CELEX: 62015TJ0616
EAF
AKV riigid
Cotonou leping
Kultuuriliste algatuste toetusprogramm viies Aafrika, Kariibi mere ja Vaikse ookeani piirkonna riigis (AKV riigid)
Komisjoni poolt sellele üksusele ülekantud summa, kes vastutab finantsprogrammi rakendamise eest Guinea‑Bissaus
Tagasinõudmine vastavalt finantsauditile
Nõuete tasaarvestamine
Proportsionaalsus
Alusetu rikastumine
Lepinguväline vastutus

Vaidluse taust
Vastavalt 23. juunil 2000 Cotonous allakirjutatud partnerluslepingule ühelt poolt Aafrika, Kariibi mere ja Vaikse ookeani piirkonna riikide rühma ning teiselt poolt Euroopa Ühenduse ja selle liikmesriikide vahel (
EÜT 2000, L 317, lk 3
; ELT eriväljaanne 11/35, lk 3), mis kiideti ühenduse nimel heaks nõukogu 19. detsembri 2002. aasta otsusega 2003/159/EÜ (
ELT 2003, L 65, lk 27
; ELT eriväljaanne 11/46, lk 121), loodi 9. Euroopa Arengufondi (EAF) raames kultuuriliste algatuste toetusprogramm viie Aafrika, Kariibi mere ja Vaikse ookeani piirkonna riigi jaoks (AKV riigid), milleks on need Aafrika riigid, mille ametlik keel on portugali keel (PALOP riigid).
PALOP riigid on Angola Vabariik, Cabo Verde Vabariik, Guinea-Bissau Vabariik, Mosambiigi Vabariik ning São Tomé ja Príncipe Demokraatlik Vabariik.
Euroopa Komisjon tegi kultuuriliste algatuste toetusprogrammi raames PALOP riikide kasuks rahastamisotsuse, mille väärtus on 3 miljonit eurot ja mis viidi ellu rahastamiskokkuleppega 9888/REG (edaspidi „rahastamiskokkulepe“), mille allkirjastasid 19. detsembril 2007 komisjon ja 29. veebruaril 2008 PALOP riigid, keda esindas Guinea‑Bissau Vabariigi piirkondlik eelarvevahendite käsutaja, ning see jõustus samal päeval. Kõnealuse kokkuleppe kehtivus lõppes 31. detsembril 2013.
Rahastamiskokkuleppe alusel allkirjastati 20. juulil 2009 teenuseleping viitenumbriga FED/2009/210‑646 (edaspidi „teenuseleping“) riigisisese eelarvevahendite käsutaja, nimelt Guinea‑Bissau Vabariigi majandus- ja rahandusministri (edaspidi „riigisisene eelarvevahendite käsutaja“) kui hankija ning hageja Transteci vahel, kes on arengunõustamisbüroo, kes tegeleb tehnilise koostöö teenuste pakkumisega avaliku sektori asutustele, erasektorile ja teistele organisatsioonidele tärkava turumajandusega riikides.
Teenuselepingu allkirjastas seejärel ka Guinea‑Bissau Vabariigi haridus-, kultuuri- ja teadusminister toetusesaaja esindajana ning selle kiitis heaks Euroopa Liidu delegatsiooni juht Guinea‑Bissau Vabariigis (edaspidi „delegatsiooni juht“) rahastaja esindajana.
Teenuselepingu lisade teatavaid sätteid ja lisasid muudeti 2011. ja 2012. aasta lisalepingutega. Kõnealune leping, mis artikli 3 kohaselt sõlmiti summas 344992 eurot ja tähtajaga 24 kuud, sõlmiti mitme lisalepingu tulemusel lõpuks summas 484787 eurot tähtajaga veidi enam kui 36 kuud, see tähendab kuni 31. augustini 2012. Lisalepingute eesmärk oli katta hageja erinevate ülesannete täitmisega seotud kulud, mida on üksikasjalikult selgitatud lepingu lisades 2 ja 3, mis puudutab tehnilise abi teenuste osutamist PALOP riikide kultuuriliste algatuste toetusprogrammi haldamise üksusele.
Hageja koostas ja allkirjastas teenuselepingu alusel dokumendi viitenumbriga FED/2010/249‑005 „Orçamento-programa cruzeiro e programme-estimate encerramento“ (programmi juurutamise ja lõpetamise eelarvestus, edaspidi „programmi eelarvestus“), mille kinnitas riigisisene eelarvevahendite käsutaja, allkirjastas seejärel toetusesaaja ja kiitis heaks delegatsiooni juht.
Programmi eelarvestuse kohaldamiseks ja kõigi ettenähtud tegevuste teostamiseks anti hageja käsutusse rahalised vahendid summas 2531560 eurot.
Hageja täitis vastavalt teenuselepingule ja programmi eelarvestusele talle pandud ülesanded ettenähtud tähtaja jooksul. Lepingu tähtajal, milleks lisalepingute kohaselt oli 31. augustil 2012, deklareeris ta kulutustena 475108,25 eurot teenuselepingu raames ning 1679933,71 eurot programmi eelarvestuse rakendamise raames.
Seejärel tellis komisjon kaks auditit, millest üks käsitles teenuselepingut ja teine programmi eelarvestust. Nende kahe auditiaruande kavandis, mis koostati vastavalt 12. ja 25. mail 2014, tuvastati erinevad abikõlbmatud kulutused summas 607072,24 eurot, mis pärast arvestuse korrigeerimist on väärtuses 607096,08 eurot programmi eelarvestuse kohta ja 10151,17 eurot teenuselepingu kohta.
Hageja esitas oma seisukohad auditiaruannete kavade kohta 11. juunil 2014. Nende aruannete lõplikus versioonis, mis esitati 25. juulil 2014, oli esitatud ka audiitori arvamus hageja seisukohtade suhtes.
Euroopa Liidu delegatsioon Guinea‑Bissau Vabariigis kinnitas audiitori järeldused. Enne programmi eelarvestusega seotud summa, nimelt 607096,08 euro tagasinõudmise kohta otsuse tegemist anti hagejale 29. oktoobri 2014. aasta kirjas võimalus esitada komisjonile oma seisukohad. Hageja vastas sellele kirjale 7. novembril 2014.
Delegatsiooni juhi ja riigisisese eelarvevahendite käsutaja 12. detsembril 2014 ühiselt allkirjastatud kirjas lükati hageja vastuväited ja argumendid tagasi. Hageja vaidlustas 14. detsembril 2014 selle kirja sisu ja jäi oma seisukoha juurde.
Euroopa Liidu delegatsioon Guinea‑Bissau Vabariigis saatis 26. märtsil 2015 hagejale võlateate nr 4940150201 summas 607096,08 eurot, mis kannab pealkirja „Vahendite tagastamine vastavalt auditiaruandele“. Võlateatele järgnes 30. märtsil 2015 kiri, mille kohaselt:
„Võttes arvesse [p]rogrammi eelarvestust […], millega seoses tuvastati auditiaruandes 607072,24 euro suurune abikõlbmatu summa, saadame Teile eraldi kirjas nimetatud summa ametliku võlateate. [Teenuselepingu lisa 1, mis käsitleb vaidluste lahendamist] artikkel 40 ei ole programmi eelarvestusele kohaldatav. Teatame, et tehniline hindamine on veel pooleli ja selle tulemused lisatakse toimikusse.“
Hageja vaidlustas 6. mai 2015. aasta kirjas võlateate ja 30. märtsi 2015. aasta kaaskirja. Ta kirjutas komisjonile uuesti 22. juunil 2015. Seejärel saatis komisjon 24. juunil 2015 hagejale e‑kirja, milles andis teada, et vastus edastatakse talle niipea kui võimalik.
Hageja esitas muud nõuded, mis tal komisjonile on, ning selle tulemusel otsustas komisjon olemasolevad nõuded ja võlad tasaarvestada, täpsustades, et programmi eelarvestuse eest kuulub lõpuks tasumisele 624388,73 eurot, kaasa arvatud 17292,65 eurot viivisintressi.
Hageja sai komisjoni eelarve peadirektoraadist seejärel kuus tasaarvestusotsust, mille eesmärk oli selle võla sissenõudmine, mille moodustasid programmi eelarvestuse suhtes läbi viidud auditiaruandes „abikõlbmatuteks kuludeks“ liigitatud kulud (edaspidi „vaidlusalune võlanõue“). Nimetatud otsused on järgmised:
–
25. augusti 2015. aasta otsus 45581,87 euro tasaarveldamiseks (jääknõudeõigus ilma intressita: 561514,21 eurot);
–
27. augusti 2015. aasta otsus 21639,45 euro tasaarveldamiseks (jääknõudeõiguse ilma intressita: 539874,76 eurot);
–
7. septembri 2015. aasta otsus 48715,20 euro tasaarveldamiseks (jääknõudeõigus ilma intressita: 491159,56 eurot);
–
16. septembri 2015. aasta otsus 21857,97 euro tasaarveldamiseks (jääknõudeõigus ilma intressita: 469301,59 eurot);
–
23. septembri 2015. aasta otsus 422302,02 euro tasaarveldamiseks (jääknõudeõigus ilma intressita: 46999,57 eurot);
–
25. septembri 2015. aasta otsus 64292,22 euro tasaarveldamiseks, kaasa arvatud viivisintress 17292,65 eurot (vaidlusaluse võlanõude lõppemine).
Pärast 25. augusti 2015. aasta otsuse kättesaamist saatis hageja Euroopa Liidu delegatsioonile Guinea‑Bissau Vabariigis 26. augustil 2015 kirja, milles ta viitas 6. mai 2015. aasta kirjas märgitule ja palus peatada võlateate mis tahes täitmisele pööramine, kuni komisjoni talitused vaatavad tema seisukoha läbi.
Delegatsiooni juht vastas 2. oktoobri 2015. aasta kirjas, mis edastati 5. oktoobri 2015. aasta e‑kirjaga, hagejale keelduvalt, kasutades kirja kokkuvõttes alljärgnevat lauset:
„Võttes aga arvesse vaidlusaluse summa suurust, viime läbi täiendava uurimise, millega hoiame Teid kursis.“
Õiguslikud ja lepingulised asjaolud
EAF asutati rahastamaks koostööd AKV riikidega, kõigepealt EMÜ asutamislepingu täiendamise teel ühe lisaga ning seejärel Euroopa Liidu Nõukogus kokku tulnud liikmesriikide sisekokkulepete alusel. Käesoleva ajani on olnud üheksa järjestikust EAFi ja sisekokkulepped nende kohta on sõlmitud tähtajaga, mis vastab nende erinevate kokkulepete ja konventsioonide kehtivusajale, millega Euroopa Liit ning selle liikmesriigid on seadnud AKV riikidega sisse erilise partnerluse. EAFi makstavad summad ei ole ette nähtud liidu üldeelarves, mistõttu iga EAFi reguleeritakse spetsiaalse finantsmäärusega.
Käesolev hagi puudutab seda, kuidas kohaldada 27. märtsi 2003. aasta finantsmäärust, mida kohaldatakse 9. Euroopa Arengufondi suhtes (
EÜT 2003, L 83, lk 1
; ELT eriväljaanne 11/46, lk 131), muudetud nõukogu 19. märtsi 2007. aasta määrusega (EÜ) nr 309/2007 (
ELT 2007, L 82, lk 1
) (edaspidi „9. EAFi suhtes kohaldatav finantsmäärus“).
Nagu nähtub nõukogu 18. veebruari 2008. aasta määruse (EÜ) nr 215/2008, mis käsitleb 10. Euroopa Arengufondi suhtes kohaldatavat finantsmäärust (
ELT 2008, L 78, lk 1
), muudetud nõukogu 11. aprilli 2011. aasta määrusega (EL) nr 370/2011 (
ELT 2011, L 102, lk 1
) (edaspidi „10. EAFi suhtes kohaldatav finantsmäärus“), artiklist 156, kohaldatakse ka muu hulgas 9. EAFist rahastatavate meetmete suhtes 10. EAFi sätteid alates selle jõustumisest 20. märtsil 2008 osas, mis käsitleb finantsjuhtimises osalejaid, tulutoiminguid, kulu tõendamist, kinnitamist ja maksmist, IT‑süsteeme, raamatupidamisaruannete esitamist ja raamatupidamisarvestust, samuti välisauditit ning eelarve täitmise kinnitamist.
Seejärel hakati nõukogu 2. märtsi 2015. aasta määruse (EL) 2015/323, mis käsitleb 11. Euroopa Arengufondi suhtes kohaldatavat finantsmäärust (
ELT 2015, L 58, lk 1
), sätteid alates 6. märtsist 2015 kohaldama ka eelmistest EAFidest rahastatavate toimingute suhtes, ilma et see mõjutaks kehtivaid juriidilisi kohustusi. Kuna käesolevas asjas tehti komisjoni poolt rahastamiskokkuleppe alusel rahastatud toimingud enne määruse 2015/323 kehtima hakkamist võetud õiguslike kohustuste täitmiseks, ei ole nimetatud määruse sätted neile toimingutele kohaldatavad.
Teenuseleping ja programmi eelarvestus
Teenuseleping sõlmiti kooskõlas rahastamiskokkuleppe artikliga 5, mille kohaselt sõlmib asjaomane riigisisene eelarvevahendite käsutaja välja valitud organisatsioonidega teenuselepingud, kes peavad enne 18. detsembrit 2010 koostama nõuetekohase programmi eelarvestuse (kõigepealt „käivitamine“, seejärel „juurutamine“ ja lõpuks „lõpetamine“).
9. EAFi suhtes kohaldatava finantsmääruse artikli 80 lõike 4 kohaselt on programmi eelarvestus „dokument, milles sätestatakse vajalikud inim- ja materiaalsed ressursid, eelarve ning üksikasjalik tehniline ja haldusalane rakenduskord projekti rakendamiseks“.
See määratlus on esitatud ka EAFi vahenditest ja Euroopa Liidu 2009. aasta eelarvest rahastatavatele programmi eelarvestuse menetluste praktilise juhendi (edaspidi „praktiline juhend“) artiklis 2.4.1.
Komisjoni teostatavad kontrollid ja auditid
9. Euroopa Arengufondi suhtes kohaldatava finantsmääruse artiklid 12 ja 13 puudutavad komisjoni teostatavat kontrolli EAFi toetatavate projektide ja programmide rakendamise raames.
9. EAFi suhtes kohaldatava finantsmääruse artikli 13 lõige 3 näeb muu hulgas ette:
„AKV riikide […] poolsed toimingud, mida rahastatakse EAFi vahenditest, on komisjoni kontrolli all, mida võib teostada eelneva heakskiitmise, järelkontrolli või liitmenetluse abil […].“
Eraldatud rahaliste vahendite kasutamise kontrollimiseks nähti rahastamiskokkuleppe lisa 1 artiklis 18 komisjoni kasuks ette mitu järelevalvesüsteemi. Nende süsteemide hulka kuulub muu hulgas täieliku auditi läbiviimine vajaduse korral arveid ja raamatupidamist tõendavate dokumentide ning mis tahes muude dokumentide alusel, mis puudutavad projekti või programmi rahastamist kuni seitse aastat pärast viimase makse kuupäeva. Lisa artikli 18.4 kohaselt võib „kontrolle ja auditeid kohaldada lepingupartneritele ja alltöövõtjatele, kes on saanud ühenduse vahendeid“. Nimetatud finantsauditite läbiviimine oli samuti ette nähtud nimetatud kokkuleppe lisa 2 artiklis 4.5 ja teenuselepingu lisa 1 artiklis 25.1.
Peale selle pidi programmi eelarvestuse artikli 4.15 kohaselt vastava programmi eelarvestuse raames tehtud kulusid kontrollitama ka finantsauditi käigus, olukorras kus audiitorid võisid läbi viia kõik arvepidamise, tehnilised, halduslikud ja õiguslikud kontrollid, mida nad peavad kasulikuks või vajalikuks.
Võlgade sissenõudmine
Võimalike komisjoni või riigisisese eelarvevahendite käsutaja tuvastatud nõuete suhtes kohaldati esmalt 9. EAFi suhtes kohaldatava finantsmääruse artikleid 41–47 ning seejärel alates 10. EAFi suhtes kohaldatava finantsmääruse jõustumisest 20. märtsil 2008 nimetatud määruse artikleid 63–65.
10. EAFi suhtes kohaldatava finantsmääruse artikli 65 lõike 2 sõnastuses korrati 9. EAFi suhtes kohaldatava finantsmääruse artikli 46 lõike 3 sisu. Need sätted ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2012. aasta määruse (EL, Euratom) nr 966/2012, mis käsitleb Euroopa Liidu üldeelarve suhtes kohaldatavaid finantseeskirju ning millega muudetakse nõukogu määrust (EÜ, Euratom) nr 1605/2002 (
ELT 2012, L 298, lk 1
), artikli 80 lõike 1 teine lõik annavad komisjoni peaarvepidajale volituse EAFi või liidu nõuded sissenõudmisel tasaarvestada selliste võlgnike samaväärsete nõuetega, kellel on omakorda EAFi või liidu suhtes kindel, kindlasummaline ja tasumisele kuuluv nõue.
Rahastamiskõlbmatud kulud
Juhendi punktis 3.3.2 on programmi eelarvestusega hõlmatud kulutuste liigid alljärgnevalt eristatud teenuselepinguga hõlmatud kulutuste liikidest:
„Erasektori kaudsete detsentraliseeritud toimingute puhul (üksnes EAF) ei tohi rahastada vastava üksuse tööjõukulusid ning tema oma tegevuskulusid, mis on vajalikud programmi eelarvestuste selle osa rahaliseks rakendamiseks, mida rahastatakse nende eri programmi eelarvestuse eelarve arvelt, mida puudutab nimetatud üksusega sõlmitud teenuseleping.“
Esiteks, mis puutub käesoleva hagi esemeks olevate teenuselepingute alusel eraldatud summade tagasinõudmisse, on nimetatud lepingu lisa 1 artiklis 31.1 märgitud:
„[Teenuse]lepingu sõlminud isik kohustub maksma hankijale tagasi summad, mis on talle lõplikku tasumisele kuuluvat summat ületades [teenuselepingu] alusel tasutud hiljemalt võlateates märgitud tähtajaks, mis on 45 päeva alates selle teate väljastamisest.“
Teenuselepingu lisa 1 artiklis 31.3 nähakse sellega seoses ette, et hankijal on õigus nõuda talle võlgnetav summa sisse, tehes tasaarvestuse lepinguvõtjale mis tahes alusel võlgu oleva summaga, ja vajaduse korral võib komisjon rahastajana astuda hankija asemele.
Teiseks, mis puudutab programmi eelarvestuse artikli 4.14 alusel eraldatud summade sissenõudmisse, on nimetatud programmi eelarvestuse artiklis 4.14 märgitud, et abikõlbmatutele kuludele vastav summa tuleb tagastada viivitamatult avansikontode haldaja ja peaarvepidaja või vajaduse korral programmi eelarvestuse punktis 4.2 nimetatud üksuse, see tähendab hageja poolt.
Programmi eelarvestuse punkti 4 sissejuhatava taande kohaselt peavad programmi eelarvestuse täitmist reguleerivad tehnilised sätted olema kooskõlas juhendis kirjeldatud eeskirjade ja menetlustega. Juhendi punktis 3.4.1 on sätestatud muu hulgas:
„Programmi eelarvestuse kinnitamine delegatsiooni juhi poolt tähendab tema antavat nõusolekut rahastamisele […] niivõrd, kuivõrd järgitakse käesolevas juhendis kirjeldatud eeskirju ja menetlusi. Nende eeskirjade ja menetluste järgimata jätmise korral on asjaomaste toimingutega seotud kulutused Euroopa Liidu vahenditest rahastamiseks kõlbmatud.“
Juhendi punktis 4.1.2 on muu hulgas sätestatud, et „abikõlblikud on kulutused, mis on seotud nõuetekohaselt heakskiidetud ja eelnevalt allkirjastatud programmi eelarvestuse toimingute tegemisega“.
Menetlus ja poolte nõuded
Hageja esitas käesoleva hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 3. novembril 2015.
Üldkohtu kantseleisse 22. jaanuaril 2016 saabunud dokumendiga esitas komisjon Üldkohtu kodukorra artikli 130 lõike 1 alusel vastuvõetamatuse vastuväite. Hageja esitas oma seisukohad selle vastuväite kohta 21. märtsil 2016.
Üldkohtu kaheksanda koja (varasem koosseis) 30. mai 2016. aasta määrusega liideti vastuväide põhikohtuasjaga.
Hageja palub Üldkohtul:
–
tunnistada hagi vastuvõetavaks;
–
tühistada „[k]omisjoni tasaarvestusotsused, mis sisalduvad 25. augusti, 27. augusti, 7. septembri, 16. septembri ja 23. septembri 2015. aasta kirjades ning puudutavad 624388,73 euro suuruse summa tagasimaksmist“;
–
mõista komisjonilt välja 624388,73 eurot, millele lisandub viivitusintress vastavalt Euroopa Keskpanga viiteintressimäärale, millele on lisatud kaks protsendipunkti;
–
mõista komisjonilt välja hüvitis mittevaralise kahju eest, mille suurus on sümboolne 1 euro;
–
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Üldkohtul:
–
esimese võimalusena jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata;
–
teise võimalusena tunnistada, et ta ei ole pädev hagi läbi vaatama;
–
kolmanda võimalusena jätta hagi rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja hagejalt.
Õiguslik käsitlus
Hagi ese
Kõigepealt märgib komisjon vastuväites, et käesoleva hagi eset tuleb piirata kuuest eespool punktis 17 loetletud tasaarvestusotsusest viiele, kuna hageja ei ole hagiavalduses vaidlustanud 25. septembri 2015. aasta otsust. Komisjoni sõnul tuleneb sellest, et arvesse võetav hagihind piirdub 560096,51 euroga.
Vastuväite kohta esitatud seisukohtades ei vaidle hageja vastu 25. septembri 2015. aasta otsuse väljajätmisele hagiavalduse nõuetest. Hageja märgib siiski, et summa, mille maksmist ta nõuab, eeldab siiski tingimata kõnealuse otsuse arvesse võtmist hagi esemes. Lisaks on hagiavalduses sõnaselgelt viidatud kõnealusele otsusele nende otsuste seas, mille vastu hagi on suunatud.
Kodukorra artikli 76 punktis d on sätestatud, et hagiavalduses tuleb märkida hagi ese, esitatud väited ja argumendid ning lühiülevaade nendest väidetest. Nimetatud andmed peavad olema piisavalt selged ja täpsed, et võimaldada kostjal valmistada ette kaitset ning Euroopa Kohtul teostada kontrolli. Järelikult peavad põhilised faktilised ja õiguslikud asjaolud, millel hagi põhineb, seostatult ja arusaadavalt ilmnema hagiavalduse tekstist endast (vt selle kohta 16. aprilli 2015. aasta kohtuotsus parlament vs. nõukogu,
C‑317/13 ja C‑679/13
,
EU:C:2015:223
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul on hageja selgelt ja ühemõtteliselt märkinud oma hagiavalduses summa, mille tagastamist ta taotleb, mis vastab 25. septembri 2015. aasta otsuses märgitud summale. Lisaks sellele on kõnealust otsust selles vähemalt üks kord määratletud kui „üht otsust, mille vastu käesolev hagi on suunatud“.
Sellest tulenevalt ei mõjuta hagi eset 25. septembri 2015. aasta otsuse väljajätmine hagiavalduse osast, milles loetletakse hageja nõuded.
[Parandatud 3. oktoobri 2018. aasta kohtumäärusega] Nimelt ilmneb hagiavalduse tekstist ühemõtteliselt, et eelkõige püüab hageja oma argumendiga saavutada kõigi eespool punktis 17 osutatud tasaarvestusotsuste tühistamise, millest kõigis soovitakse saavutada vaidlusaluse võlanõude sissenõudmine, see aga võimaldab nii Euroopa Kohtul teostada kontrolli kui ka kostjal valmistada ette kaitset. Oma menetlusdokumentides vastas kostja ka nimetatud argumendile, viidates sellele nõudele täies mahus.
Eeltoodust järeldub, et käesolev hagi on suunatud kõigi eespool punktis 17 viidatud tasaarvestusotsuste (edaspidi „vaidlustatud otsused“) vastu.
Seetõttu tuleb tagasi lükata komisjoni vastuväites kõigepealt esitatud argument, mille kohaselt tuleb hagi eset piirata kuuelt vaidlustatud otsuselt viiele.
Pädevus ja vastuvõetavus
Komisjon põhjendab oma vastuväidet kolme argumendiga.
Esiteks väidab komisjon, et hagi on vastuvõetamatu, kuna hagiavalduses puuduvad vaidlustatud otsuseid puudutavad konkreetsed väited. Ta väidab sellega seoses, et hageja esitatud väidete eesmärk on üksnes vaidlustada vaidlusaluse võlanõude põhjendatus, mitte aga nende otsuste esemeks oleva tasaarvestuse õiguslik ja rahanduslik nõuetekohasus.
Teiseks palub komisjon Euroopa Kohtul tunnistada, et tal puudub pädevus lahendada hagi, arvestades asjaolu, et vaidlustatud otsused ei ole etteheidetavad temale. Ta väidab esiteks, et ta sekkus üksnes programmi rahastamise tagamiseks, ja teiseks, et ta peaarvepidaja üksnes astus niimoodi tegutsedes riigisisese eelarvevahendite käsutaja asemele, otsused on aga etteheidetavad viimasele.
Kolmandaks väidab komisjon, et hageja on „kuritarvitanud menetlust“. Tema sõnul puudutavad vaidlustatud otsused sisuliselt hageja ja Guinea‑Bissau Vabariigi vahelisi lepingulisi suhteid, mistõttu hageja ei saa vahekohtuklausli puudumise olukorras hagi Euroopa Kohtule esitada.
Oma seisukohtades selle vastuväite kohta kinnitab hageja, et ta on vaidlustatud otsuste adressaat. Viimased ei ole tehtud lepingulises raamistikus ning need pärinevad komisjonilt, kes tegutses oma avaliku võimu pädevusi teostades.
Mis puutub komisjoni argumenti, et hageja „kuritarvitas menetlust“, siis tuleb märkida, et käesolev hagi põhineb osaliselt ELTL artiklil 263 ning selle ese on vaidlustatud otsuste tühistamine. Hageja põhjendas hagi sisuliselt viie väitega, mille kohaselt esiteks „puudub õiguslik alus“, teiseks on rikutud alusetu rikastumise keelu põhimõtet, kolmandaks on rikutud 9. EAFi suhtes kohaldatava finantsmääruse artiklitega 42, 44, 45 ja 47 antud kaalutlusõigust ja proportsionaalsuse põhimõtet, neljandaks on rikutud hea halduse põhimõtet ning viiendaks on komisjon teinud ilmseid hindamisvigu seoses programmi eelarvestuse kohta koostatud auditiaruande mitme järeldusega.
Hagiavalduses esitatud sõnaselge viide ELTL artiklile 263 ja selles esitatud väidete pealkirjad osutavad sellele, et Üldkohtul palutakse teostada oma pädevust kontrollida vaidlustatud otsuste seaduslikkust. Selles osas tuleb meenutada, et kohtupraktika kohaselt on akt – nagu iga vaidlusalune otsus –, millega komisjon kohtuväliselt tasaarvestab võlad ja nõuded, mis tulenevad erinevatest õigussuhetest ühe ja sama isikuga, nimetatud sätte mõttes vaidlustatav õigusakt. Sellise tühistamishagi läbivaatamisel on Üldkohtu ülesanne kontrollida ühe või mitme tasaarvestamisotsuse õiguspärasust seoses tagajärgedega, milleks on vaidlusaluste summade hagejale tegelikult maksmata jätmine (vt 6. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Technion ja Technion Research & Development Foundation vs. komisjon,
T‑216/12
,
EU:T:2015:746
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Siiski tuleb märkida, et kuna hageja on esitanud „õigusliku aluse puudumise“ väite ja väite komisjoni ilmse hindamisvea kohta seoses programmi eelarvestuse kohta koostatud auditiaruande mitme järeldusega, siis sisuliselt palub hageja Üldkohtul tuvastada, et vaidlustatud otsused ei saanud vaidlusalusel nõudel rajaneda. Nimelt heidab ta „õigusliku aluse puudumise“ väites komisjonile ette eelkõige, et komisjon on määratlenud teda selle nõude võlgnikuna, mis tema sõnul ei ole sissenõutav.
Käesoleva hagi eesmärk ei ole seega tegelikult mitte üksnes vaidlustatud otsuste tühistamine, komisjonilt 624388,73 euro suuruse summa väljamõistmine ja hageja mittevaralise kahju hüvitamine, vaid ka see, et Üldkohus tuvastaks, et liidul puudub hageja vastu vaidlusalune nõue (vt analoogia alusel 6. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Technion ja Technion Research & Development Foundation vs. komisjon,
T‑216/12
,
EU:T:2015:746
, punktid
ja
).
Mis puutub vaidlusaluse nõude olemusse, tuleb esiteks märkida, et lepinguline suhe puudub liidu, keda esindab komisjon, ja hageja vahel. Selle teenuselepingu teine pool, mille alusel hageja programmi eelarvestuse koostas, on Guinea‑Bissau Vabariigi majandus- ja rahandusminister, mitte liit, keda esindab komisjon. Mis puutub programmi eelarvestusse, siis märkis hageja vastuväite kohta esitatud seisukohtades, et tegemist ei ole mitte lepingu, vaid programmdokumendiga, mis käsitleb komisjoni eraldatud vahendite kasutamist vastavalt tema enda koostatud eelarvele ega loo vastastikuseid kohustusi komisjoniga. Kohtuistungil märkis komisjon, et ta jagab hageja seisukohta selles küsimuses. Ta määratles programmi eelarvestust ühepoolse aktina, mida võib pidada sarnaseks hageja tahteavaldusega, millega viimane muutub projekti nõuetekohase elluviimise eest vastutavaks.
Siinkohal olgu märgitud, et 9. EAFi suhtes kohaldatava finantsmääruse artikli 54 lõikest 4 nähtub, et programmi eelarvestused on „individuaalsed juriidilised kohustused“, mille on sõlminud AKV riik või ülemeremaad ja -territooriumid või nende nimel ja eest tegutsev komisjon. Seetõttu ei saa järeldada pelgalt asjaolust, et programmi eelarvestuse allkirjastas „heakskiitmiseks“ delegatsiooni juht, et tegemist on hageja ja liidu – keda esindab komisjon – vahel sõlminud lepinguga, kuna vastasel korral mindaks vastuollu nimetatud sätte sõnastusega.
Komisjoni rahaeraldise tegemine programmi eelarvestusele kujutab endast 9. EAFi suhtes kohaldatava finantsmääruse artikli 54 lõike 3 punktis a ette nähtud maksmiskohustuse täitmist, ilma et sellist kohustust oleks programmi eelarvestuses ette nähtud. Neil asjaoludel ei tulene nimetatud rahaeraldisest tulenevate nõuetega seotud komisjoni õigused ka programmi eelarvestusest ja need põhinevad üksnes liidu õigusest tulenevate nende pädevuste teostamisel, mis on komisjonil eri finantsmääruste alusel EAFile suunatud vahendite raamistikus.
Teiseks tuleb märkida, et vaidlusalune võlanõue põhineb üksnes programmi eelarvestuse artikli 4.15 ja rahastamiskokkuleppe artikli 4.5 alusel koostatud programmi eelarvestuse auditiaruande järeldustel, ilma et oleks viidatud teenuselepingu sätetele. Nimetatud aruande punktist 2.5 nähtub, et see aruanne puudutab üksnes liidu vahenditest avansikonto kujul moodustatud eelarve täitmise raames tuvastatud abikõlbmatuid kulusid. Aruanne ei puudutanud seega kõnealuse lepinguga hõlmatud kulusid, nimelt hageja tööjõukulusid ning tema oma tegevuskulusid, mis on vajalikud programmi eelarvestuste selle osa täitmiseks, mida rahastatakse programmi eelarvestuse eelarvelise osa arvelt.
Sellest järeldub, et vaidlusaluse nõude olemasolu ei nähtu hageja ja riigisisese eelarvevahendite käsutaja vahelise teenuselepingu sõlmimise lepingulisest kontekstist, lepingutingimuste tõlgendamisest või hageja ja liidu vahel – keda esindab komisjon – sõlmitud mis tahes rahastamiskokkuleppe sätetest.
Neil asjaoludel ei ole hageja vastupidi komisjoni väidetele „kuritarvitanud menetlust“, kui ta esitas Üldkohtule vaidlustatud otsuste tühistamise nõude. Kohtupraktika kohaselt saab liidu kohtule ELTL artikli 263 alusel esitada hagi üksnes siis, kui vaidlustatud akti eesmärk on tuua kaasa siduvaid õiguslikke tagajärgi, mis paigutuvad väljapoole pooli siduvat lepingulist suhet ning mis eeldavad, et institutsioon täidab talle kui haldusorganile antud avaliku võimu volitusi (29. septembri 2016. aasta kohtumäärus Investigación y Desarrollo en Soluciones y Servicios IT vs. komisjon,
C‑102/14 P
, ei avaldata,
EU:C:2016:737
, punkt
; vt selle kohta ka 9. septembri 2015. aasta kohtuotsus Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro vs. komisjon,
C‑506/13 P
,
EU:C:2015:562
, punkt
).
Mis lisaks puudutab komisjoni argumenti, et vaidlustatud otsused ei ole talle omistatavad, kuna ta astus neid otsuseid tehes riigisisese eelarvevahendite käsutaja asemele, siis olgu rõhutatud, et EAFi vahenditele kohaldatavad finantsalased normid, nimelt 9. EAFi suhtes kohaldatava finantsmääruse artikli 46 lõige 3 ja 10. EAFi suhtes kohaldatava finantsmääruse artikli 80 lõige 1, mis käsitlevad nõuete sissenõudmist tasaarvestamise teel, ei näe ette asemele astumise süsteemi. Kõnealune süsteem oli ette nähtud üksnes teenuselepingu artikli 31.1 alusel. Siiski ilmneb eespool punktist 64, et kõnealuse lepingu sätted ei ole vaidlusaluse nõude sissenõudmiseks kohaldatavad. Igal juhul tuleb tõdeda, et kuna asemele astumine võimaldab nõude üleminekut asemele astujale, kellest saab nõudega seotud õiguste omaja, siis tuleb nentida, et vaidlustatud otsused on isegi asemele astumise korral omistatavad komisjonile.
Lõpuks, mis puutub komisjoni väitesse hageja tühistamisnõude vastuvõetamatuse kohta, siis sellega ei saa nõustuda. Vastavalt 10. EAFi suhtes kohaldatava finantsmääruse artikli 63 lõigetele 2 ja 3 on eelarvevahendite käsutaja ja peaarvepidaja poolt kontrollimine, et nõue on kindel, kindlasummaline ja tasumisele kuuluv, tasaarvestamise otsuse tegemise eeltingimus ja see kehtib seda enam 10. EAFi suhtes kohaldatava finantsmääruse artikli 65 alusel koostatud nõude tasaarvestusotsuse kohta. Järelikult ei saa hagejale keelata õigust vaidlustada sellise nõude olemasolu, mis komisjonil on tema suhtes, kuna selline nõue on vaidlustatud otsuste kui selliste õiguslik alus.
Kõigest eespool esitatust tulenevalt on Üldkohus pädev käesolevat vaidlust lahendama. Komisjoni vastuväide tuleb tagasi lükata ja hagi tunnistada tervikuna vastuvõetavaks.
Sisulised küsimused
Tühistamisnõuded
Enne neljanda väite käsitlemist, mille kohaselt rikuti menetluslikke tagatisi, on asjakohane käsitleda esimest, kolmandat ja viiendat väidet, kuivõrd need puudutavad komisjoni väidete konkreetse „õigusliku aluse puudumist“, EAFi raames kohaldatavatest finantssätetest tuleneva komisjoni kaalutlusõiguse ulatust ning nendega üritatakse tõendada, et ta tegi ilmse hindamisvea, kui ta kinnitas programmi eelarvestuse auditiaruande teatavad järeldused.
Mis puudutab teise väitesse, siis tuleb seda analüüsida koos komisjoni esitatud nõudega tagastada väidetavalt alusetu rikastumisega seotud summa, millele lisandub vastavalt Euroopa Keskpanga intressimäärale kindlaks määratud intressimäär, millele lisandub viivitusintress vastavalt Euroopa Keskpanga viiteintressimäärale, millele on lisatud kaks protsendipunkti.
–
Esimene väide, et „puudub õiguslik alus“
Esiteks väidab hageja, et komisjon ei määranud vaidlustatud otsustes kindlaks, mis on tema nõuete konkreetne „õiguslik alus“, ning rikkus seetõttu õiguskindluse põhimõtet. Ta tugineb siinkohal 29. oktoobri 2014. aasta, 12. detsembri 2014. aasta ja 2. oktoobri 2015. aasta kirjadele, milles komisjon põhjendas liidul tema suhtes olemasolevat nõuet üksnes teenuselepingu artiklitega 28–31 ning [9.] EAFi suhtes kohaldatava finantsmäärusega, täpsustusi seejuures esitamata.
Teiseks väidab hageja, et teda ei saa pidada vaidlusaluse nõude võlgnikuks, kuna ta tegutses vahendajana komisjoni ja Guinea‑Bissau Vabariigi vahel, olles viimasest õiguslikult eraldiseisev. Ta väidab, et 9. EAFi suhtes kohaldatava finantsmääruse artikkel 46 ei võimalda nõude sissenõudmist eraõiguslikult üksuselt, kes osaleb kaudses detsentraliseeritud tegevuses, kuid kes ei ole vastava summa saaja. Tema sõnul nähtub rahastamiskokkuleppe lisa 1 artiklist 3, et summa saajaks olev riik on vastutav programmi rakendamise eest komisjoni ees. Selles osas täpsustab ta, et programmi eelarvestuses abikõlbmatuteks loetud summat ei ole kasutatud tema kulude katmiseks ning seda ei ole eraldatud mis tahes kasumimarginaaliga.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu. Ta väidab, et 9. EAFi suhtes kohaldatava finantsmääruse artikli 13 lõige 3 ja artiklid 42–47 annavad tema peaarvepidajale volituse vaidlusalune võlanõue sisse nõuda ning seetõttu on need vaidlustatud otsuste õiguslik alus. Lisaks väidab ta, et hagejat ei saa pidada pelgalt finantsvahendajaks, vaid ta on täielikult vastutav programmi eelarvestuse alusel eraldatud vahendite haldamise eest selle määruse artikli 80 alusel, mille lõige 3 sätestab, et „vastav [erasektori] üksus vastutab projekti või programmi rakendamise eest riigisisese eelarvevahendite käsutaja asemel“.
Kõigepealt olgu meenutatud, et õiguskindluse põhimõte on üks liidu õiguse üldpõhimõte, mille järgimise peab Üldkohus tagama. See nõuab, et iga niisuguse akti siduv laad, mille eesmärk on luua õiguslikke tagajärgi, tuleneb mõnest liidu õigusnormist, mis peab olema sõnaselgelt märgitud akti õigusliku alusena ja mis määrab kindlaks akti õigusliku vormi (vt 12. detsembri 2007. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon,
T‑308/05
,
EU:T:2007:382
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Seda nõuet tuleb seda enam kohaldada otsustele, mis on adresseeritud ELTL artikli 288 neljandas lõigus osutatud füüsilistele või juriidilistele isikutele.
Siiski ei tarvitse viite puudumine konkreetsele õiguslikule alusele olla sisuline viga, kui õiguslikku alust on võimalik kindlaks teha akti või otsuse muude osade abil. Otsene viide on siiski ilmtingimata vajalik juhul, kui selle puudumise korral jääks täpne õiguslik alus huvitatud isikute ja pädeva liidu kohtu jaoks ebaselgeks (26. märtsi 1987. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu,
45/86
,
EU:C:1987:163
, punkt
, ja 12. detsembri 2007. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon,
T‑308/05
,
EU:T:2007:382
, punkt
).
Käesolevas asjas tuleb märkida, et vaidlustatud otsused sisaldavad vastavas joonealuses märkuses sõnaselget viidet 10. EAFi suhtes kohaldatava finantsmääruse artiklile 65 ja määruse nr 966/2012 artiklile 80.
Nagu nähtub 10. EAFi suhtes kohaldatava finantsmääruse artikli 65 sõnastusest, annab selle sätte lõige 2 komisjonile aluse nõuda EAFi nõuded sisse tasaarvestuse kaudu.
Mis puutub määruse nr 966/2012 artiklisse 80, siis tuleb märkida, et selle sätte lõike 1 teise lõiguga on asendatud komisjoni 23. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 2342/2002, millega kehtestatakse Euroopa ühenduste üldeelarve suhtes kohaldatavat finantsmäärust käsitleva nõukogu määruse (EÜ, Euratom) nr 1605/2002 üksikasjalikud rakenduseeskirjad (
EÜT 2002, L 357, lk 1
; ELT eriväljaanne 01/04, lk 145), artikkel 83, mida kohaldati
mutatis mutandis
10. EAFi suhtes kohaldatava finantsmääruse artikli 65 lõike 2 rakendamisele vastavalt kõnealuse määruse artikli 65 lõikele 7.
Sellest järeldub, et kuna vaidlustatud otsused põhinesid 10. EAFi suhtes kohaldatava finantsmääruse artiklil 65 ja määruse nr 966/2012 artiklil 80, siis ei saa komisjonile ette heita, et ta on rikkunud kohustust esitada vaidlustatud otsustes tasaarvestamiseks konkreetne õiguslik alus.
Mis puutub küsimusse, kas komisjonil oli õigus vaidlustatud otsuste esemeks olevat tasaarvestamist põhjendada vaidlusaluse nõudega, kuna hageja sõnul ei ole ta oma nõuete konkreetset „õiguslikku alust“ kindlaks määranud, siis tuleb meenutada, et vaidlusalune nõue põhineb programmi eelarvestuse auditiaruandel, nagu nähtub selgesti vaidlustatud otsustest ja võlateatest. Kõnealuse aruande punktis 2.2 on määratud selgesti kindlaks kõik sätted, mille alusel on vaidlusalune nõue esitatud.
Mis lisaks puutub hageja argumentidesse tema kui komisjoni ja Guinea‑Bissau Vabariigi vahendaja kohta, siis on nendes sisuliselt heidetud komisjonile ette vaidlustatud otsuste vastuvõtmist, ilma et komisjonil oleks ühtki õiguslikku alust, mis võimaldaks tal käsitada hagejat vaidlusaluse nõude võlgnikuna ja sellest tulenevalt nende otsuste adressaadina.
Siinkohal olgu kõigepealt täpsustatud, et 10. EAFi suhtes kohaldatava finantsmääruse artikli 64 lõikest 2 tuleneb, et komisjon võib, ilma et see mõjutaks AKV riikide vastutust, „isikutelt, välja arvatud riigid, saadaoleva summa formaalselt kindlaks määrata otsusega, mis on täitmisele pööratav asutamislepingu artiklis [299] sätestatutega samaväärsetel tingimustel“.
Sellest järeldub, et vastupidi hageja väidetele oli komisjonil 10. EAFi suhtes kohaldatava finantsmääruse artikli 64 lõike 2 kohaselt õiguslik alus tuvastada nõudeõiguse olemasolu hageja kui eraõigusliku isiku suhtes, kes on toetusesaajariigist, käesoleval juhul Guinea‑Bissau Vabariigist eraldiseisev üksus.
Seejärel tuleb kontrollida, kas vaidlusalune võlanõue oli muutunud sissenõutavaks 10. EAFi suhtes kohaldatava finantsmääruse artikli 63 lõigete 2 ja 3 tähenduses hagejalt.
Sellega seoses olgu märgitud, et programmi eelarvestuse artikkel 4.14 nägi sõnaselgelt ette, et hageja määratud peaarvepidaja või avansikontode haldaja või hageja peab abikõlbmatu summa tagastama ning üksnes siis, kui seda ei tehta ja enne esialgse eraldise makse tegemist ei ole pangagarantiid saadud, võib toetusesaajariigi esindaja, nimelt riigisisene eelarvevahendite käsutaja olla kohustatud maksma selle summa tagasi.
Sellest järeldub, et hageja oli programmi eelarvestuse artikli 4.14 kohaselt võtnud programmi eelarvestuse koostamisega ühepoolselt kohustuse tagastada võimalikud komisjoni tuvastatud abikõlbmatud kulud. Seega käsitas komisjon teda vaidlusaluse võlanõude võlgnikuna õigesti.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla juhendi punktid 2.5 ja 4.1.5, milles on vastavalt ette nähtud, et „delegeeritud volituste ja vastutuse ulatusest olenemata jääb programmi eelarvestuse täitmise rahaline vastutus komisjoni suhtes […] toetusesaajariigi/toetusesaajariikide esindaja kanda“ ning „tagasimaksekorralduse väljastamise korral peab asjaomase toetusesaajariigi/toetusesaajariikide esindaja tagama võlgnetava summa tegeliku tagastamise“.
Nimelt nähtub programmi eelarvestuse punkti 4 sissejuhatavast lõigust, et kõnealuses punktis kirjeldatud asjaoludega soovitakse täpsustada ja täiendada programmi eelarvestusele kohaldatava juhendi sätteid, mistõttu neile ei saa tugineda, et seada kahtluse alla programmi eelarvestuse konkreetsetes sätetes ette nähtud üksuste rahalist vastutust.
Kuna rahastamiskokkulepe on kohaldatav mitmele programmile või projektile, mille haldamine ei ole tingimata kaudse erasektori detsentraliseeritud haldamine, siis ei saa sellele tugineda nende konkreetsete programmi eelarvestuses võetud hageja kohustuste ümberlükkamiseks.
Lõpuks, mis puutub hageja argumenti, mille kohaselt ei ole programmi eelarvestuse alusel abikõlbmatuteks loetud kulutustega kaetud tema kulusid ja seda ei ole eraldatud mis tahes kasumimarginaaliga, siis sellega ei saa nõustuda. Nagu nähtub 10. EAFi suhtes kohaldatava finantsmääruse artikli 65 lõikest 2, tasaarvestatakse nõuded „mis tahes võlgniku nõuetega“. Seepärast võib nõue olla suunatud komisjoni mis tahes rahalise toetuse suhtes, mis on eraldatud EAFi rahaliste vahendite haldamise raames, sõltumata sellest, kas makse on tehtud kulude katmiseks, võlgniku tasu maksmiseks või kasumimarginaali eraldamiseks.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esimene väide tagasi lükata.
–
Kolmas ja viies väide, mille kohaselt on rikutud EAFi vahendite kasutamise raames kohaldatavatest finantseeskirjadest tulenevaid kaalutlusõiguse norme ja proportsionaalsuspõhimõtet ning tehtud ilmseid hindamisvigu seoses teatavate programmi eelarvestuse auditiaruandes tehtud järeldustega
Kolmandas väites märgib hageja esiteks, et komisjon ei ole kasutanud kaalutlusõigust, mis tema suhtes tuleneb 9. EAFi suhtes kohaldatava finantsmääruse sätetest, mis käsitlevad saadaolevate summade kindlaksmääramist ja sissenõudmist, tõlgendades neid koostoimes juhendiga, kuna ta piirdus üksnes audiitori hinnangu kinnitamisega ega teinud pärast programmi eelarvestuse audiaruande esitamist iseseisvat otsust.
Teiseks väidab hageja, et komisjon rikkus proportsionaalsuse põhimõtet, kui ta ei kaalunud nõude mõju asjaomase teenuselepingu väärtusega ning jättis arvestamata asjaoluga, et teenuselepingus olid nähtud ette sanktsioonid juhuks, kui hageja ei täida lepingust tulenevaid kohustusi. Ta väidab, et komisjon jättis arvestamata ka asjaoluga, et rahastamiskõlbmatuks loetud kulud on tal tekkinud erinevate lõplike toetusesaajate suhtes ja ta on maksnud need summad neile välja ning vaidlusaluse nõude summast 97% vastab neile toetusesaajatele makstud summadele.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu. Ta leiab, et programmi eelarvestuse auditiaruanne on õige ja põhjendatud, mistõttu ta sai selle heaks kiita, esitamata seejuures ülearuseid lisamärkusi. Mis puutub teenuselepingu väärtust puudutavate asjaolude arvessevõtmisse ja teenuselepingus ette nähtud sanktsioone, siis tuletab ta meelde, et nimetatud leping ja programmi eelarvestus on kaks eraldi dokumenti.
Viiendas väites märgib hageja, et komisjon tegi ilmse hindamisvea niivõrd, kuivõrd ta kinnitas programmi eelarvestuse auditiaruande finantsjäreldused nr 1, 2 ja 8.
Sellega seoses tuleb märkida, et auditiaruande finantsjärelduses nr 1 „Kulude ümberjaotamine teisele eelarvereale“ tegi audiitor kindlaks abikõlbmatud kulud summas 200779,27 eurot, mis tulenesid kulude ümberjaotamisest programmi eelarvestuse eri rubriikide vahel pärast seda, kui hageja jaotas algul ebaõigesti klassifitseeritud kulud ümber.
Audiitor leidis finantsjärelduses nr 2 „Toetuslepingutega pärast lisalepingu nr 1 tähtaega seotud kulud“, et kulud, mis tekkisid eri toetuselepingute lisalepingu nr 2 kehtivuse jooksul summas 312265,42 eurot, on abikõlbmatud, kuna puudub järjepidevus lisalepingu nr 1 lõppemise (kehtivus 24. jaanuarist kuni 16. aprillini 2012) ja lisalepingu nr 2 alguse vahel (23. mai 2012).
Audiitor märkis finantsjärelduses nr 8 „Kulud väljaspool lepingu kehtivust“, et teatavad kulud summas 32585 eurot tehti pärast programmi eelarvestuse lõppu ja on seega abikõlbmatud.
Mis puutub finantsjäreldusse nr 1, siis väidab hageja, et juhendi punktis 3.5.2, rahastamiskokkuleppe lisa 1 artiklis 2.1 ja programmi eelarvestuse artiklis 4.12 on lubatud summade ümberjaotamine üksnes eelarve põhirubriikide vahel või sama eelarve põhirubriigi sees, mistõttu summade ümberjaotamine alamrubriikide vahel ei olnud lubatud. Mis puutub teatavatesse ümberjaotatud summadesse, siis ei ole audiitori järeldused piisavalt põhjendatud. Lisaks väidab hageja, et eelarvereal 390000 kirjeldatud summa audiitori ümberliigitamise tagajärjel eelarvereale 177000 oli tal kohustus kanda kulud, mis on seotud ühelt poolt vajadusega säilitada kaht esimest finantstagatist kauem ja teiselt poolt vajadusega esitada kolmas finantstagatis.
Komisjon leiab, et programmi eelarvestuse eelarvet tuleb käsitada selle eelarvestuse erinevate koostisosade summana ning raamatupidamisarvestuse ümberklassifitseerimised ja korrigeerimised on audiitor teinud asjaomaste kulude originaaldokumentide põhjaliku analüüsi alusel.
Mis puutub finantsjäreldusse nr 2, siis märgib hageja, et järjepidevus rahastamiskokkuleppe lisalepingu nr 1 lõpu ja nr 2 alguse vahel tõesti puudub. Siiski heidab ta sisuliselt ette, et komisjon keeldus toetuslepingute lisalepingule tagasiulatuvat jõudu omistamast, mida ta tegi teenuselepingu lisalepingu nr 2 puhul, et heastada selle lepingu lisalepingu sõlmimisega hilinemist tema poolt, mis sundis hagejat jätkama oma ülesannete täitmist ajavahemikul 1. jaanuarist kuni 10. veebruarini 2012 ilma lepinguta.
Komisjon väidab, et vastavalt Euroopa Liidu välismeetmete raames sõlmitud toetuslepingutele kohaldatavate üldtingimuste artiklitele 11 ja 14.1, nagu neid on korratud programmi eelarvestuses ja lisatud igale toetuslepingule, ei saa asjaomaste meetmete rakendamise tähtaega õiguspäraselt pikendada.
Seoses finantsjäreldusega nr 8 väidab hageja, et kulud on seotud programmi eelarvestuse kehtivusaja jooksul osutatud teenustega, milleks on toetuslepingu raames tehtud tööde järelevalve ja läbivaatamine enne toetuslepingu lõppu 30. juunil 2012.
Komisjoni väitel ei saa hageja väita, et ta on osutanud kõik asjaomased teenused, kui ta jättis teenuste lõpparuanded ja tõendid oma nõuete toetuseks enne ettenähtud tähtaega esitamata.
Tuleb meenutada, et liidu vahendite usaldusväärse finantsjuhtimise põhimõte on sätestatud 9. EAFi suhtes kohaldatava finantsmääruse artiklis 4 ja 10. EAFi suhtes kohaldatava finantsmääruse artikli 6 punktis d. Nagu nähtub viimati nimetatud määruse artiklist 11, hõlmab see säästlikkust, tõhusust ja mõjusust.
Komisjoni kohustus tagada EL vahendite usaldusväärne finantsjuhtimine kooskõlas EL toimimise lepingu artikliga 317 ning vajadus võidelda liidu rahastamist puudutava pettusega annavad finantstingimusi puudutavatele kohustustele keskse tähtsuse (17. juuni 2010. aasta kohtuotsus CEVA vs. komisjon,
T‑428/07 ja T‑455/07
,
EU:T:2010:240
, punkt
).
Sellest järeldub, et käesoleval juhul on hageja kohustus esitada kulud, mis on tekkinud projekti täitmise ajal ja vastavalt nõuetele, mis on sätestatud programmi eelarvestuses, juhendis ja rahastamiskokkuleppes, põhikohustus, mis võimaldab komisjonil saada vajalikke andmeid tegemaks kindlaks, kas maksed olid EAFi toetuse maksmiseks abikõlblikud, ja nõuda vajaduse korral saadaolevad summad sisse.
Mis puutub usaldusväärse finantsjuhtimise põhimõttesse, eelkõige tõhususe põhimõttesse, siis ei saa komisjonile ka ette heita, et ta tugines oma otsuses nende nõuete põhjendamisel, mille võlausaldaja ta rahastajana oli, programmi eelarvestuse auditiaruande järeldustele, kuivõrd need tundusid talle täpsed ja põhjendatud.
Sellest hoolimata nähtub 10. EAFi suhtes kohaldatava finantsmääruse artikli 63 lõikest 1 ja artikli 65 lõikest 2, et komisjoni määratud vastutav eelarvevahendite käsutaja pidi kontrollima võla olemasolu ja suurust ning sissenõutavuse tingimusi ja tal oli õigus nõuet tühistada ja summat muuta.
Seetõttu ei jää nõuete sissenõudmisel komisjoni kaalutlusõiguse kohaldamine kohtuliku kontrolli teostamise alt välja. Vastasel korral oleks vastutava eelarvevahendite käsutaja kaalutlusõigus tegelikkuses peaaegu suvaõigus, mis jääb liidu kohtu kontrolli alt välja (vt selle kohta 13. juuli 2011. aasta kohtuotsus Kreeka vs. komisjon,
T‑81/09
, ei avaldata,
EU:T:2011:366
, punkt
).
Just neid kaalutlusi arvestades tuleb analüüsida, kas vastavalt 10. EAFi suhtes kohaldatavale finantsmäärusele on läbi viidud iseseisev ja piisav hindamine ja, vajaduse korral, kas komisjon leidis õigesti, et hageja toime pandud finantsrikkumised olid piisavalt tõsised, et proportsionaalsuse põhimõtet arvesse võttes on vajalik kõikide programmi eelarvestuse auditiaruandes tuvastatud abikõlbmatute kulude tagasinõudmine.
Sellega seoses tuleb meenutada, et kohtupraktika kohaselt nõuab proportsionaalsuse põhimõte, et liidu institutsioonide tegevus ei läheks kaugemale sellest, mis on asjaomaste õigusnormidega seatud legitiimsete eesmärkide saavutamiseks sobiv ja vajalik, ning juhul, kui on võimalik valida mitme sobiva meetme vahel, tuleb rakendada kõige vähem piiravat meedet ning tekitatud piirangud peavad olema seatud eesmärkidega vastavuses (vt 26. veebruari 2016. aasta kohtuotsus Bodson jt vs. Euroopa Investeerimispank,
T‑240/14 P
,
EU:T:2016:104
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul tuleb hinnata, kas tasaarvestusaktid, kuivõrd need rajanesid programmi eelarvestuse auditiaruande järeldustes nr 1, 2 ja 8 tuvastatud abikõlbmatutel kulutustel, ei lähe kaugemale sellest, mis on vajalik usaldusväärse finantsjuhtimise ja EL vahendeid kahjustava pettuse vastase võitluse eesmärkide saavutamiseks, nagu on märgitud eespool punktides 105 ja 106.
Mis puutub esiteks auditiaruande finantsjäreldusse nr 1, tuleb asuda seisukohale, et hageja argumendid, milles ta väidab, et ta pidi tasuma kõik pangagarantiide ning muude toetuste ja eelarvetagatistega seotud kulud, põhinevad väärväidetel. Tegelikult seisnes eelarvepunkti 177000 „Muud kulud seoses toetuste ja tagatistega“ osas audiitori läbiviidud ümberjaotamine sellest 53279,17 euro suuruse summa lahutamises, mistõttu kogusumma pärast korrektsiooni oli 2672,17 eurot. Pärast audiitori läbiviidud korrektsioone ei lasunud hagejal eelarverea 177000 kohaselt toetuskõlbmatuid kulusid.
[Parandatud 3. oktoobri 2018. aasta kohtumäärusega] Lõpetuseks on audiitori eri eelarveridades tehtud korrektsioonide tulemusena tuvastatud abikõlbmatuid kulusid summas 80988,96 eurot, kuivõrd need kulutused on suurenenud või nende tõttu on ületatud teatavaid eelarve alamrubriike (eelarveread 250000, 320000, 340000, 350000, 370000, 112000 ja 172000). Mis aga puutub muudesse eelarve alamrubriikidesse, siis on audiitori läbiviidud ümberjaotamise tulemusel eelarve ületamine vähenenud (eelarveread 154000, 174000 ja 360000) või on see isegi kadunud (eelarveread 152000, 156000, 177000 ja 39000).
Audiitori korrektsioonide tulemusel lahutati programmi eelarvestuse lõppeelarve täitmisel hagejale ette heidetavast eelarve ületamisest 50554,74 euro suurune summa. Seetõttu on audiitor ümber jaotanud vaid 30434,22 euro suuruse summa (see tähendab 80988,96 euro ja 50554,74 euro vahe) kogusumma 200779,27 euro kohta, mis vastab finantsjärelduses nr 1 tuvastatud abikõlbmatute kulude kogusummale.
Seetõttu ei saa komisjonile ette heita, et ta kiitis audiitori korrektsioonid heaks, kuna need moodustasid üksnes väikese osa hagejale etteheidetavate eelarveületamiste kogusummast, mille olemasolu või ulatust ei ole hageja vaidlustanud. Peale selle viis audiitor need korrektsioonid läbi hageja poolt talle kohapeal esitatud dokumentide põhjal, mistõttu komisjonil ei olnud igal juhul võimalik selle summa üksikasju, mis peab igale eelarvereale määratud olema, ise kontrollida.
Seega ei rikkunud komisjon proportsionaalsuse põhimõtet, kui ta kiitis heaks auditiaruande finantsjärelduse nr 1. Peale selle ei saa talle ette heita audiitori järeldustele sõltumatu hinnangu andmata jätmist, kuna tema käsutuses ei olnud kõiki audiitori arvesse võetud tõendeid.
Samamoodi tuleb auditiaruande finantsjäreldusega nr 8 seoses tõdeda, et kuna hageja ei ole suutnud osutatud teenuste lõpparuandeid komisjonile üle anda enne lepingu kehtivuse lõppu ning tal oli üksnes programmi eelarvestuse tähtaja järgsest ajast pärinevaid arveid, ei ole ta esitanud tõendeid, mis annaksid alust järeldada, et komisjon on teinud ilmse hindamisvea või rikkunud proportsionaalsuse põhimõtet.
Mis aga puutub auditiaruande finantsjäreldusse nr 2, siis tuleb märkida, et nagu hageja oma kirjalikes menetlusdokumentides ja kohtuistungil õigesti väitis, ei võtnud komisjon arvesse asjaolu, et teenuselepingu lisalepingu nr 2 sõlmimisega hilineti 1. jaanuarist kuni 10. veebruarini 2012.
Sellega seoses tuleb märkida, et komisjoni esindaja poolt hagejale 23. jaanuaril 2012 saadetud e-kirjast, mis on esitatud hagiavalduse lisas, ilmneb, et teenuselepingu pikendamisele ei olnud selle kuupäeva seisuga heakskiitu veel antud. Komisjoni esindaja, kes on Euroopa Liidu delegatsiooni poliitikavaldkonna ja pressiatašee Guinea‑Bissau Vabariigis, väljendas selles e-kirjas kahetsust viivituse pärast ja kinnitas, et selle lepingu pikendamise tagasiulatuvus „[ei tekita küsimusi]“.
Sellest järeldub, et kui komisjon keeldus auditiaruande finantsjärelduses nr 2 tuvastatud kulude sissenõudmisest, keeldus ta tagasiulatuva jõu kohaldamisest toetuslepingute lisalepingutele, mida ta kohaldas teenuselepingu lisalepingule, olles pikendamisega hiljaks jäämisest täielikult teadlik.
See keeldumine võis õiguslikult olla põhjendatud Euroopa Liidu välistegevuse raames sõlmitud toetuslepingutele kohaldatavate üldtingimuste sõnastusega, sest ühelt poolt tuli toetuslepingute tähtaja pikendamist vastavalt üldtingimuste artiklile 11.1 toetusesaajal taotleda kooskõlas artikliga 9, mis näeb ette, et „[toetuslepingut] saab muuta üksnes lepingu täitmise ajal“, ja teiselt poolt saab samade üldtingimuste artikli 14.1 kohaselt lugeda abikõlblikeks üksnes kulusid, mida on „meetme rakendamise ajal tegelikult kantud“.
Selle keeldumisega võidi aga rikkuda proportsionaalsuse põhimõtet, kuna komisjoni esindaja soovitas 23. jaanuari 2012. aasta e-kirjas sõnaselgelt hagejal jätkata tõhusat koostööd programmi lõpuni ja kannustas sihikindlust „kõigist takistustest ja probleemidest hoolimata“.
Neil asjaoludel ja kuna projekti rakendamine rajanes programmi eelarvestuse ja eelkõige selle punkti 1.5.4.3 sätete kohaselt lõppastmes hageja poolt toetuste eraldamisel lõplikele toetusesaajatele, ei saanud projekti rakendamine jätkuda, nagu komisjon teenuselepingute lisalepingute tagasiulatuvusega seoses kinnitas, ilma et hageja omakorda tagab teenus lepingute rakendamise järjepidevuse.
Sellega seoses on asjakohane märkida, et finantsjärelduses nr 2 tuvastatud abikõlbmatute kulude kogusumma on 312265,42 eurot, mis võrdub poolega vaidlusalusest võlanõudest ja mis on kantud üle lõplikele toetusesaajatele, kellega hageja on sõlminud toetuslepingud.
Eespool esitatut silmas pidades tuleb järeldada esiteks, et käesoleval juhul ei ole ELi rahaliste vahenditega pandud toime pettust, ja teiseks, et liidu huve seoses vajadusega tagada usaldusväärse finantsjuhtimise põhimõtte järgimine ei ole selles osas märkimisväärselt mõjutatud.
Sellest tulenevalt oleks komisjon pidanud tuvastama, arvestades konkreetse juhtumi asjaolusid, eelkõige talle etteheidetavat teenuselepingu lisalepingu sõlmimisega hilinemist ning tagasinõudmisotsuse tagajärgi hageja jaoks, et tagasinõudmisotsus on auditiaruande finantsjärelduses nr 2 esitatud audiitori järeldusi arvestades ebaproportsionaalne.
Teise võimalusena tuletab Üldkohus meelde, et selliste aktide või otsuste puhul, mille koostamine toimub mitmes etapis, muu hulgas sisemenetluses, kujutavad endast vaidlustatavat akti vaid meetmed, mis kinnitavad vastava menetluse lõppedes lõplikult institutsiooni seisukoha; vaidlustatava aktina ei ole käsitatavad vahemeetmed, mille eesmärk on lõpliku otsuse ettevalmistamine (vt 8. veebruari 2010. aasta kohtumäärus Alisei vs. komisjon,
T‑481/08
,
EU:T:2010:32
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Nagu hageja kohtuistungil õigesti märkis, ei ole auditiaruanne vaidlustatav akt. Auditiaruandes üksnes tuvastatakse väidetavaid olemasolevaid nõuete eiramisi ja sellest tulenevaid nõudeid ning see ei muuda seega võlgniku õiguslikku olukorda (vt selle kohta 8. veebruari 2010. aasta kohtumäärus Alisei vs. komisjon,
T‑481/08
,
EU:T:2010:32
, punkt
).
Justnimelt sel põhjusel oli, nagu tuleneb eespool punktis 107 esitatud kohtupraktikast (vt selle kohta 8. veebruari 2010. aasta kohtumäärus Alisei vs. komisjon,
T‑481/08
,
EU:T:2010:32
, punkt
), komisjonil tema seisukohta lõplikult kindlaks määrava otsuse ettevalmistamisel alust tugineda audititulemustele üksnes tingimusel, et need tundusid talle täpsed ja põhjendatud. Selles kontekstis ei saa ta proportsionaalsuse põhimõtet silmas pidades jätta auditiaruande järelduste kohta hinnangut andmata, nagu ta on seda teinud käesolevas asjas.
Seetõttu tuleb hagi kolmanda ja viienda väite alusel rahuldada üksnes seoses programmi eelarvestuse auditiaruande finantsjäreldusega nr 2.
–
Neljas väide, mis puudutab hea halduse põhimõtte rikkumist
Hageja väidab sisuliselt, et komisjon ei järginud Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklis 41 sätestatud menetluslikke tagatisi.
Esiteks väidab hageja, et komisjon ei ole põhjendanud, miks ta otsustas säilitada oma 29. oktoobri 2014. aasta kirjas väljendatud seisukohta pärast tema üksikasjalikke märkusi, mis on esitatud tema 7. novembri 2014. aasta kirjas ja 14. detsembri 2014. aasta e-kirjas.
Teiseks heidab hageja komisjonile ette, et ta esitas üksnes kahe lehekülje pikkuse vastuse tema 6. mai 2015. aasta kirjale, samas kui tema kiri koosnes seitsmest leheküljest üksikasjalikest argumentidest. Ta lisab, et see vastus anti alles 2. oktoobri 2015. aasta kirjas ehk viis kuud hiljem, mis tekitas temas kindlusetuse. Selles kirjas on samuti täpsustatud, et „täiendav uurimine“ on pooleli, mis tähendas, et komisjon käsitles seda juhtumit edasi.
Kolmandaks väidab hageja, et auditiaruandele ja eelkõige selle finantsjäreldusele nr 1 ei lisatud piisavaid põhjendusi. Ta väidab, et ta ei olnud võimeline selle järelduse ja vaidlusaluste otsuste mõju mõistma ning kasutama oma õigust olla ära kuulatud.
Komisjoni väitel on väärad hageja väited menetluse kulgemise kohta, mille alusel tehti kindlaks vaidlusaluse võla olemasolu ja otsustati see tasaarveldada nõuetega, mille olemasolu tema suhtes ta tunnistab. Ta märgib sellega seoses, et hageja 7. novembri 2014. aasta kiri ja tema 14. detsembri 2014. aasta e-kiri saadeti vastusena komisjoni 29. oktoobri 2014. aasta kirjale, milles ta teatas oma kavatsusest nõuda kõnealune nõue sisse ja palus hagejal esitada oma seisukohad.
Komisjoni sõnul ei ole hageja esitanud ühtegi tõendit, mis näitaks, et 2. oktoobri 2015. aasta kirjas ei antud tema 6. mai 2015. aasta seisukohtadele rahuldavat vastust. Viites pooleliolevatele „täiendavale uurimisele“ sooviti üksnes arvestada ka võimaliku olukorraga, kus uued põhjused õigustavad toimiku taasavamist.
Olgu meenutatud, et harta artikli 41 lõike 1 kohaselt on „igaühel […] õigus sellele, et liidu institutsioonid, organid ja asutused käsitleksid tema küsimusi erapooletult, õiglaselt ning mõistliku aja jooksul“. Harta artikli 41 lõike 2 punktis a on täpsustatud, et see hõlmab „igaühe õigust, et teda kuulatakse ära enne seda, kui tema suhtes kohaldatakse üksikmeedet, mis võib teda kahjustada“.
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt nõuab kaitseõiguste järgimine, et otsuste adressaatidele, kelle huve märkimisväärselt riivatakse, oleks antud tegelik võimalus oma seisukoha esitamiseks (vt 21. septembri 2000. aasta kohtuotsus Mediocurso vs. komisjon,
C‑462/98 P
,
EU:C:2000:480
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ja 26. septembri 2013. aasta kohtuotsus Texdata Software,
C‑418/11
,
EU:C:2013:588
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas tegi komisjon 29. oktoobri 2014. aasta kirjas hagejale ettepaneku esitada kahe nädala jooksul alates selle kirja kättesaamisest oma seisukohad tema kavatsuse kohta nõuda vaidlusalune võlanõue sisse. Hagejal oli võimalik 7. novembril ja 14. detsembril 2014 ning 6. mail ja 22. juunil 2015 saata komisjonile enne vaidlustatud otsuste vastuvõtmist neli kirja. Peale selle lasi komisjon mööduda mõistliku aja hageja 6. mai 2015. aasta kirja ja vaidlustatud otsuste vastuvõtmise vahel 25. augustil 2015.
Sellest järeldub, et hagejal oli võimalus teha tõhusalt oma seisukohad teatavaks ja seega teostada oma õigust olla enne vaidlustatud otsuste vastuvõtmist ära kuulatud.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla ka asjaolu, et hageja sai vastuse oma 6. mai 2015. aasta kirjale alles pärast vaidlustatud otsuste vastuvõtmist.
Õigus olla ära kuulatud ei hõlma mitte õigust võistlevale vaidlusele vaidlustatud aktide autori ja nende adressaadi vahel, vaid tagab igaühele õiguse esitada haldusmenetluses tulemuslikult ja tegelikult oma seisukoht enne iga sellise otsuse tegemist, mis võib mõjutada ebasoodsalt tema huve (vt selle kohta 11. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Boudjlida,
C‑249/13
,
EU:C:2014:2431
, punkt
, ja 9. veebruari 2017. aasta kohtuotsus M,
C‑560/14
,
EU:C:2017:101
, punktid
ja
).
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb järeldada, et komisjon ei ole rikkunud hageja õigust olla ära kuulatud, mis on sätestatud harta artikli 41 lõikes 2.
Lisaks, mis puutub hageja argumenti, milles ta väidab, et komisjon piirdus vastuseks tema 6. mai 2015. aasta kirjale kaheleheküljelise kirja esitamisega ja vastas üksnes lühidalt tema 7. novembri ja 14. detsembri 2014. aasta üksikasjalikele selgitustele, siis seda sobib paremini analüüsida harta artikli 41 lõikes 2 ja ELTL artiklis 296 sätestanud põhjendamiskohustuse kontrolli raames.
Sellega seoses nähtub kohtupraktikast, et ELTL artikli 296 teises lõigus nõutav põhjendus peab selgelt ja ühemõtteliselt näitama akti vastu võtnud institutsiooni kaalutlusi, nii et huvitatud isik võiks tutvuda võetud meetme põhjendustega ning pädev kohus saaks teostada kontrolli (vt selle kohta 2. aprilli 1998. aasta kohtuotsus komisjon vs. Sytraval ja Brink’s France,
C‑367/95 P
,
EU:C:1998:154
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puutub täpsemalt üksikotsuste põhjendustesse, siis on nende otsuste põhjendamise kohustuse eesmärk võimaldada kohtul teostada kontrolli ja anda puudutatud isikule küllaldast teavet selle kohta, kas otsuses on tehtud viga, mille alusel otsuse kehtivust vaidlustada (vt 29. septembri 2011. aasta kohtuotsus Elf Aquitaine vs. komisjon,
C‑521/09 P
,
EU:C:2011:620
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas ei saa hageja aga tugineda üksnes tema 6. mai 2015. aasta kirjale antud komisjoni vastuse pikkusele, kuna see ei saa iseenesest olla asjakohane asjaolu ELTL artikli 296 teises lõigus sätestatud põhjendamiskohustuse rikkumise tuvastamisel. Lisaks ei saa hageja jätta arvestamata asjaoluga, et nagu nähtub selgesti vaidlustatud otsustest, tugines komisjon oma seisukohas programmi eelarvestuse auditiaruandele, mis edastati hagejale, ning selles esitatud finantsaudiitori selgitustele.
Igal juhul ei saa hageja väita, et ta esitas oma 7. novembri 2014. aasta kirjas ja 14. detsembri 2014. aasta e-kirjas üksikasjalikud selgitused, kuna viimasest nähtub selgesti, et viimase eesmärk oli eelkõige nõuda teenuselepingu artikli 40 – milles nähakse ette kokkuleppemenetluse võimalus – kohaldamist vaidlusalusele nõudele. Ta piirdus üksnes väidetega, et auditiaruanded olid „väärad, õiguslikult vastuvõetamatud, kallutatud ja põhinesid ühe poole seisukohtadel“, esitamata tõendeid või täiendavaid argumente.
Seega leidis komisjon õigesti, et ta võib jääda oma seisukoha juurde, esitamata pärast kõnealuseid kirju või e-kirju hagejale mingeid täiendavaid põhjendusi.
Seetõttu tuleb neljas väide tagasi lükata.
Nõue maksta tagasi summa, mis on väidetavalt seotud liidu alusetu rikastumisega
[Parandatud 3. oktoobri 2018. aasta kohtumäärusega] Teises väites, mis on esitatud vaidlusaluse võlanõude moodustava summa tagasimaksmisnõude toetuseks, märgib hageja, et kuna vaidlustatud otsustel puudub õiguslik alus ja nende tagajärjel rikastub komisjon kokku 624388,73 euro võrra – mille moodustab vaidlusalune nõue 60096,08 eurot, millele lisanduvad intressid –, siis on tal õigus nõuda alusetu rikastumisega seotud summade tagastamist.
Komisjon väidab, et ta on tõendanud, et vaidlusalune võlanõue põhineb kindlal õiguslikul alusel ja see on hagejale ette heidetav. Ta väidab, et käesoleval juhul ei saa alusetu rikastumise keelu põhimõttele seega tugineda.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on liidu alusetule rikastumisele tugineva tagastamishagi rahuldamiseks vaja tõendada liidu rikastumist, mis toimus ilma kehtiva aluseta, ja selle rikastumisega seotud hageja vaesumist (vt 28. juuli 2011. aasta kohtuotsus Agrana Zucker,
C‑309/10
,
EU:C:2011:531
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kooskõlas liikmesriikidele ühiste õiguspõhimõtetega on rikastunud isikult õigus saadu tagasi nõuda juhul, kui rikastumine on toimunud õigusliku aluseta (vt selle kohta 16. detsembri 2008. aasta kohtuotsus Masdar (UK) vs. komisjon,
C‑47/07 P
,
EU:C:2008:726
, punktid
–
ja
).
Käesolevas asjas ei saa asuda seisukohale, et komisjoni teostatud nõuete tasaarvestamisel puudus õiguslik alus, kuna esimese väite analüüsist nähtuvalt võeti vaidlustatud otsused vastu kooskõlas 10. EAFi suhtes kohaldatava finantsmääruse ja määruse nr 966/2012 sätetega. Lisaks on taotleja võtnud programmi eelarvestuses ühepoolselt endale kohustuse EAFist rahastamiseks abikõlblikud kulud komisjonile tagastada.
Sellest järeldub, et komisjoni suhtes ei saa liidu alusetu rikastumise põhjendusel kohaldada kohustust tagastada vaidlusaluse nõude summa, mille moodustavad programmi eelarvestuse auditiaruandes tuvastatud abikõlbmatud kulutused.
Siiski peab komisjon arvestama tagajärgedega, mis tulenevad tasaarvestamisotsuste osalisest tühistamisest seoses proportsionaalsuse põhimõtte rikkumisega.
Seetõttu tuleb tagasi lükata teine väide ja nõue maksta tagasi vaidlusaluse võlanõude moodustav summa, millele lisandub viivisintress, mis määratakse kindlaks Euroopa Keskpanga viiteintressimäära alusel, millele lisandub kaks protsendipunkti.
Kahju hüvitamise nõue
Hageja leiab, et talle tekitati mittevaralist kahju ebakindluse tõttu, mis tulenes sellest, et komisjoni vastus tema 6. mai 2015. aasta kirjale viibis, ning tema kuvandi ja maine kahjustamise tõttu. Ta väidab, et vaidlustatud otsustes on seatud kahtluse alla tema kui ettevõtja õiguskuulekus ja legitiimsus komisjoni harjumuspärase partnerina.
Komisjon väidab, et hageja kahju hüvitamise nõue on puhtalt sümboolne ja see ei vasta kolmele ELTL artiklites 268 ja 340 sätestatud tingimusele, mille kohaselt tuleb tuvastada etteheidetava käitumise õigusvastasus, tegeliku kahju olemasolu ja põhjuslik seos käitumise ja viidatud kahju vahel.
Mittevaralise kahju sümboolse hüvitamise osas tuleneb ELTL artikli 340 teisest lõigust, et liidu lepinguvälise vastutuse tekkimine ja kantud kahju eest hüvitise saamise õiguse elluviimine sõltuvad mitme tingimuse üheaegsest täidetusest: institutsioonile etteheidetav käitumine peab olema õigusvastane, kahju peab olema tegelik ning käitumise ja väidetava kahju vahel peab esinema põhjuslik seos. Sellist vastutust ei saa pidada tekkinuks, kui ei ole täidetud kõik tingimused, millest sel moel sõltub nimetatud sättes määratletud kahju hüvitamise kohustus (vt selle kohta 11. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Heli‑Flight vs. EASA,
T‑102/13
,
EU:T:2014:1064
, punkt
ning seal viidatud kohtupraktika).
Õigusvastase akti tühistamise puhul võib iseenesest olla tegemist kahju adekvaatse hüvitamisega ning see võib olla põhimõtteliselt piisav, et hüvitada kogu mittevaraline kahju, mille see akt võis põhjustada, kui hageja ei tõenda, et tal on tekkinud mittevaraline kahju, mis on tühistamise aluseks olevast rikkumisest eraldiseisev ja mis ei ole akti tühistamisega täielikult hüvitatav (vt 14. septembri 2017. aasta kohtuotsus Bodson jt vs. Euroopa Investeerimispank,
T‑504/16 ja T‑505/16
,
EU:T:2017:603
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
[Parandatud 3. oktoobri 2018. aasta kohtumäärusega] Käesolevas asjas tuleb märkida esiteks seoses komisjoni väidetavalt ebaseadusliku käitumisega, et hageja ei esitanud selle kohta muid tõendeid, kui on need, mille ta esitas tühistamisnõude põhjenduseks, teiseks, et üksnes kolmanda ja viienda väitega nõustuti osaliselt, ning kolmandaks kujutab vaidlustatud otsuste tühistamine endast väidetava mittevaralise kahju hüvitamist, kuna hageja ei ole esitanud ühtegi tõendit mittevaralise kahju olemasolu kohta, mis on vaidlustatud otsuste osalise tühistamise aluseks olevast rikkumisest eraldiseisev, enne kahju hüvitamise nõuete tagasilükkamise nõude esitamist.
Kõike eespool esitatut silmas pidades tuleb hageja kahju hüvitamise nõue jätta rahuldamata.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 134 lõikes 3 on ette nähtud, et kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks, jäävad kummagi poole kohtukulud tema enda kanda.
Kuna käesoleval juhul tuleb vaidlustatud otsused tühistada vaid osaliselt, tuleb kummagi poole kohtukulud jätta nende endi kanda.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (esimene koda)
otsustab:

1.
Tühistada osaliselt tasaarvestamisotsused, mis sisalduvad komisjoni 27. augusti, 7., 16., 23. ja 25. septembri 2015. aasta kirjades ning puudutavad 624388,73 euro suuruse summa sissenõudmist, mis vastab ühele osale Guinea‑Bissau kultuuriliste algatuste toetusprogrammi raames hagejale makstud ettemaksust, mida on rahastatud 9. Euroopa Arengufondist (EAF), millele lisandub viivitusintress, kuivõrd need puudutavad 312265,42 euro suuruse summa tagasinõudmist, mis vastab abikõlbmatutele kulutustele, mis tuvastati programmi juurutamise ja lõpetamise eelarvestuse (viitenumber FED/2010/249-005) auditiaruande FED 2007/20859 finantsjärelduses nr 2.

2.
Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.

3.
Jätta komisoni ja Transteci kohtukulud nende endi kanda.

Pelikánová
Valančius
Öberg
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 3. juulil 2018 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.