nodoklis salīdzinājumā ar to, kas izriet no vispārējā nodokļu režīma piemērošanas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 4. marts, Komisija/Fútbol ClubBarcelona,
C‑362/19 P
,
EU:C:2021:169
,
86.
un
87.
punkts).
Tādējādi, nepieļaudama tiesību kļūdu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 100. punktā uzskatīja, ka, ņemot vērā pārbaudīto valsts tiesību normu
de jure
diskrecionāro raksturu, nav nozīmes tam, vai to piemērošana bija
de facto
diskrecionāra vai ne.
Jāatgādina, otrkārt, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru saistībā ar to novērtējumu, kurus Vispārējā tiesa veikusi attiecībā uz valsts tiesībām, pārbaudi apelācijas tiesvedībā Tiesas kompetencē ir tikai pārbaudīt, vai nav notikusi šo tiesību sagrozīšana, kurai ir acīmredzami jāizriet no lietas materiāliem, tādējādi, lai nebūtu jāveic jauna faktu un pierādījumu izvērtēšana (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 5. jūlijs, Edwin/ITSB,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
,
53.
punkts; 2017. gada 9. novembris, TV2/Danmark/Komisija,
C‑649/15 P
,
EU:C:2017:835
,
49.
un
50.
punkts, kā arī 2017. gada 20. decembris, Comunidad Autónoma de Galicia un Retegal/Komisija,
C‑70/16 P
,
EU:C:2017:1002
,
72.
punkts).
Taču apelācijas sūdzības iesniedzējas neatsaucas uz šādu valsts tiesību sagrozīšanu. It īpaši tās nav nedz apgalvojušas, nedz pierādījušas, ka Vispārējā tiesa būtu izvirzījusi apsvērumus, kas acīmredzami būtu pretrunā valsts tiesību normu saturam, vai ka tā vienai vai otrai no minētajām tiesību normām būtu noteikusi tvērumu, kāda tai, ņemot vērā pārējos lietas materiālus, acīmredzami nav (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Komisija/HansestadtLübeck,
C‑524/14 P
,
EU:C:2016:971
,
21.
punkts).
No tā izriet – kā nepieņemami ir jānoraida apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti, kuru mērķis ir pierādīt, ka pretēji tam, ko ir nospriedusi Vispārējā tiesa, priekšlaicīgas norakstīšanas atļauju režīms bija balstīts uz objektīviem kritērijiem, kas neļauj nodokļu administrācijai izvēlēties tā adresātus, tāpat kā apgalvojums, ka Vispārējā tiesa nepamatoti esot uzskatījusi, ka
RIS
49. pants neļāva nodrošināt, ka tā piemērošana attiecas tikai uz situācijām, kas ir saistītas ar krāpšanas apkarošanu.
Turklāt no šī sprieduma 57. un 63. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa, lai novērtētu SNLS selektīvo raksturu, nebija centusies noskaidrot, vai to uzņēmumu faktiskā un juridiskā situācija, kuriem bija piešķirts šis pasākums, un to uzņēmumu situācija, kuri no tā saņemšanas bija izslēgti, bija salīdzināma, bet tai bija jānovērtē, vai minētais pasākums varēja dot priekšroku dažiem uzņēmumiem salīdzinājumā ar citiem, kas ir faktiski un juridiski salīdzināmā situācijā, kā tas ir gadījumā, kad kompetentajām iestādēm ir plaša rīcības brīvība noteikt tā adresātus un nosacījumus.
Tādējādi, tā kā Vispārējā tiesa, novērtējot valsts tiesības, ir atzinusi, ka šīs tiesības šī sprieduma 58. un 59. punktā īsumā izklāstīto iemeslu dēļ piešķīra nodokļu administrācijai plašu rīcības brīvību atļaut priekšlaicīgu norakstīšanu, nepieļaujot tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 100. punktā tā uzskatīja, ka šī režīma diskrecionāro aspektu esamība varēja dot priekšrocības pasākuma adresātiem salīdzinājumā ar citiem nodokļa maksātājiem, kas ir salīdzināmā faktiskajā un juridiskajā situācijā, un tādējādi nosprieda, ka šis pasākums ir selektīvs.
Treškārt, runājot par to, vai SNLS varēja uzskatīt par selektīvu kopumā, jāatgādina, ka apstrīdētajā lēmumā, vispirms pārbaudījusi katra SNLS veidojošā pasākuma selektivitāti, Komisija šī lēmuma 156. apsvērumā uzskatīja, ka SNLS radītā priekšrocība ir selektīva, jo uz to attiecās nodokļu administrācijas rīcības brīvība saistībā ar iepriekšējas atļaujas saņemšanas procedūru attiecībā uz priekšlaicīgu norakstīšanu un citu pasākumu, kuri veido SNLS, proti, tonnāžas nodokļa sistēmas un kapitāla pieauguma neaplikšanas ar nodokli, piemērošana bija atkarīga no šīs administrācijas iepriekšējas atļaujas.
Pirmām kārtām, nešķiet, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas Vispārējā tiesā būtu apstrīdējušas, ka tonnāžas nodokļa sistēma un kapitāla pieauguma neaplikšana ar nodokli ir atkarīga no nodokļu administrācijas iepriekšējas atļaujas veikt priekšlaicīgu norakstīšanu. Otrām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzējas neapgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi valsts tiesības, uzskatīdama, ka priekšlaicīgas norakstīšanas atļauja ļāva izmantot SNLS kopumā.
Tādējādi Vispārējā tiesa varēja pamatoti secināt, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu, uzskatīdama, ka priekšlaicīga norakstīšana padarīja SNLS selektīvu kopumā.
No tā izriet, ka iebildumi, kas attiecas uz nodokļu administrācijas rīcības brīvību un to, ka nav pārbaudīta situāciju salīdzināmība un nav pārbaudīta SNLS selektivitāte kopumā, ir jānoraida kā nepamatoti.
Tāpēc otrais apelācijas sūdzības pamats lietā C‑649/20 P un pirmais apelācijas sūdzības pamats lietās C‑658/20 P un C‑662/20 P ir jānoraida kā nepamatoti.
C.

Pamati, kas attiecas uz tiesiskās paļāvības aizsardzības un tiesiskās drošības principiem
Ar trešo apelācijas sūdzības pamatu lietā C‑649/20 P, otro un trešo apelācijas sūdzības pamatu lietā C‑658/20 P, kā arī otro apelācijas sūdzības pamatu lietā C‑662/20 P, kas ir izvirzīti pakārtoti un kas jāizskata otrām kārtām, Spānijas Karaliste,
Lico Leasing
un
PYMAR
, kā arī
Caixabank
u.c. norāda, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdas, piemērojot tiesiskās paļāvības aizsardzības un tiesiskās drošības principus.
1.

Lietas dalībnieku argumenti
Spānijas Karaliste pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot sagrozījusi Spānijas argumentu, saskaņā ar kuru Komisijas rīcība ir sekmējusi tiesiskā regulējuma nestabilitāti, jo tā bija ļāvusi uzņēmējiem domāt, ka SNLS ir saderīga ar Savienības tiesībām, veicot abu šo principu atsevišķu analīzi, uz kuriem tā tomēr bija atsaukusies viena pamata ietvaros. Tādējādi dažus elementus Vispārējā tiesa esot pārbaudījusi saistībā ar tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, bet citus elementus – saistībā ar tiesiskās drošības principu tā vietā, lai visus šos elementus pārbaudītu saistībā ar abiem šiem principiem, un tas esot izraisījis neatbilstības argumentācijā, kas pausta pārsūdzētā sprieduma 163., 164., 168., 199. un 201. punktā, it īpaši attiecībā uz lēmumu par Francijas nodokļu EIG, uz laikposmu, kas pagājis līdz pārbaudes procedūras sākšanai, uz tonnāžas nodokļa sistēmu un par Konkurences ģenerāldirektorātu (ĢD) atbildīgā Komisijas locekļa 2009. gada 9. marta vēstuli. Turklāt katrā no šiem punktiem Vispārējās tiesas vērtējumi esot kļūdaini.
Lico Leasing
un
PYMAR
pārmet Vispārējai tiesai, ka pārsūdzētā sprieduma 174. punktā tā esot sagrozījusi par Konkurences ĢD atbildīgā Komisijas locekļa 2009. gada 9. marta vēstuli. Tās it īpaši pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav minējusi divas šīs vēstules rindkopas, kuras, kā tās uzskata, ir būtiskas, lai saprastu vēstules tvērumu.
Lico Leasing
un
PYMAR
turklāt pārmet Vispārējai tiesai, ka pārsūdzētā sprieduma 199. un 201. punktā tā kļūdaini ir kvalificējusi dažus faktus, pamatu, kas attiecas uz tiesiskās drošības principu, pārbaudīdama saistībā ar lēmumu par Francijas nodokļu EIG un par Konkurences ĢD atbildīgā Komisijas locekļa 2009. gada 9. marta vēstuli.
Caixabank
u.c., ko atbalsta
Decal España
, apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 166. punktā noraidīdama Spānijas Karalistes argumentu, ka apstrīdētajā lēmumā noteiktā atbalsta atgūšana ir pretrunā tiesiskās paļāvības aizsardzības principam, ņemot vērā Komisijas 2002. gada 27. februāra lēmumu par tonnāžas nodokli. Vispārējās tiesas minētais iemesls, proti, EIG darbību iespējami finansiālais raksturs, esot pretrunā šo darbību kvalifikācijai, ko Tiesa veikusi 2018. gada 25. jūlija spriedumā Komisija/Spānija u.c. (
C‑128/16 P
,
EU:C:2018:591
). Turklāt Vispārējās tiesas paustā argumentācija esot kļūdaina un katrā ziņā nepietiekama, jo EIG esot uzņēmumi, kas veic saimniecisko darbību jūras pārvadājumu nozarē, ciktāl Komisija vairākkārt ir atzinusi, ka berbouta fraktēšana ir jūras transporta darbība, un ir akceptējusi tās iekļaušanu dažādās tonnāžas nodokļa sistēmās, ko tā ir atļāvusi.
Komisija uzskata, ka daži apelācijas sūdzības iesniedzēju paustie argumenti ir nepieņemami un daži – nepamatoti.
2.

Tiesas vērtējums
Pirmkārt, jāatgādina, kā Vispārējā tiesa to ir atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 158. punktā, ka tiesības atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu ir jebkurai personai, attiecībā uz kuru kāda Eiropas Savienības iestāde, sniedzot tai precīzus solījumus, ir radījusi pamatotas cerības. Par šādiem solījumiem neatkarīgi no formas, kādā tie tiek sniegti, uzskata precīzu, beznosacījumu un saskaņotu informāciju (spriedums, 2010. gada 16. decembris, Kahla Thüringen Porzellan/Komisija,
C‑537/08 P
,
EU:C:2010:769
,
63.
punkts). Runājot par tiesiskās drošības principu, kas ir Savienības tiesību vispārējs princips, – tā mērķis ir garantēt situāciju un tiesisko attiecību, kuras izriet no Savienības tiesībām, paredzamību, un tas prasa, lai ikviens administratīvs akts, kas rada juridiskas sekas, būtu skaidrs un precīzs, lai ieinteresētās personas varētu nepārprotami zināt savas tiesības un pienākumus un attiecīgi rīkoties (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 3. jūnijs, Intertanko u.c.,
C‑308/06
,
EU:C:2008:312
,
69.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Kā Vispārējā tiesa būtībā ir atgādinājusi arī pārsūdzētā sprieduma 155., 156. un 193. punktā, lai iebilstu pret tāda valsts atbalsta atgūšanu, kas ir piešķirts, neievērojot LESD 108. pantā paredzēto procedūru, tikai izņēmuma apstākļos var atsaukties uz tiesisko paļāvību par šāda valsts atbalsta likumību vai tiesiskās drošības principa pārkāpumu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2008. gada 22. aprīlis, Komisija/Salzgitter,
C‑408/04 P
,
EU:C:2008:236
,
107.
punkts, kā arī 2013. gada 13. jūnijs, HGA u.c./Komisija, no
C‑630/11 P līdz C‑633/11 P
,
EU:C:2013:387
,
134.
punkts).
Tā kā tiesiskās paļāvības aizsardzības un tiesiskās drošības princips ir divi dažādi principi, jānorāda, ka Vispārējā tiesa varēja atsevišķi pārbaudīt Spānijas Karalistes argumentus, kas uz tiem attiecas, lai gan Spānijas Karaliste tos bija norādījusi kopā. Šāda atsevišķa izvirzīto argumentu pārbaude pati par sevi nav to sagrozīšana un nav kritizējama, ja vien tā nenozīmē atbildes nesniegšanu uz tiem. Spānijas Karaliste, kas uzskata, ka šī atsevišķā pārbaude izraisīja neatbilstības argumentācijā, ko Vispārējā tiesa paudusi, lai noraidītu tās pamatu, neapgalvo, ka Vispārējā tiesa nav atbildējusi uz tās argumentiem.
Otrkārt, attiecībā uz pretrunām Vispārējās tiesas argumentācijā, uz kurām ir atsaukusies Spānijas Karaliste, jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma 261. apsvērumā Komisija ir uzskatījusi, ka, ņemot vērā attiecīgo nodokļu pasākumu sarežģītību, tā nevarēja izslēgt, ka varētu pastāvēt juridiska nenoteiktība, ko radījis Komisijas Lēmums 2002/15/EK (2001. gada 8. maijs) par valsts atbalstu, kuru Francija sniegusi uzņēmumam
Bretagne
Angleterre Irlande
(“
BAI
” vai “
Brittany Ferries
”) (
OV 2002, L 12, 33. lpp.
; turpmāk tekstā – “lēmums
Brittany
Ferries
”), attiecībā uz SNLS kvalifikāciju par atbalstu, bet tikai līdz brīdim, kad 2007. gada 30. aprīlī
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
tika publicēts lēmums par Francijas nodokļu EIG.
Lai noraidītu Spānijas Karalistes,
Lico Leasing
un
PYMAR
argumentus, kuru mērķis ir panākt, ka tiek atcelts rīkojums atgūt attiecīgo atbalstu par laikposmu līdz dienai, kad 2011. gada 21. septembrī tika publicēts lēmums sākt formālo izmeklēšanas procedūru, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma punktos, kas ir paredzēti apelācijas sūdzībā, un vispirms šī sprieduma 163. punktā ir norādījusi, ka lēmumu
Brittany
Ferries
un lēmumu par Francijas nodokļu EIG nevar uzskatīt par tādiem, kas šajā gadījumā sniedz precīzas, beznosacījumu un saskaņotas norādes, jo tajos nedz tieši, nedz netieši nav minēta SNLS.
Pārsūdzētā sprieduma 164. punktā Vispārējā tiesa ir noraidījusi argumentu, kas ir balstīts uz Komisijas lūgumu sniegt informāciju, kuru 2001. gada 21. decembrī tā nosūtījusi Spānijas iestādēm, jo šis lūgums un iespējamā vēlākā Komisijas bezdarbība zināmā laikposmā neveido precīzas, beznosacījumu un saskaņotas norādes par SNLS likumību. Tā uzskatīja, ka, pirmām kārtām, Komisija šajā lūgumā sniegt informāciju bija lūgusi tikai papildu informāciju par iespējamu nodokļu līzinga shēmas esamību, kas ir piemērojama kuģiem Spānijā, lai varētu to pārbaudīt, ņemot vērā noteikumus par valsts atbalstu, un, otrām kārtām, Komisijas vēlāka bezdarbība nevarēja veidot precīzas, beznosacījumu un saskaņotas norādes, ņemot vērā Spānijas iestāžu sniegtās atbildes saturu.
Pārsūdzētā sprieduma 166. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisijas 2002. gada 27. februāra lēmums par tonnāžas nodokli, kurā šī shēma bija atzīta par saderīgu ar iekšējo tirgu, nevarēja radīt tiesisku paļāvību, jo tas attiecās uz savu vai nomātu kuģu ekspluatāciju, nevis uz finanšu darbībām, kas saistītas ar kuģu berbouta fraktēšanu.
Pārsūdzētā sprieduma 168. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka Komisijas Lēmums 2005/122/EK (2004. gada 30. jūnijs) par valsts atbalstu, ko Nīderlande plāno piešķirt četrām kuģu būvētavām sešu kuģu būves pasūtījumu izpildei (
OV 2005, L 39, 48. lpp.
), nesniedza precīzas, beznosacījumu un saskaņotas norādes par SNLS likumību, jo būtībā, pirmām kārtām, Komisija šajā lēmumā nebija precīzi, bez nosacījumiem un saskaņoti apgalvojusi, ka pēc pilnīgas un padziļinātas analīzes veikšanas tā secinājusi, ka SNLS nav valsts atbalsts, un, otrām kārtām, minētā lēmuma priekšmets bija nevis SNLS, bet Nīderlandes režīms.
Pārsūdzētā sprieduma 169. punktā Vispārējā tiesa par Konkurences ĢD atbildīgā Komisijas locekļa 2009. gada 9. marta vēstuli ir norādījusi, ka tā tika nosūtīta, atbildot Norvēģijas Karalistes tirdzniecības un rūpniecības ministram, kas pēc tam, kad bija apgalvojis, ka SNLS veido atbalsta shēmu Spānijas kuģubūvētavām, bija lūdzis sniegt informāciju par Komisijas plānoto rīcību šajā ziņā. Tā norādīja, ka savā atbildē šis Komisijas loceklis bija minējis, ka Komisija ir pārbaudījusi jautājumu un, tā kā režīms bez diskriminācijas bija pieejams tādu kuģu iegādei, ko būvējušas citu dalībvalstu kuģubūvētavas, tā “šajā stadijā” nav paredzējusi veikt papildu pasākumus. Pārsūdzētā sprieduma 174. punktā Vispārējā tiesa tomēr uzskatīja, ka šī vēstule nesniedz precīzus, beznosacījumu un saskaņotus solījumus, jo tajā šādā veidā nav apgalvots, ka pēc pilnīgas un padziļinātas analīzes veikšanas Komisija būtu secinājusi, ka SNLS nav valsts atbalsts.
Pārsūdzētā sprieduma 199. punktā Vispārējā tiesa attiecībā uz lēmuma par Francijas nodokļu EIG publicēšanas 2007. gada aprīlī sekām ir norādījusi, ka, nepieļaujot kļūdu, Komisija varēja uzskatīt, ka šis lēmums ir likvidējis jebkādu juridisko nenoteiktību, ciktāl tam vajadzēja likt uzmanīgam un informētam uzņēmumam uzskatīt, ka shēma, kas ir līdzīga SNLS, varētu veidot valsts atbalstu. Šajā ziņā tā norādīja, ka no lēmuma par Francijas nodokļu EIG izriet, ka shēma jūras kuģu būvei un to nodošanai kuģniecības sabiedrībām ar EIG starpniecību un izmantojot finanšu līzinga līgumus, kas radīja zināmas nodokļu priekšrocības, varēja veidot valsts atbalsta shēmu. Tā piebilda – lai gan ir tiesa, ka attiecīgās shēmas lēmumā par Francijas nodokļu EIG un SNLS nebija identiskas, neviens elements neļauj pierādīt, ka to atšķirības bija lielākas nekā tās, kas pastāvēja starp SNLS un shēmu, kura aplūkota lēmumā
Brittany Ferries
, uz ko ir atsaukusies Spānijas Karaliste,
Lico
Leasing
un
PYMAR
.
Pārsūdzētā sprieduma 200., 201. un 203.–205. punktā Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka apstākļi, kādi pastāvēja pēc lēmuma par Francijas nodokļu EIG publicēšanas un uz kuriem atsaucas Spānijas Karaliste,
Lico
Leasing
un
PYMAR
, nenoliedz, ka ar šo publicēšanu tika izbeigta juridiskā nenoteiktība. Tā uzskatīja, ka par Konkurences ĢD atbildīgā Komisijas locekļa 2009. gada 9. marta vēstule nevar būt radījusi vai saglabājusi juridisku nenoteiktību un, lai gan lēmums sākt formālo izmeklēšanas procedūru, protams, tika pieņemts gandrīz četrarpus gadu pēc lēmuma par Francijas nodokļu EIG, no apstrīdētā lēmuma tomēr izrietēja, ka Komisija Spānijas iestādēm šajā laikposmā bija nosūtījusi astoņus lūgumus sniegt informāciju un ka attiecīgie nodokļu pasākumi bija sarežģīti, tāpēc Komisijai nevar pārmest, ka tā ir palikusi neaktīva un ka šī situācija ir atšķīrusies no tās, saistībā ar kuru ir taisīts 1987. gada 24. novembra spriedums RSV/Komisija (
223/85
,
EU:C:1987:502
).
Jākonstatē, ka šie dažādie Vispārējās tiesas vērtējumi nav pretrunīgi. It īpaši pretēji tam, ko apgalvo Spānijas Karaliste, nav nekādas pretrunas starp konstatējumu, ka lēmumu
Brittany Ferries
un lēmumu par Francijas nodokļu EIG nevar uzskatīt par tādiem, kas sniedz precīzus, beznosacījumu un saskaņotus solījumus par SNLS saderību ar Savienības tiesībām, un starp to, ka būtu atzīts, ka līdz šī otrā lēmuma pieņemšanai pastāvēja juridiska nenoteiktība. Tādējādi Spānijas Karalistes argumenti par šīm apgalvotajām pretrunām ir nepamatoti.
Treškārt, attiecībā uz kļūdām, ko esot pieļāvusi Vispārējā tiesa, Spānijas Karaliste uzskata, ka, runājot par lēmumu par Francijas nodokļu EIG, laikposmu, kas pagājis līdz izmeklēšanas procedūras sākšanai, tonnāžas nodokļu sistēmu un par Konkurences ĢD atbildīgā Komisijas locekļa 2009. gada 9. marta vēstuli, pirmām kārtām, ir jānoraida arguments, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka lēmums par Francijas nodokļu EIG ir radījis noteiktību vai tiesisko drošību, lai gan tiesiskās drošības princips prasa, lai pastāvētu objektīvi skaidrs un stabils tiesiskais regulējums.
Pietiek norādīt, ka Vispārējā tiesa ir konstatējusi nevis to, ka lēmums par Francijas nodokļu EIG ir radījis noteiktību par to, ka SNLS ir valsts atbalsts, bet ka, nepieļaujot tiesību kļūdu, Komisija varēja uzskatīt, ka šis lēmums ir likvidējis jebkādu juridisko nenoteiktību, ciktāl tam vajadzēja likt uzmanīgam un informētam uzņēmumam uzskatīt, ka shēma, kas ir līdzīga SNLS, varētu veidot valsts atbalstu. Šādi rīkojoties Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu.
Otrām kārtām, tā kā Spānijas Karaliste pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pieļāvusi kļūdu, pareizi nenovērtējot ilgo laikposmu, kas pagājis līdz formālās izmeklēšanas procedūras sākšanai, ir jākonstatē, ka šī iebilduma mērķis ir apšaubīt faktu vērtējumus, kurus Tiesa nevar pārbaudīt apelācijas tiesvedībā, tāpēc argumenti, ar ko ir pamatots šis iebildums, ir nepieņemami.
Trešām kārtām, runājot par Spānijas Karalistes argumentu, kas attiecas uz to, ka Vispārējā tiesa, iespējams, kā tiesisko paļāvību veidojošu elementu nav ņēmusi vērā Komisijas 2002. gada 27. februāra lēmumu par tonnāžas nodokli, ir jāatgādina, ka šī iestāde apstrīdētā lēmuma 245. apsvērumā uzskatīja, ka 2002. gada 27. februāra lēmums par tonnāžas nodokli nevarēja radīt tiesisko paļāvību, ka uz struktūrām, kuru darbība ietver tikai viena kuģa nodošanu berbouta fraktēšanai, varētu attiekties tonnāžas nodokļa sistēma, jo no tā skaidri izrietēja, ka tonnāžas nodokļa sistēma ir piemērojama tikai atbilstošiem kuģiem un atbilstošām jūras transporta darbībām. Šo Komisijas vērtējumu attiecībā uz tonnāžas nodokļu sistēmu Vispārējā tiesa ir apstiprinājusi pārsūdzētā sprieduma 166. punktā. Spānijas Karaliste tikai apgalvo, ka ar Komisijas 2002. gada 27. februāra lēmumu par tonnāžas nodokli nebija izslēgta kuģu ekspluatācija uz berbouta līguma pamata, nenorādot tomēr argumentus, lai to pierādītu. Tādējādi šis Spānijas Karalistes arguments ir jānoraida.
Turklāt, tā kā Spānijas Karaliste norāda, ka tad, ja pieņem, ka Komisijai bija taisnība un ka šajā gadījumā runa bija par tonnāžas nodokļa sistēmas ļaunprātīgu piemērošanu, Vispārējai tiesai esot bijis jāatzīst, ka ikviens uzņēmējs būtu varējis uzskatīt, ka tādas atbalsta shēmas ļaunprātīga piemērošana, ko Komisija ir atļāvusi, neizraisa atbalsta atgūšanas pienākumu, ir jāsecina, ka šis arguments netika izvirzīts Vispārējā tiesā un ka tādējādi Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka attiecīgo uzņēmēju tiesiskās paļāvības esamību tā nav balstījusi uz tonnāžas nodokļa sistēmas iespējamu ļaunprātīgu piemērošanu.
Ceturtām kārtām, tā kā Spānijas Karaliste apgalvo, ka Vispārējā tiesa kļūdaini ir novērtējusi par Konkurences ĢD atbildīgā Komisijas locekļa 2009. gada 9. marta vēstuli, analizēdama tikai tās formālos aspektus, jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 256. panta 1. punkta otro daļu un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedz tikai par tiesību jautājumiem. Vienīgi Vispārējās tiesas kompetencē ietilpst konstatēt un izvērtēt atbilstošos faktus, kā arī tai iesniegtos pierādījumus. Tādēļ šo faktu un pierādījumu vērtējums, izņemot to sagrozīšanas gadījumus, nav tiesību jautājums, kas būtu pakļauts pārbaudei Tiesā apelācijas tiesvedībā (spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, ACTC/EUIPO,
C‑714/18 P
,
EU:C:2020:573
,
punkts un tajā minētā judikatūra). Tā kā Spānijas Karaliste nav nedz apgalvojusi, nedz pierādījusi, ka Vispārējā tiesa būtu sagrozījusi šo vēstuli, tās argumenti attiecībā uz šo vēstuli ir nepieņemami.
Ceturtkārt, runājot par
Lico Leasing
un
PYMAR
argumentu par minētās vēstules sagrozīšanu, jāatgādina, ka pamatam, kas attiecas uz Vispārējā tiesā iesniegto pierādījumu sagrozīšanu, var piekrist tikai tad, ja apgalvotā sagrozīšana acīmredzami izriet no lietas materiāliem, un nav nepieciešams veikt jaunu faktu un pierādījumu vērtējumu (spriedums, 2021. gada 2. marts, Komisija/Itālija u.c.,
C‑425/19 P
,
EU:C:2021:154
,
52.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Lai gan ir taisnība, ka pārsūdzētā sprieduma 174. punktā Vispārējā tiesa nav burtiski pārņēmusi abas par Konkurences ĢD atbildīgā Komisijas locekļa 2009. gada 9. marta vēstules rindkopas, ko ir minējusi
Lico Leasing
un
PYMAR
, no šīs vēstules teksta kopumā acīmredzami neizriet, ka Vispārējā tiesa to jebkādā veidā būtu sagrozījusi, šajā pārsūdzētā sprieduma punktā apgalvodama, ka tā tikai ir norādījusi, ka SNLS, šķiet, nerada diskrimināciju attiecībā pret citu dalībvalstu kuģubūvētavām, un piebildusi, ka tā “šajā stadijā” nav paredzējusi veikt papildu pasākumus. Tādējādi šis
Lico Leasing
un
PYMAR
arguments nav pamatots.
Runājot par
Lico Leasing
un
PYMAR
argumentiem saistībā ar kļūdu dažu faktu kvalifikācijā, kas pieļauta, pārbaudot pamatu, kurš attiecas uz tiesiskās drošības principu saistībā ar lēmumu par Francijas nodokļu EIG un par Konkurences ĢD atbildīgā Komisijas locekļa 2009. gada 9. marta vēstuli, ir skaidrs, ka šo argumentu mērķis patiesībā ir panākt, ka tiek veikts jauns faktu un pierādījumu vērtējums, bet to Tiesa nevar darīt, izskatot apelācijas sūdzību. Tādējādi šie argumenti ir nepieņemami.
Piektkārt, runājot par
Caixabank
u.c. argumentiem, ko atbalsta
Decal España
un kas attiecas uz to, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, noraidīdama Spānijas Karalistes argumentu, saskaņā ar kuru atbalsta atgūšana, kas bija noteikta ar apstrīdēto lēmumu, bija pretrunā tiesiskās paļāvības aizsardzības principam, ņemot vērā Komisijas 2002. gada 27. februāra lēmumu par tonnāžas nodokli, ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa, protams, pārsūdzētā sprieduma 166. punktā ir pieļāvusi kļūdu, atzīdama, ka šis pēdējais minētais lēmums attiecās uz “savu vai nomātu kuģu ekspluatāciju, nevis uz finanšu darbībām, kas attiecas uz kuģu berbouta fraktēšanu, kā tas ir šajā gadījumā”. Kā Tiesa ir norādījusi 2018. gada 25. jūlija sprieduma Komisija/Spānija u.c. (
C‑128/16 P
,
EU:C:2018:591
) 42. punktā, no SNLS apraksta izrietēja, ka EIG veic kuģu iegādes darbību ar līzinga līgumu starpniecību, it īpaši, lai īstenotu EIG veikto berbouta fraktēšanu un to tālākpārdošanu, no kā izriet, ka tās veic ne tikai finanšu darbības.
Tomēr šī kļūda neietekmē Vispārējās tiesas vērtējumu, saskaņā ar kuru ar Komisijas 2002. gada 27. februāra lēmumu par tonnāžas nodokli netika radīta tiesiskā paļāvība, jo, lai pamatotu šo vērtējumu, Vispārējā tiesa ir atsaukusies uz apstrīdētā lēmuma 245. apsvērumu, saskaņā ar kuru no šī lēmuma skaidri izrietēja, ka tonnāžas nodokļa sistēma bija jāpiemēro tikai atbilstīgiem kuģiem un atbilstīgām jūras transporta darbībām, proti, saskaņā ar Spānijas tiesību aktiem reģistrētām jūrniecības sabiedrībām, kuru darbība ietver īpašumā esošu vai nofraktētu kuģu izmantošanu, tādējādi EIG no tās bija izslēgta, jo to darbības veido tikai viena kuģa nodošana berbouta fraktēšanai.
Šo vērtējumu neatspēko arī arguments, ka EIG esot veikušas jūras transporta darbību, kas netika apgalvots Vispārējā tiesā un katrā ziņā nekādā veidā nav attīstīts, līdz ar to tas ir acīmredzami nepamatots. To neatspēko arī tas, ka Komisija vairākkārt citos lēmumos esot atzinusi, ka kuģa berbouta fraktēšana bija šāda darbība, jo katrā ziņā, ņemot vērā LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu, ir jāvērtē, vai atbalsts atbilst vai neatbilst piemērošanas nosacījumiem, kas paredzēti šajā tiesību normā, nevis ņemot vērā Komisijas agrāko praksi vai citus lēmumus (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2010. gada 20. maijs, Todaro Nunziatina & C.,
C‑138/09
,
EU:C:2010:291
,
21.
punkts, un 2020. gada 22. septembris, Austrija/Komisija,
C‑594/18 P
,
EU:C:2020:742
,
25.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, ka
Caixabank
u.c. argumenti ir jānoraida kā nepamatoti.
Tādējādi trešais apelācijas sūdzības pamats lietā C‑649/20 P, kā arī otrais un trešais apelācijas sūdzības pamats lietā C‑658/20 P ir jānoraida daļēji kā nepieņemami un daļēji kā nepamatoti un otrais apelācijas sūdzības pamats lietā C‑662/20 P ir jānoraida kā nepamatots.
D.

Par Spānijas Karalistes pamatu, kas attiecas uz pamatojuma nenorādīšanu pārsūdzētajā spriedumā saistībā ar SNLS selektivitāti un attiecīgā atbalsta atgūšanu
1.

Lietas dalībnieku argumenti
Ar pirmo apelācijas sūdzības pamatu, kas ir jāizskata trešām kārtām, Spānijas Karaliste pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav pietiekami pamatojusi pārsūdzēto spriedumu saistībā ar SNLS selektivitātes analīzi un attiecīgā atbalsta atgūšanu un tas esot apdraudējis tiesības uz aizstāvību, kuras ir nostiprinātas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā.
Pirmkārt, runājot par SNLS selektivitāti, Vispārējā tiesa vispirms neesot paskaidrojusi, kādēļ nebija jāpiemēro atbalsta selektivitātes triju posmu analīzes metode, un tikai esot apstiprinājusi Komisijas apgalvojumu, ka sistēma kopumā ir selektīva, ņemot vērā nodokļu administrācijas rīcības brīvību atļaut priekšlaicīgu norakstīšanu un to, ka šī administrācija atļāva tikai darbības, kas paredzētas kuģu finansēšanai.
Pēc tam Vispārējā tiesa neesot izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, apgalvodama, ka apstrīdētais lēmums ir juridiski pietiekami pamatots, lai gan šajā lēmumā esot bijusi virkne pretrunu un trūkumu.
Visbeidzot Vispārējā tiesa neesot izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu tam, vai visi SNLS veidojošie pasākumi bija jāuzskata par vienotu sistēmu un jāanalizē kopumā vai atsevišķi, pastāvot prasībai, ka tiem visiem ir jābūt selektīviem, pārsūdzētā sprieduma 101. punktā apgalvodama, ka, tā kā viens no pasākumiem, kas ļauj izmantot SNLS, bija selektīvs, sistēma kopumā bija selektīva.
Otrkārt, runājot par attiecīgā atbalsta atgūšanu, Vispārējā tiesa neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, jo tā esot tikai izklāstījusi apstrīdētā lēmuma saturu, nenorādot nekādu pamatojumu. Turklāt tā esot nonākusi pretrunā sev, atsacīdamās no savas visaptverošās pieejas SNLS kā vienotam veselumam, lai koncentrētos tikai uz daļu no tās dalībniekiem, proti, ieguldītājiem, lai prasītu no tiem atgūt atbalstu, neņemot vērā citus SNLS veidojošo pasākumu adresātus.
Uzskatīdama, ka pārsūdzētais spriedums ir pietiekami pamatots, Komisija uzskata, ka šis pamats nav pamatots.
2.

Tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka pienākums norādīt pamatojumu, kas ir Vispārējai tiesai saskaņā ar LESD 296. panta otro daļu un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 36. pantu, tai liek skaidri un nepārprotami darīt zināmu argumentāciju, kuru tā ir izmantojusi, lai ļautu ieinteresētajām personām uzzināt pieņemtā nolēmuma pamatojumu un lai Tiesa varētu veikt tiesas kontroli (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 5. maijs, Komisija/MissirMamachi di Lusignano,
C‑54/20 P
,
EU:C:2022:349
,
70.
punkts un tajā minētā judikatūra). Šis pienākums neliek Vispārējai tiesai sniegt izklāstu, kurā izsmeļoši un cits pēc cita būtu aplūkoti visi tajā izskatāmās lietas dalībnieku izteiktie argumenti. Tādējādi pamatojums var būt netiešs, ja vien tas ieinteresētajām personām ļauj uzzināt argumentus, uz kuriem balstījusies Vispārējā tiesa, un Tiesai gūt pietiekamu informāciju, lai īstenotu pārbaudi apelācijas tiesvedībā (spriedums, 2016. gada 14. septembris, TrafilerieMeridionali/Komisija,
C‑519/15 P
,
EU:C:2016:682
,
41.
punkts).
Šajā gadījumā, runājot, pirmkārt, par SNLS selektīvo raksturu, no pārsūdzētā sprieduma 87.–101. punkta, kuru saturs ir izklāstīts šī sprieduma 43. un 57.–62. punktā, izriet, ka Vispārējā tiesa ir pietiekami norādījusi iemeslus, kuru dēļ tā uzskatīja, pirmām kārtām, ka SNLS ir selektīva, ņemot vērā nodokļu administrācijas rīcības brīvību atļaut priekšlaicīgu norakstīšanu, no kā izriet, ka tā netieši, bet noteikti ir atzinusi, ka atbalsta selektivitātes triju posmu analīzes metodes piemērošana nebija vajadzīga, un, otrām kārtām, ka priekšlaicīgas norakstīšanas selektīvais raksturs padarīja SNLS selektīvu kopumā.
Runājot par argumentu, ka Vispārējā tiesa neesot izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, apgalvodama, ka apstrīdētais lēmums ir juridiski pietiekami pamatots, jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru no LESD 256. panta 1. punkta otrās daļas, Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas, kā arī no Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunkta un 169. panta 2. punkta izriet, ka apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda tā sprieduma apstrīdētās daļas, kura atcelšana tiek pieprasīta, kā arī apelācijas sūdzības pamatošanai izvirzītie konkrētie juridiskie argumenti. Šajā ziņā šī reglamenta 169. panta 2. punktā ir prasīts, lai izvirzītajos tiesību pamatos un argumentos precīzi tiktu norādīti apstrīdētie Vispārējās tiesas nolēmuma motīvu daļas punkti (spriedums, 2016. gada 20. septembris, Mallis u.c./Komisija un ECB, no
C‑105/15 P līdz C‑109/15 P
,
EU:C:2016:702
,
33.
un
34.
punkts). Spānijas Karaliste nenorāda pārsūdzētā sprieduma punktus, uz kuriem attiecas šis arguments, līdz ar to tas ir pārāk neprecīzs, lai uz to saņemtu atbildi, un tādējādi ir nepieņemams.
No tā izriet, ka Spānijas Karalistes argumenti, kas attiecas uz pamatojuma nenorādīšanu pārsūdzētajā spriedumā saistībā ar SNLS selektīvo raksturu, ir daļēji nepieņemami un daļēji nepamatoti.
Otrkārt, runājot par attiecīgā atbalsta atgūšanu, Vispārējā tiesa, lai atbildētu uz
Lico Leasing
un
PYMAR
izvirzīto pamatu, ar ko tās būtībā, kā norādīts pārsūdzētā sprieduma 218. punktā, apstrīd apstrīdēto lēmumu, ciktāl ar to ir uzdots atgūt visu šo atbalstu no ieguldītājiem, lai gan 85–90 % no priekšrocības sistemātiski esot nodoti kuģniecības sabiedrībām, minētā sprieduma 219. punktā ir norādījusi:
“Ņemot vērā, ka Komisija šajā gadījumā nolēma, ka kuģniecības sabiedrības nav atbalsta saņēmējas, kas veido secinājumu, kurš nav šīs lietas priekšmets, rīkojums par atbalsta atgūšanu līdz ar to attiecās tikai un pilnībā uz ieguldītājiem, kuri saskaņā ar apstrīdēto lēmumu bija vienīgie visa atbalsta saņēmēji EIG pārskatāmības dēļ. Sekojot savai loģikai un tādējādi nepieļaujot kļūdu, apstrīdētajā lēmumā ir dots rīkojums visu atbalstu atgūt no ieguldītājiem, lai gan daļu no priekšrocības tie nodeva citiem uzņēmumiem, jo tie netika uzskatīti par atbalsta saņēmējiem. Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma noteikumiem ieguldītāji faktiski guva labumu no atbalsta, jo piemērojamajā tiesiskajā regulējumā tiem nebija noteikts pienākums daļu no atbalsta nodot trešām personām.”
Tādējādi, no vienas puses, tikai konstatēdama, ka
Lico Leasing
un
PYMAR
nav apstrīdējušas apstrīdētajā lēmumā veikto atbalsta saņēmēju identifikāciju, un, no otras puses, tikai atsaukdamās uz šī lēmuma loģiku, kā arī tā saturu, lai gan Vispārējā tiesa no izvirzītā pamata secināja, ka šie uzņēmumi – pat ja tie nebija apstrīdējuši atbalsta saņēmēju identitāti – netieši, bet noteikti apgalvo, ka tie nebija vienīgie attiecīgā atbalsta saņēmēji, jo liela daļa šī atbalsta tika nodota kuģniecības sabiedrībām, Vispārējā tiesa nav atbildējusi uz šo pamatu. Tādējādi tā nav lēmusi par šo pamatu, un tas veido pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2005. gada 14. jūlijs, Acerinox/Komisija,
C‑57/02 P
,
EU:C:2005:453
,
36.
punkts, un Tiesas priekšsēdētāja vietnieka rīkojumu, 2022. gada 17. augusts, SJMCoordination Center/Magnetrol International un Komisija,
C‑4/22 P(I
),
EU:C:2022:626
,
19.
punkts).
Tāpēc ir jāapmierina Spānijas Karalistes pamats, kas attiecas uz pamatojuma nenorādīšanu pārsūdzētajā spriedumā saistībā ar attiecīgā atbalsta atgūšanu no tā saņēmējiem, un nav jāpārbauda pārējos lietas dalībnieku pamati un argumenti, kas attiecas uz to pašu pārsūdzētā sprieduma daļu.
Tādējādi pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ, ciktāl Vispārējā tiesa ar to ir noraidījusi prasības, kurās ir lūgts atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu, jo EIG un to ieguldītāji tajā ir identificēti kā vienīgie šajā lēmumā paredzētā atbalsta saņēmēji, un minētā lēmuma 4. panta 1. punktu, ciktāl Spānijas Karalistei ar to ir noteikts visu atbalsta summu, kas paredzēta šajā lēmumā, atgūt no EIG ieguldītājiem, kuri to ir saņēmuši.
Apelācijas sūdzības pārējā daļā ir jānoraida.
V.

Par prasībām Vispārējā tiesā
Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmās daļas otro teikumu Vispārējās tiesas nolēmuma atcelšanas gadījumā Tiesa var pati pieņemt galīgo spriedumu lietā, ja strīds ir izskatāmā stāvoklī.
Šajā gadījumā, īpaši ņemot vērā, ka atcelšanas prasības, ko iesniegušas prasītājas un kas tika izskatītas lietās T‑515/13, T‑515/13 RENV, T‑719/13 un T‑719/13 RENV, ir balstītas uz pamatiem, kuri ir tikuši apspriesti uz sacīkstes principu balstītās debatēs Vispārējā tiesā un kuru pārbaude neprasa veikt nekādu papildu procesa organizatorisko vai pierādījumu savākšanas pasākumu, Tiesa uzskata, ka daļa no šīm prasībām, kas pēc daļējas pārsūdzētā sprieduma atcelšanas vēl ir jāizskata un kas attiecas uz pienākuma atgūt attiecīgo atbalstu no tā saņēmējiem pamatotību, ir izskatāmā stāvoklī un ka par to ir jātaisa galīgais spriedums (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2021. gada 2. septembris, NeXovation/Komisija,
C‑665/19 P
,
EU:C:2021:667
,
60.
punkts un tajā minētā judikatūra).
A.

Lietas dalībnieku argumenti
Spānijas Karaliste ar otro līdz ceturto pamatu, kā arī
Lico Leasing
un
PYMAR
ar otro pamatu pakārtoti norāda, ka, dodot rīkojumu atgūt attiecīgo atbalstu, Komisija ir pārkāpusi tiesiskās paļāvības aizsardzības, tiesiskās drošības un vienlīdzīgas attieksmes principu.
Ar trešo pamatu, kas arī ir izvirzīts pakārtoti,
Lico Leasing
un
PYMAR
apstrīd atgūstamā atbalsta aprēķina metodi, ko Komisijas ir noteikusi apstrīdētajā lēmumā, būtībā apgalvodamas, ka saskaņā ar to ieguldītājiem vai EIG tiek prasīts atmaksāt visu nodokļu priekšrocību, neņemot vērā faktu, ka lielākā daļa šīs priekšrocības tika nodota kuģniecības sabiedrībām.
Komisija apstrīd visu šo pamatu un argumentu pamatotību. Runājot par attiecīgā atbalsta atgūšanu, tā būtībā norāda, ka ieguldītāji, kas ir EIG biedri, ir vienīgie attiecīgā atbalsta saņēmēji un – nodokļu maksātāju statusā – vienīgie iespējamie Spānijas Karalistes partneri tā atgūšanas nolūkā. Komisija uzskata – tas, ka šim atbalstam varēja būt ekonomiska ietekme uz citiem uzņēmumiem, nevar tikt ņemts vērā, nosakot saņemtā un atgūstamā atbalsta apmēru.
B.

Tiesas vērtējums
Pirmkārt, Spānijas Karalistes,
Lico Leasing
un
PYMAR
izvirzītie pamati un argumenti, kas attiecas uz tiesiskās paļāvības aizsardzības un tiesiskās drošības principu pārkāpumu, ir jānoraida kā nepamatoti, ņemot vērā šī sprieduma 81. un 82. punktā norādītos iemeslus, kā arī pārsūdzētā sprieduma 163.–169., 174. un 199.–205. punktā norādītos un galvenokārt šī sprieduma 85.–91. punktā atgādinātos iemeslus, ko Tiesa pārņem, izņemot kļūdu, uz ko ir norādīts šī sprieduma 102. punktā.
Tāpat arī ir jānoraida Spānijas Karalistes pamats un argumenti, kas attiecas uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, ņemot vērā pārsūdzētā sprieduma 139.–145. punktā izklāstītos iemeslus, kurus Tiesa pārņem un saskaņā ar kuriem būtībā, pirmām kārtām, Spānijas Karaliste nav detalizēti paskaidrojusi iemeslus, kuru dēļ lēmumā
Brittany
Ferries
aplūkotā situācija un apstrīdētajā lēmumā aplūkotā situācija bija salīdzināmas, un šī dalībvalsts nevar atsaukties uz Komisijas agrāko praksi un, otrām kārtām, apgalvotā atšķirīgā attieksme salīdzinājumā ar lēmumu par Francijas nodokļu EIG, kurā bija uzdots atgūt atbalstu, sākot no dienas, kad tika publicēts lēmums sākt formālo izmeklēšanas procedūru, bija objektīvi pamatota, jo nenoteiktība, kas izriet no lēmuma
Brittany Ferries
, kopš lēmuma par Francijas nodokļu EIG pieņemšanas vairs nepastāvēja.
Otrkārt, runājot par atbalsta summu, kas ir jāatgūst no ieguldītājiem, kā norādīts šī sprieduma 118. punktā, no
Lico Leasing
un
PYMAR
izvirzītā trešā pamata izriet, ka ar šo pamatu tās netieši, bet konkrēti norāda, ka nebija vienīgās attiecīgā atbalsta saņēmējas, jo liela tā daļa tika nodota kuģniecības sabiedrībām, un ka tādējādi tās apstrīd Komisijas veikto šī atbalsta saņēmēju identifikāciju.
Šajā ziņā jānorāda, ka attiecīgās dalībvalsts pienākums atgūšanas ceļā atcelt atbalstu, ko Komisija uzskata par nesaderīgu ar iekšējo tirgu, saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru ir vērsts uz tās situācijas atjaunošanu, kāda pastāvēja pirms atbalsta piešķiršanas. Šis mērķis ir sasniegts tad, kad attiecīgo atbalstu, kam vajadzības gadījumā ir pieskaitīti nokavējuma procenti, tā saņēmējs vai, precīzāk, uzņēmumi, kuri to faktiski ir izmantojuši, ir atmaksājuši. Šādas atmaksāšanas rezultātā atbalsta saņēmējs faktiski zaudē priekšrocību, kāda tam bijusi tirgū salīdzinājumā ar tā konkurentiem, un tiek atjaunota situācija, kāda pastāvējusi pirms atbalsta piešķiršanas (spriedums, 2016. gada 21. decembris, Komisija/AerLingus un RyanairDesignated Activity,
C‑164/15 P un C‑165/15 P
,
EU:C:2016:990
,
89.
un
90.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Šajā gadījumā vispirms ir jākonstatē, ka apstrīdētā lēmuma 11. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka SNLS darbība ļāva kuģniecības sabiedrībai iegādāties no jauna uzbūvētu kuģi ar 20–30 % atlaidi salīdzinājumā ar cenu, ko saņem kuģubūvētava. Šī lēmuma 12. apsvērumā Komisija uzskatīja, ka SNLS ir bankas izveidota nodokļu plānošanas shēma, lai radītu nodokļu priekšrocības “nodokļu ziņā pārredzamas” EIG ieguldītājiem un daļu no šīm nodokļu priekšrocībām nodotu šai kuģniecības sabiedrībai kā atlaidi no kuģa cenas, ieguldītājiem saglabājot pārējās priekšrocības.
Apstrīdētā lēmuma 162. apsvērumā Komisija arī ir norādījusi, ka no ekonomikas viedokļa ievērojama EIG saņemtās nodokļu priekšrocības daļa tika nodota minētajai kuģniecības sabiedrībai, izmantojot cenu atlaidi. Tā ir precizējusi, ka pielikumos, kas pievienoti dažiem dokumentiem, kurus EIG iesniedz, pieprasot iepriekšēju atļauju priekšlaicīgai norakstīšanai, var gūt apstiprinājumu, ka SNLS darbībās iesaistītie uzņēmēji uzskata, ka darbības rezultātā saņemtās nodokļu priekšrocības tiek sadalītas starp EIG vai to ieguldītājiem un kuģniecības sabiedrībām.
Pēc tam saistībā ar nodokļu administrācijas piešķirto priekšlaicīgas norakstīšanas atļauju Komisija apstrīdētā lēmuma 135. un 136. apsvērumā ir norādījusi, ka no Spānijas iestāžu sniegtajiem piemēriem izriet, ka EIG iesniegtajos atļaujas pieprasījumos ir sīki aprakstīta visa SNLS organizācija un sniegti visi attiecīgie līgumi, it īpaši kuģubūves līgums, līzinga līgums, berbouta līgums, iespēju līgumi, parāda uzņemšanās un atlaišanas nolīgums. Dažos gadījumos šie pieprasījumi ietvēra arī pielikumus, kas nebija vajadzīgi, lai pierādītu atbilstību piemērojamajiem
TRLIS
vai
RIS
noteikumiem, proti, sīki izstrādātu vispārējo nodokļu priekšrocību aprēķinu un informāciju, kā tās tiks sadalītas starp kuģniecības sabiedrību, no vienas puses, un EIG vai to ieguldītājiem, no otras puses, kā arī kuģubūvētavas paziņojumu, kurā sīki izklāstīti ekonomiskie un sociālie labumi, kas paredzēti kuģubūves līgumā.
Tāpat arī Komisija apstrīdētā lēmuma 168. apsvērumā ir konstatējusi, ka nodokļu administrācijai iesniegtie pieprasījumi vispārīgi ietver SNLS radītās vispārējās nodokļu priekšrocības aprēķinu un informāciju, kā šī nodokļu priekšrocība tiek sadalīta starp kuģniecības sabiedrību un EIG ieguldītājiem, vai katrā ziņā ietver vajadzīgos elementus šāda aprēķina veikšana.
Apstrīdētā lēmuma 133.–139. un 156. apsvērumā Komisija pamatoti ir uzskatījusi, ka nodokļu administrācijai ir rīcības brīvība atļaut priekšlaicīgu norakstīšanu un ka tas SNLS ir padarījis kopumā selektīvu.
Visbeidzot apstrīdētā lēmuma 169. apsvērumā Komisija ir uzskatījusi, ka tomēr visas ekonomiskās sekas, kas rodas, piešķirot EIG nodokļu priekšrocības, ir starp privātām struktūrām veiktu tiesisko darījumu kombinēšanas rezultāts, ka saskaņā ar spēkā esošajiem noteikumiem uz EIG nav attiecināms pienākums daļu no nodokļu priekšrocības nodot kuģniecības sabiedrībām un ar to, ka, īstenojot plašo rīcības brīvību, kāda bija nodokļu administrācijai, tā vērtēja ikviena darījuma ekonomisko ietekmi, nepietika, lai pierādītu, ka Spānijas iestādes ir lēmušas par priekšrocības daļas nodošanu kuģniecības sabiedrībām vai par nodošanai paredzēto summu. Šī lēmuma 170. apsvērumā Komisija no tā ir secinājusi, ka kuģniecības sabiedrību gūtās priekšrocības nav attiecināmas uz attiecīgo dalībvalsti.
Tomēr no Komisijas pašas konstatējumiem, kas ir atgādināti šī sprieduma 131.–135. punktā, izrietēja, ka SNLS kopumā bija atbalsta shēma, kura izriet no Spānijas nodokļu tiesību aktu piemērošanas un no Spānijas nodokļu administrācijas piešķirtajām atļaujām un kuras mērķis neatkarīgi no izmantotajām juridiskajām procedūrām bija radīt priekšrocību ne tikai EIG, bet arī kuģniecības sabiedrībām.
Turklāt no šī sprieduma 133. punktā atgādinātajiem Komisijas konstatējumiem izriet, ka SNLS radītās nodokļu priekšrocības sadalīšana starp kuģniecības sabiedrībām un EIG ieguldītājiem bija paredzēta juridiski saistošos līgumos, kas bija iesniegti nodokļu administrācijai un ko tā ņēma vērā, lai, īstenojot rīcības brīvību, kura tai bija šajā ziņā, atļautu priekšlaicīgu norakstīšanu. Tādējādi pretēji tam, ko Komisija būtībā ir apgalvojusi apstrīdētā lēmuma 169. apsvērumā, saskaņā ar tiesību normām, kas piemērojamas ar kuģniecības sabiedrībām noslēgtajiem līgumiem, EIG bija pienākums daļu no iegūtās nodokļu priekšrocības nodot pēdējām minētajām.
No tā izriet, ka Komisija ir pieļāvusi tiesību kļūdu saistībā ar attiecīgā atbalsta saņēmēju identificēšanu un tādējādi saistībā ar tā atgūšanu, ciktāl pretēji šī sprieduma 130. punktā atgādinātajai judikatūrai tā ir likusi Spānijas Karalistei visu šī atbalsta summu atgūt tikai no EIG ieguldītājiem.
Tātad ir jāatceļ apstrīdētā lēmuma 1. pants, ciktāl tajā EIG un to ieguldītāji ir identificēti kā vienīgie šajā lēmumā paredzētā atbalsta saņēmēji, kā arī tā 4. panta 1. punkts, ciktāl ar to Spānijas Karalistei ir uzdots visu attiecīgā atbalsta summu atgūt no EIG ieguldītājiem, kas to ir saņēmuši.
Par tiesāšanās izdevumiem
Reglamenta 184. panta 2. punktā ir noteikts, ka Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem, ja apelācijas sūdzība ir nepamatota vai ja tā ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu.
Saskaņā ar Reglamenta 138. panta 3. punkta pirmo teikumu, kas saskaņā ar šī reglamenta 184. panta 1. punktu ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki savus tiesāšanās izdevumus sedz paši. Tomēr Tiesa, ja to pamato lietas apstākļi, var nolemt, ka lietas dalībnieks papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzina daļu no pretējās puses tiesāšanās izdevumiem.
Ņemot vērā šīs lietas apstākļus, jāpiespriež Spānijas Karalistei,
Lico Leasing
,
PYMAR
un
Caixabank
u.c. segt savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzināt trīs ceturtdaļas no tiesāšanās izdevumiem, kas Komisijai radušies gan pirmajā instancē, gan apelācijas tiesvedībā lietā C‑128/16 P, kā arī apvienotajās lietās C‑649/20 P, C‑658/20 P un C‑662/20 P. Šī iestāde pati sedz vienu ceturtdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši Reglamenta 140. panta 3. punktam, kas saskaņā ar šī reglamenta 184. panta 1. punktu ir piemērojams apelācijas tiesvedībā,
Decal España
, kas iestājusies lietā apelācijas tiesvedībā, savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2020. gada 23. septembra spriedumu Spānija u.c./Komisija (
T‑515/13 RENV un T‑719/13 RENV
,
EU:T:2020:434
) atcelt, ciktāl Vispārējā tiesa ar to ir noraidījusi prasības, kurās ir lūgts atcelt Komisijas Lēmuma 2014/200/ES (2013. gada 17. jūlijs) par valsts atbalstu SA.21233 C/11 (ex NN/11, ex CP 137/06), ko īstenojusi Spānija – Noteiktiem finanšu līzinga līgumiem piemērojamais nodokļu režīms, pazīstams arī kā “Spānijas nodokļu līzinga sistēma”, 1. pantu, jo ekonomisko interešu grupas un to ieguldītāji tajā ir identificēti kā vienīgie šajā lēmumā paredzētā atbalsta saņēmēji, un minētā lēmuma 4. panta 1. punktu, ciktāl Spānijas Karalistei ar to ir noteikts visu atbalsta summu, kas paredzēta šajā lēmumā, atgūt no ekonomisko interešu grupu ieguldītājiem, kas to ir saņēmuši.
2)
Apelācijas sūdzības pārējā daļā noraidīt.
3)
Lēmuma 2014/200 1. pantu atcelt, ciktāl ar to ekonomisko interešu grupas un to ieguldītāji ir identificēti kā vienīgie šajā lēmumā paredzētā atbalsta saņēmēji.
4)
Lēmuma 2014/200 4. panta 1. punktu atcelt, ciktāl ar to Spānijas Karalistei ir uzdots visu šajā lēmumā paredzētā atbalsta summu atgūt no ekonomisko interešu grupu ieguldītājiem, kas to ir saņēmuši.
5)
Spānijas Karaliste,
Lico Leasing SA
un
Pequeños y Medianos
Astilleros Sociedad de Reconversión SA
, kā arī
Caixabank SA
,
Asociación Española de Banca
,
Unicaja Banco SA
,
Liberbank SA
,
Banco de Sabadell SA
,
Banco Bilbao Vizcaya
Argentaria SA
,
Banco Santander SA
,
Santander
Investment SA
,
Naviera Séneca AIE
,
Industria de Diseño
Textil SA
(
Inditex
),
Naviera Nebulosa de Omega AIE
,
Abanca Corporación Bancaria SA
,
Ibercaja Banco SA
,
Naviera Bósforo

AIE
,
Joyería Tous SA
,
Corporación Alimentaria Guissona SA
,
Naviera Muriola AIE
,
Poal Investments XXI SL
,
Poal Investments XXII SL
,
Naviera Cabo Vilaboa C‑1658 AIE
,
Naviera Cabo Domaio
C‑1659 AIE
,
Caamaño Sistemas
Metálicos SL
,
Blumaq SA
,
Grupo Ibérica de Congelados SA
,
RNB SL
,
Inversiones Antaviana SL
,
Banco de Albacete SA
,
Bodegas Muga SL
un
Aluminios Cortizo SAU
sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina trīs ceturtdaļas no Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumiem gan pirmajā instancē, gan apelācijas tiesvedībā lietā C‑128/16 P, kā arī apvienotajās lietās C‑649/20 P, C‑658/20 P un C‑662/20 P.
6)
Decal España SA
savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
7)
Eiropas Komisija sedz vienu ceturtdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem, kas tai radušies gan pirmajā instancē, gan apelācijas tiesvedībā lietā C‑128/16 P, kā arī apvienotajās lietās C‑649/20 P, C‑658/20 P un C‑662/20 P.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – spāņu.