CELEX: 62016TJ0639
Recurs
Funcție publică
Funcționari
Evaluare
Raport de evaluare a carierei
Exercițiul de evaluare 2013
Respingere a acțiunii în primă instanță
Compunerea completului de judecată care a pronunțat hotărârea în primă instanță
Procedura de numire a unui judecător la Tribunalul Funcției Publice
Tribunal stabilit prin lege
Principiul judecătorului legal

Prin recursul formulat în temeiul articolului 9 din anexa I la Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, recurenta, FV, solicită anularea Hotărârii Tribunalului Funcției Publice a Uniunii Europene (Camera a doua) din 28 iunie 2016, FV/Consiliul (F‑40/15, denumită în continuare „hotărârea atacată,
EU:F:2016:137
), prin care Tribunalul a respins acțiunea sa având ca obiect anularea raportului de evaluare întocmit pentru perioada cuprinsă între 1 ianuarie și 31 decembrie 2013.
Situația de fapt
La 14 aprilie 2014, recurenta, FV, care la acea dată era funcționară a Consiliului Uniunii Europene, a primit un proiect de raport de evaluare pentru anul 2013, întocmit de primul evaluator. La 19 aprilie 2014, recurenta a depus observații în această privință, contestând formal conținutul proiectului de raport respectiv și solicitând revizuirea acestuia. La 20 mai 2014, primul evaluator a răspuns la observațiile recurentei și a confirmat evaluarea sa inițială. Recurenta a solicitat revizuirea proiectului de raport de evaluare. În urma unei întrevederi care a avut loc la 10 iunie 2014 cu un al doilea evaluator, acesta i‑a comunicat, la 26 iunie 2014, decizia sa prin care a confirmat aprecierile primului evaluator. În urma avizului comitetului pentru rapoarte de evaluare, care a fost sesizat la cererea recurentei, al doilea evaluator a modificat proiectul de raport de evaluare, de care recurenta a luat cunoștință la 27 noiembrie 2014 (denumit în continuare „raportul de evaluare în litigiu”).
Procedura în primă instanță, compunerea completului de judecată și hotărârea atacată
Prin Decizia 2009/474/CE, Euratom a Consiliului din 9 iunie 2009 de numire a unui judecător al Tribunalului Funcției Publice al Uniunii Europene (
JO 2009, L 156, p. 56
), doamna I. Rofes i Pujol a fost numită judecător al Tribunalului Funcției Publice pentru o perioadă de șase ani, începând cu 1 septembrie 2009 și până la 31 august 2015.
La 3 decembrie 2013, în vederea numirii a doi judecători la Tribunalul Funcției Publice pentru o perioadă de șase ani, începând cu 1 octombrie 2014 și până la 30 septembrie 2020, un apel public la candidaturi a fost publicat în
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
(
JO 2013, C 353, p. 11
). Acest apel a fost lansat în perspectiva expirării, la 30 septembrie 2014, a mandatelor a doi judecători ai Tribunalului Funcției Publice, și anume domnii judecători S. Van Raepenbusch și H. Kreppel. Ulterior, comitetul prevăzut la articolul 3 alineatul (3) din anexa I la Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, în versiunea aplicabilă în prezentul litigiu (denumit în continuare „comitetul de selecție”), a întocmit o listă de șase candidați (denumită în continuare „lista de candidați în cauză”).
Întrucât Consiliul nu a procedat la numirea unor judecători pe posturile ocupate de domnii judecători Van Raepenbusch și Kreppel, aceștia din urmă și‑au continuat activitatea după încheierea mandatului lor, cu alte cuvinte, după data de 30 septembrie 2014, în aplicarea articolului 5 al treilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, potrivit căruia judecătorul își continuă activitatea până la preluarea funcției de către succesorul său. Această dispoziție era aplicabilă judecătorilor Tribunalului Funcției Publice, în temeiul articolului 5 primul paragraf din anexa I la respectivul statut, în versiunea aplicabilă în prezentul litigiu.
Prin înscrisul depus la grefa Tribunalului Funcției Publice la 9 martie 2015, recurenta a introdus o acțiune, înregistrată cu numărul F‑40/15, prin care solicita anularea raportului de evaluare în litigiu.
Cauza F‑40/15 a fost atribuită Camerei a doua a Tribunalului Funcției Publice, compusă din domnul judecător Kreppel, doamna judecător Rofes i Pujol și domnul judecător K. Bradley.
Întrucât nu a fost publicat niciun apel public la candidaturi în perspectiva încheierii mandatului doamnei judecător Rofes i Pujol la 31 august 2015, aceasta și‑a continuat activitatea după această dată, în aplicarea dispozițiilor menționate la punctul 5 de mai sus.
O primă ședință de audiere a pledoariilor a avut loc la 8 octombrie 2015. La acea dată, Camera a doua a Tribunalului Funcției Publice era compusă din domnul judecător Kreppel, doamna judecător Rofes i Pujol și domnul judecător J. Svenningsen.
Prin decizia Consiliului din 8 decembrie 2015, recurenta a fost trimisă în concediu în interesul serviciului în aplicarea articolului 42c din Statutul funcționarilor Uniunii Europene. După respingerea reclamației sale introduse împotriva acestei decizii, recurenta a introdus o acțiune în anulare împotriva acesteia, care face obiectul cauzei T‑750/16, FV/Consiliul (
JO 2017, C 6, p. 42
), care este pendinte.
La 22 martie 2016, Consiliul a adoptat Decizia (UE, Euratom) 2016/454 a Consiliului de numire a trei judecători în cadrul Tribunalului Funcției Publice a Uniunii Europene (
JO 2016, L 79, p. 30
), și anume domnul Van Raepenbusch, începând cu 1 octombrie 2014, și domnii J. Sant’Anna și A. Kornezov, începând cu 1 aprilie 2016. Considerentele (1)-(6) ale acestei decizii au următorul cuprins:
„(1)
Mandatele a doi judecători în cadrul Tribunalului Funcției Publice […] s‑au încheiat la 30 septembrie 2014 și mandatul unui alt judecător s‑a încheiat la 31 august 2015. Prin urmare, în conformitate cu articolul 2 și articolul 3 alineatul (1) din anexa I la […] Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene […], este necesar să se numească trei judecători care să ocupe aceste posturi vacante.
(2)
În urma unui apel public la candidaturi publicat în 2013 […] în vederea numirii a doi judecători în cadrul Tribunalului Funcției Publice, comitetul instituit în temeiul articolului 3 alineatul (3) din anexa I la [Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene] a emis un aviz cu privire la caracterul corespunzător al candidaților de a exercita funcția de judecător în cadrul Tribunalului Funcției Publice. Comitetul de selecție a anexat la avizul său o listă de șase candidați care dețin cea mai potrivită experiență de nivel înalt.
(3)
În urma acordului politic privind reforma arhitecturii juridice a Uniunii Europene care a condus la adoptarea Regulamentului (UE, Euratom) 2015/2422 al Parlamentului European și al Consiliului […], Curtea de Justiție [a Uniunii Europene] a prezentat la 17 noiembrie 2015 o propunere pentru un regulament al Parlamentului European și al Consiliului privind transferul către Tribunal[…] al competenței de a se pronunța în primă instanță asupra litigiilor dintre Uniune și agenții acesteia, cu începere de la 1 septembrie 2016.
(4)
În aceste împrejurări, din motive de timp, este oportun să nu se publice un nou apel public la candidaturi, ci mai degrabă să se recurgă la lista celor șase candidați care dețin cea mai potrivită experiență de nivel înalt, stabilită de comitetul de selecție în urma apelului public la candidaturi publicat în 2013.
(5)
Prin urmare, este oportună numirea ca judecători în cadrul Tribunalului Funcției Publice a trei persoane dintre cele care figurează pe lista menționată anterior, astfel încât să se asigure o componență echilibrată a Tribunalului Funcției Publice, pe o bază geografică cât mai extinsă posibil, din rândul resortisanților statelor membre și în ceea ce privește sistemele juridice naționale reprezentate. Din lista respectivă, cele trei persoane având cea mai potrivită experiență de nivel înalt sunt domnul Sean Van Raepenbusch, domnul João Sant’Anna și domnul Alexander Kornezov. Domnul João Sant’Anna și domnul Alexander Kornezov ar trebui să fie numiți cu începere de la data intrării în vigoare a prezentei decizii. Deoarece domnul Sean Van Raepenbusch a fost deja judecător în cadrul Tribunalului Funcției Publice până la 30 septembrie 2014 și continuă să dețină mandatul până la adoptarea unei decizii a Consiliului în conformitate cu articolul 5 din [Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene], acesta ar trebui să fie numit pentru un nou mandat cu începere din ziua următoare datei încheierii mandatului său precedent.
(6)
În temeiul articolului 2 din anexa I la [Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene], orice post vacant este completat prin numirea unui nou judecător pentru o durată de șase ani. Cu toate acestea, de la aplicarea propunerii de regulament privind transferul către Tribunalul Uniunii Europene al competenței de a se pronunța în primă instanță asupra litigiilor dintre Uniune și agenții acesteia, Tribunalul Funcției Publice nu va mai exista, iar mandatul celor trei judecători numiți prin prezenta decizie va înceta astfel
ipso facto
în ziua care precedă data de la care se aplică regulamentul respectiv.”
Domnii Sant’Anna și Kornezov au depus jurământul la 13 aprilie 2016.
Prin decizia din 14 aprilie 2016 (
JO 2016, C 146, p. 11
), Tribunalul Funcției Publice i‑a repartizat pe domnii Bradley, Sant’Anna și Kornezov în Camera a doua a Tribunalului Funcției Publice pentru perioada cuprinsă între 14 aprilie și 31 august 2016.
Prin scrisoarea din 19 aprilie 2016, Tribunalul Funcției Publice a informat părțile că, dată fiind plecarea a doi membri ai completului de judecată care au participat la ședința care a avut loc la 8 octombrie 2015 (a se vedea punctul 9 de mai sus), și anume domnul judecător Kreppel și doamna judecător Rofes i Pujol, s‑a decis redeschiderea fazei orale a procedurii și stabilirea noii date a ședinței de audiere a pledoariilor la 12 mai 2016, în aplicarea articolului 27 alineatul (3) a doua teză din Regulamentul său de procedură.
Prin scrisoarea din 29 aprilie 2016, grefa Tribunalului Funcției Publice a informat părțile cu privire la noua compunere a camerei.
O a doua ședință de audiere a pledoariilor a avut loc la 12 mai 2016 în fața Camerei a doua a Tribunalului Funcției Publice, compusă din domnii judecători Bradley, Sant’Anna și Kornezov.
Recurenta solicita, în primă instanță, Tribunalului Funcției Publice:
–
anularea raportului de evaluare în litigiu;
–
obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată.
Consiliul solicita, în primă instanță, Tribunalului Funcției Publice:
–
respingerea acțiunii;
–
obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.
Prin hotărârea atacată, Tribunalul Funcției Publice a respins acțiunea în primă instanță și a obligat‑o pe recurentă să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Consiliu. La punctele 53-98 din hotărârea atacată, Tribunalul a examinat și a respins primul motiv invocat în primă instanță, întemeiat pe erori vădite de apreciere și pe o încălcare a obligației de motivare. La punctele 99-121 din hotărârea atacată, Tribunalul a examinat și a respins al doilea motiv invocat în primă instanță, întemeiat pe o încălcare a obligației de solicitudine.
Procedura în fața Tribunalului și concluziile părților
Prin memoriul depus la grefa Tribunalului la 7 septembrie 2016, recurenta a formulat prezentul recurs.
La 21 decembrie 2016, Consiliul a depus memoriul în răspuns.
La 20 ianuarie 2017, recurenta a formulat o cerere de depunere a unui memoriu în replică, pe care președintele Camerei de recursuri a admis‑o. La 27 martie 2017, recurenta a depus replica. La 10 mai 2017, Consiliul a depus duplica.
La 15 noiembrie 2017, în aplicarea articolului 28 din Regulamentul de procedură și la propunerea Camerei de recursuri, Tribunalul a decis să trimită prezenta cauză unui complet de judecată extins.
În cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 89 din Regulamentul de procedură, Tribunalul a solicitat Consiliului să prezinte lista de candidați în cauză. Consiliul a dat curs acestei cereri în termenul acordat.
La propunerea judecătorului raportor și în lipsa unei cereri din partea părților de a fi ascultate în cadrul unei ședințe de audiere a pledoariilor, Tribunalul (Camera de recursuri), considerând că este suficient de lămurit de înscrisurile de la dosarul cauzei, a decis să se pronunțe asupra recursului fără parcurgerea fazei orale a procedurii, în conformitate cu articolul 207 alineatul (2) din Regulamentul său de procedură.
Reclamanta solicită Tribunalului:
–
anularea hotărârii atacate;
–
în consecință, admiterea concluziilor formulate în primă instanță și, prin urmare:
–
anularea raportului de evaluare în litigiu;
–
obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată;
–
obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată aferente celor două proceduri.
Consiliul solicită Tribunalului:
–
respingerea recursului ca nefondat;
–
obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
Cu privire la recurs
În susținerea recursului, recurenta invocă trei motive. Primul motiv este întemeiat pe o constituire nelegală a completului de judecată. Al doilea motiv se referă la considerațiile Tribunalului Funcției Publice pe care acesta s‑a întemeiat pentru a respinge primul motiv invocat în primă instanță, întemeiat, pe de o parte, pe erori vădite de apreciere și, pe de altă parte, pe o încălcare a obligației de motivare. Al treilea motiv se referă la considerațiile Tribunalului Funcției Publice pe care acesta s‑a întemeiat pentru a respinge al doilea motiv invocat în primă instanță, întemeiat pe încălcarea obligației de solicitudine.
În cadrul primului motiv, recurenta susține că completul de judecată care a pronunțat hotărârea atacată nu a fost constituit în mod legal. Consiliul nu ar fi putut să utilizeze lista de candidați în cauză, care fusese întocmită de comitetul de selecție în urma apelului public la candidaturi lansat la 3 decembrie 2013, pentru numirea unui judecător pe postul ocupat de doamna judecător Rofes i Pujol. Acest apel public la candidaturi ar fi privit exclusiv posturile ocupate de domnii judecători Van Raepenbusch și Kreppel, ale căror mandate urmau să expire la 30 septembrie 2014, iar nu postul ocupat de doamna judecător Rofes i Pujol, care fusese numită pentru un mandat începând cu 1 septembrie 2009 și până la 31 august 2015. Această listă nu ar fi fost o listă de rezervă generală. Consiliul ar fi trebuit să respecte cadrul juridic instituit prin apelul public la candidaturi. Judecătorul numit pe postul ocupat de doamna judecător Rofes i Pujol ar fi fost numit fără publicarea prealabilă a unui apel public la candidaturi și, prin urmare, nu ar fi fost numit în mod valabil. În consecință, doamna judecător Rofes i Pujol și‑ar fi continuat activitatea, iar constituirea completului de judecată care a pronunțat hotărârea atacată ar fi fost afectată de nereguli. Pe de altă parte, condițiile prevăzute la articolul 27 alineatul (3) a doua teză din Regulamentul de procedură al Tribunalului Funcției Publice nu ar fi fost îndeplinite. În acest context, recurenta susține de asemenea că, prin adoptarea Deciziei 2016/454, Consiliul nu putea modifica procedura de numire a unui judecător la Tribunalul Funcției Publice prevăzută în anexa I la Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, astfel cum este aplicabil în prezentul litigiu. Această procedură ar fi putut fi modificată numai în temeiul articolului 281 TFUE, care ar prevedea participarea Parlamentului European și a Curții de Justiție a Uniunii Europene.
Consiliul contestă aceste argumente. Completul de judecată ar fi fost constituit în mod legal. Decizia 2016/454 nu ar fi nelegală. Contrar susținerilor recurentei, Consiliul ar fi avut dreptul de a recurge la lista în cauză. Acesta nu ar fi fost obligat să lanseze un nou apel public la candidaturi de fiecare dată când un post ar fi deveni vacant la Tribunalul Funcției Publice. Întrucât aceasta ar fi o practică cunoscută de alte instanțe internaționale, ar fi posibilă crearea unei liste de rezervă de candidați care să poată fi numiți în cazul în care un post ar deveni vacant. Astfel, Consiliul ar fi putut utiliza lista de candidați în cauză pentru numirea unui judecător la Tribunalul Funcției Publice fără publicarea prealabilă a unui nou anunț pentru ocuparea unui post vacant. Atât timp cât această listă cuprindea un număr suficient de candidați, Consiliul ar fi putut să aleagă să se bazeze pe lista respectivă sau să publice un nou apel public la candidaturi. Acesta ar fi dispus de o marjă de apreciere în această privință. Nici Decizia 2004/752/CE, Euratom a Consiliului din 2 noiembrie 2004 de instituire a Tribunalului Funcției Publice al Uniunii Europene (
JO 2004, L 333, p. 7
, Ediție specială, 01/vol. 5, p. 142), nici practica sa anterioară nu l‑ar împiedica să acționeze astfel. Contrar afirmațiilor recurentei, Consiliul nu ar fi încălcat și nici nu ar fi modificat anexa I la Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, astfel cum este aplicabil în prezentul litigiu.
În cadrul primului motiv, recurenta susține în esență că hotărârea atacată a fost pronunțată de un complet de judecată care a fost constituit în mod nelegal, ca urmare a faptului că procedura de numire a unuia dintre judecătorii care au făcut parte din acest complet ar fi fost afectată de nereguli. În acest context, ea arată că procedura de numire a judecătorului care a fost numit pe postul ocupat de doamna judecător Rofes i Pujol era nelegală.
Având în vedere aceste argumente, este necesar să se examineze, într‑o primă etapă, dacă judecătorul a cărui procedură de numire este vizată de argumentele recurentei (denumit în continuare „judecătorul în cauză”) a făcut parte din camera care a pronunțat hotărârea atacată, într‑o a doua etapă, dacă procedura de numire a acestui judecător era afectată de nereguli și, dacă este cazul, într‑o a treia etapă, care ar fi impactul unei astfel de nereguli asupra legalității compunerii acestei camere.
Într‑o primă etapă, trebuie să se examineze dacă judecătorul în cauză a fost membru al Camerei a doua a Tribunalului Funcției Publice care a pronunțat hotărârea atacată.
În acest context, în primul rând, trebuie să se reamintească faptul că, atunci când a pronunțat hotărârea atacată, Camera a doua a Tribunalului Funcției Publice era compusă din domnii judecători Bradley, Sant’Anna și Kornezov (a se vedea punctele 13 și 16 de mai sus).
În al doilea rând, trebuie să se sublinieze că domnul judecător Bradley nu a fost numit judecător la Tribunalul Funcției Publice prin Decizia 2016/454 și, prin urmare, nu poate fi judecătorul în cauză. În schimb, domnii judecători Sant’Anna și Kornezov au fost numiți judecători la Tribunalul Funcției Publice prin această decizie.
În al treilea rând, trebuie să se reamintească faptul că cei trei candidați care au fost numiți judecători la Tribunalul Funcției Publice prin Decizia 2016/454 sunt domnii Van Raepenbusch, Sant’Anna și Kornezov. Astfel cum reiese din dispozitiv și din considerentul (5) al Deciziei 2016/454, domnul Van Raepenbusch a fost primul candidat care urma să fie numit de Consiliu și a fost confirmat în funcție pentru un nou mandat cu începere din ziua următoare datei încheierii mandatului său anterior, și anume la 1 octombrie 2014. În consecință, domnul Van Raepenbusch nu a fost numit pe postul ocupat de doamna judecător Rofes i Pujol și, prin urmare, nu este judecătorul în cauză.
În al patrulea rând, trebuie să se arate că ceilalți doi candidați care au fost numiți judecători la Tribunalul Funcției Publice prin Decizia 2016/454 sunt domnii Sant’Anna și Kornezov, iar unul dintre cei doi este, așadar, judecătorul în cauză. Or, acești doi judecători au fost, ambii, membri ai Camerei a doua a Tribunalului Funcției Publice, care a pronunțat hotărârea atacată.
Prin urmare, trebuie să se concluzioneze că judecătorul în cauză a fost membru al Camerei a doua a Tribunalului Funcției Publice, care a pronunțat hotărârea atacată.
Într‑o a doua etapă, trebuie să se examineze argumentele recurentei prin care urmărește să demonstreze că procedura de numire a judecătorului în cauză era viciată de nereguli.
În acest context, trebuie să se reamintească faptul că, în temeiul articolului 257 al patrulea paragraf TFUE, membrii tribunalului specializat sunt aleși dintre persoane care oferă depline garanții de independență și care au capacitatea cerută pentru exercitarea unor funcții jurisdicționale. Aceștia sunt numiți de Consiliu, care hotărăște în unanimitate.
În conformitate cu articolul 2 alineatul (1) al treilea paragraf din anexa I la Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, astfel cum este aplicabil în prezentul litigiu, orice post vacant se completa prin numirea unui nou judecător la Tribunalul Funcției Publice pe o perioadă de șase ani.
În temeiul articolului 3 alineatul (1) prima teză din anexa I la Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, astfel cum este aplicabil în prezentul litigiu, judecătorii erau numiți de Consiliu, hotărând în conformitate cu articolul 257 al patrulea paragraf TFUE, în urma consultării comitetului de selecție. Potrivit articolului 3 alineatul (1) a doua teză din anexa menționată, la numirea judecătorilor, Consiliul asigura o componență echilibrată a Tribunalului Funcției Publice pe criteriul geografic cât mai extins posibil dintre resortisanții statelor membre și în ceea ce privește sistemele juridice naționale reprezentate.
Reiese din articolul 3 alineatul (2) prima teză din anexa I la Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, astfel cum este aplicabil în prezentul litigiu, că orice persoană care este cetățean al Uniunii și îndeplinește condițiile prevăzute la articolul 257 al patrulea paragraf TFUE își putea prezenta candidatura. În temeiul articolului 3 alineatul (2) a doua teză din această anexă, Consiliul, hotărând la recomandarea Curții de Justiție a Uniunii Europene, determina condițiile și modalitățile de depunere și de prelucrare a acestor candidaturi.
În conformitate cu articolul 3 alineatul (4) prima teză din anexa I la Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, astfel cum este aplicabil în prezentul litigiu, comitetul de selecție își dădea avizul asupra caracterului corespunzător al candidaților de a exercita funcția de judecător al Tribunalului Funcției Publice și atașa avizului său o listă de candidați care dețin cea mai potrivită experiență de nivel înalt. Potrivit articolului 3 alineatul (4) a treia teză din anexa menționată, această listă trebuia să conțină numele a cel puțin de două ori mai mulți candidați față de numărul judecătorilor ce urmează a fi numiți de Consiliu.
În lumina acestor dispoziții, trebuie să se examineze argumentul recurentei întemeiat pe faptul că procedura de numire a judecătorului în cauză era viciată de o neregulă, deoarece Consiliul ar fi numit acest judecător pe postul ocupat de doamna judecător Rofes i Pujol utilizând lista de candidați în cauză, deși această listă nu fusese stabilită în vederea numirii unui judecător pe postul respectiv.
În această privință, în primul rând, trebuie să se reamintească faptul că, potrivit unei jurisprudențe constante, în cazul în care o instituție dispune de o largă putere de apreciere în ceea ce privește numirea unui candidat, această largă putere de apreciere trebuie exercitată cu respectarea deplină a reglementărilor relevante, cu alte cuvinte, nu numai a anunțului pentru ocuparea unui post vacant, ci și a oricăror norme de procedură pe care autoritatea le‑ar fi adoptat pentru exercitarea puterii sale de apreciere. Astfel, anunțul pentru ocuparea unui post vacant și normele aplicabile procedurii de numire constituie o parte din cadrul juridic pe care instituția trebuie să îl respecte în mod riguros în exercitarea largii sale puteri de apreciere (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 iulie 2006, Tzirani/Comisia,
T‑88/04
,
EU:T:2006:186
, punctul
, și Hotărârea din 11 iulie 2007, Konidaris/Comisia,
T‑93/03
,
EU:T:2007:209
, punctul
).
Acest principiu avea vocația de a se aplica și în cadrul procedurii de numire a unui judecător la Tribunalul Funcției Publice atunci când Consiliul numea un judecător dintr‑o listă de candidați care a fost întocmită în urma unui apel public la candidaturi.
În consecință, Consiliul era obligat să respecte nu numai cadrul juridic constituit din dispozițiile menționate la punctele 40-44 de mai sus, dar și pe cel care reiese din apelul public la candidaturi din 3 decembrie 2013 (a se vedea punctul 4 de mai sus).
Or, astfel cum rezultă din acest apel public la candidaturi, el a fost inițiat în vederea numirii a doi judecători pe posturile ocupate de domnii judecători Van Raepenbusch și Kreppel, iar nu în vederea numirii unui al treilea judecător pe postul ocupat de doamna judecător Rofes i Pujol.
În consecință, lista întocmită în urma apelului public la candidaturi din 3 decembrie 2013 putea fi utilizată doar pentru a completa posturile vacante ocupate de domnii judecători Van Raepenbusch și Kreppel.
Rezultă că, prin utilizarea acestei liste pentru a completa al treilea post vacant ocupat de doamna Rofes i Pujol, Consiliul nu a respectat cadrul juridic impus de apelul public la candidaturi din 3 decembrie 2013. Astfel, trebuie să se reamintească faptul că, în conformitate cu dispozitivul Deciziei 2016/454 și cu considerentul (5) al acesteia, Consiliul a numit în calitate de judecători la Tribunalul Funcției Publice, în primul rând, pe domnul Van Raepenbusch, în al doilea rând, pe domnul Sant’Anna și, în al treilea rând, pe domnul Kornezov. Or, deși Consiliul era îndreptățit să recurgă la această listă în ceea ce privește primele două numiri, acesta nu avea dreptul să procedeze astfel în ceea ce privește cea de a treia numire.
În al doilea rând, trebuie să se constate că utilizarea listei de candidați în cauză pe care comitetul de selecție a întocmit‑o pentru numirea a doi judecători pe posturile ocupate de domnii judecători Van Raepenbusch și Kreppel pe o perioadă de șase ani, începând cu 1 octombrie 2014, pentru completarea postului vacant ocupat de doamna Rofes i Pujol nu era conformă cu normele care reglementează procedura de numire a judecătorilor la Tribunalul Funcției Publice care figurează la punctele 40-44 de mai sus.
În acest context, pe de o parte, trebuie să se amintească faptul că, în temeiul articolului 3 alineatul (4) a treia teză din anexa I la Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, lista de candidați trebuia să conțină numele a cel puțin de două ori mai mulți candidați față de numărul judecătorilor ce urmau a fi numiți de Consiliu. Rezultă că un apel public la candidaturi în vederea întocmirii acestei liste trebuia să identifice posturile vacante. Or, apelul public la candidaturi din 3 decembrie 2013 s‑a limitat la posturile vacante ocupate de domnii judecători Van Raepenbusch și Kreppel, însă nu se referea la cel ocupat de doamna Rofes i Pujol.
Pe de altă parte, trebuie să se reamintească faptul că, în temeiul articolului 3 alineatul (2) prima teză din anexa I la Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, astfel cum este aplicabil în prezentul litigiu, orice persoană care era cetățean al Uniunii Europene, oferea toate garanțiile de independență și avea capacitatea cerută pentru exercitarea unor funcții jurisdicționale își putea depune candidatura. Pe de altă parte, trebuie să se amintească faptul că, în temeiul articolului 3 alineatul (4) a doua teză din respectiva anexă, lista întocmită de comitetul de selecție trebuia să indice candidați care dețineau cea mai potrivită experiență de nivel înalt. Rezultă că unul dintre obiectivele urmărite de aceste dispoziții era acela de a permite tuturor candidaților eligibili să își depună candidatura, pentru a se asigura că candidații care figurează pe lista de candidați întocmită de comitetul de selecție erau cei care aveau cea mai potrivită experiență de nivel înalt.
O abordare care nu garantează pe deplin atingerea acestui obiectiv nu poate, prin urmare, să fie considerată conformă cu normele care reglementează numirea unor judecători la Tribunalul Funcției Publice.
Or, nu poate fi exclus ca utilizarea listei de candidați în cauză, care fusese întocmită în vederea completării posturilor vacante ocupate de domnii judecători Van Raepenbusch și Kreppel, să fi avut drept consecință excluderea unei părți dintre potențialii candidați, și anume cei care nu participaseră la apelul public la candidaturi pentru aceste posturi, dar care ar fi fost interesați să își depună candidatura pentru postul ocupat de doamna judecător Rofes i Pujol. În ceea ce îi privește pe acești potențiali candidați, pe de o parte, trebuie să se arate că, în temeiul articolului 3 alineatul (1) a doua teză din anexa I la Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, astfel cum este aplicabil în prezentul litigiu, la numirea judecătorilor, Consiliul trebuia să asigure o componență cât mai echilibrată a Tribunalului Funcției Publice pe criteriul geografic cât mai extins posibil dintre resortisanții statelor membre și în ceea ce privește sistemele juridice naționale reprezentate. Având în vedere criteriile pe care Consiliul trebuia să le respecte în contextul alegerii sale, nu poate fi exclus ca, ținând seama de respectarea echilibrului geografic, juriști din unele state membre, de exemplu, cetățenii spanioli, să fi putut decide să nu participe la apelul public la candidaturi pentru posturile ocupate de domnii judecători Van Raepenbusch și Kreppel, deoarece exista deja un membru spaniol la Tribunalul Funcției Publice, și anume doamna judecător Rofes i Pujol. Pe de altă parte, nu poate fi exclus ca, din motive legitime, candidați potențiali eligibili și care aveau o experiență relevantă să fi decis să nu își depună candidatura pentru un mandat cu începere de la 1 octombrie 2014, dar să fi fost dispuși să o depună pentru un mandat cu începere de la 1 septembrie 2015.
În sfârșit, trebuie să se arate că, în momentul inițierii apelului public la candidaturi din 3 decembrie 2013, în vederea numirii a doi judecători pe posturile ocupate de domnii judecători Van Raepenbusch și Kreppel, eventualii candidați pentru postul ocupat de doamna judecător Rofes i Pujol nu se puteau aștepta ca lista întocmită de comitetul de selecție să fie utilizată ulterior pentru a completa postul vacant ocupat de doamna judecător Rofes i Pujol.
Având în vedere aceste considerații, trebuie să se concluzioneze că procedura de numire a judecătorului în cauză era nelegală nu numai ca urmare a faptului că Consiliul nu a respectat cadrul juridic stabilit prin apelul public la candidaturi din 3 decembrie 2013, ci și pentru că abordarea Consiliului nu era conformă cu normele care guvernează numirea unui judecător la Tribunalul Funcției Publice, menționate la punctele 40-44 de mai sus.
Niciunul dintre argumentele invocate de Consiliu nu este susceptibil să repună în discuție această concluzie.
În primul rând, trebuie să se respingă argumentul Consiliului întemeiat pe faptul că condiția prevăzută la articolul 3 alineatul (4) a treia teză din anexa I la Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, astfel cum este aplicabil în prezentul litigiu, potrivit căreia lista trebuia să conțină numele a cel puțin de două ori mai mulți candidați față de numărul judecătorilor ce urmează a fi numiți de Consiliu, fusese îndeplinită, întrucât pe această listă figurau numele a șase candidați. În această privință, este suficient să se constate că nu era vorba despre singura condiție care trebuia îndeplinită în contextul unei proceduri de numire a unui judecător la Tribunalul Funcției Publice.
În al doilea rând, în măsura în care Consiliul susține că dispunea de o largă putere de apreciere, este suficient să se reamintească faptul că această putere nu îi permitea să nu țină seama de cadrul juridic rezultat din apelul public la candidaturi din 3 decembrie 2013 și de dispozițiile care guvernează procedura de numire a unui judecător la Tribunalul Funcției Publice, menționate la punctele 40-44 de mai sus.
În al treilea rând, trebuie să se respingă argumentul Consiliului potrivit căruia acesta nu era ținut de practica sa anterioară. În această privință, este suficient să se constate că considerațiile prezentate la punctele 33-58 de mai sus nu se bazează pe o comparație între abordarea Consiliului privind numirea în funcție a judecătorului în cauză și practica sa anterioară, ci pe constatarea că această abordare nu era conformă cu cadrul juridic aplicabil.
În al patrulea rând, Consiliul invocă argumente care urmăresc să demonstreze că, în temeiul dispozițiilor relevante, acesta ar fi avut dreptul să constituie o listă de rezervă care putea fi utilizată pentru ocuparea posturilor vacante de judecători la Tribunalul Funcției Publice. În această privință, este suficient să se arate că, în prezentul context, problema pertinentă nu este aceea dacă Consiliul era abilitat să constituie o astfel de listă de rezervă, ci mai degrabă dacă avea dreptul să completeze postul vacant ocupat de doamna judecător Rofes i Pujol prin numirea unui candidat dintr‑o listă care nu fusese creată în acest scop. În consecință, și acest argument trebuie respins, fără să fie necesar să se răspundă la întrebarea dacă Consiliul avea dreptul să constituie o astfel de listă de rezervă.
Prin urmare, trebuie să se concluzioneze că procedura de numire a judecătorului în cauză era afectată de nereguli și nu poate fi exclus ca, în cazul inițierii unui apel public la candidaturi pentru postul vacant ocupat de doamna judecător Rofes i Pujol, candidații care nu luaseră parte la apelul public la candidaturi din 3 decembrie 2013 să își fi depus candidatura și ca, în această situație, selecția efectuată de comitetul de selecție să fi fost diferită. În aceste condiții, nu este exclus ca neregulile constatate să fi putut avea un impact asupra deciziei de numire a judecătorului în cauză pe postul ocupat de doamna judecător Rofes i Pujol.
Într‑o a treia etapă, ar trebui să se examineze, prin urmare, dacă neregulile care au afectat procedura de numire a judecătorului în cauză sunt de natură să repună în discuție legalitatea compunerii Camerei a doua a Tribunalului Funcției Publice care a pronunțat hotărârea atacată.
În acest context, trebuie să se reamintească faptul că, potrivit jurisprudenței Curții, atunci când intervine o contestație cu privire la legalitatea completului instanței care s‑a pronunțat în primă instanță și care nu este în mod vădit lipsită de seriozitate, instanța de recurs este obligată să verifice legalitatea acesteia. Astfel, un motiv întemeiat pe nelegalitatea completului de judecată constituie un motiv de ordine publică ce trebuie examinat din oficiu, chiar și în ipoteza în care această nelegalitate nu a fost invocată în primă instanță (a se vedea în acest sens Hotărârea din 1 iulie 2008, Chronopost și La Poste/UFEX și alții,
C‑341/06 P și C‑342/06 P
,
EU:C:2008:375
, punctele
-
).
Astfel cum reiese din articolul 47 al doilea paragraf prima teză din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, una dintre cerințele privind compunerea completului de judecată este că instanțele trebuie să fie independente, imparțiale și constituite în prealabil prin lege.
Din această cerință, care trebuie să fie interpretată în sensul că compunerea instanței și competențele sale trebuie să fie reglementate în prealabil prin lege, decurge principiul judecătorului legal, al cărui obiectiv este garantarea independenței puterii judecătorești în raport cu puterea executivă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 decembrie 2012, Strack/Comisia,
T‑199/11 P
,
EU:T:2012:691
, punctul
).
În acest context, trebuie să se amintească faptul că, în temeiul articolului 52 alineatul (3) prima teză din Carta drepturilor fundamentale, în măsura în care carta conține drepturi ce corespund unor drepturi garantate prin Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”), înțelesul și întinderea lor sunt aceleași ca și cele prevăzute de convenția menționată.
De asemenea, trebuie să se amintească faptul că, în temeiul articolului 6 alineatul (1) al treilea paragraf TUE și al articolului 52 alineatul (7) din Carta drepturilor fundamentale, la interpretarea drepturilor prevăzute de aceasta din urmă, instanța Uniunii ține seama de explicațiile redactate în vederea orientării interpretării acesteia (
JO 2007, C 303, p. 17
). În ceea ce privește interpretarea articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale, aceste explicații au următorul cuprins:
„În dreptul Uniunii, dreptul de a se adresa unei instanțe nu se aplică numai pentru plângerile privind drepturile și obligațiile cu caracter civil. Aceasta este una dintre consecințele faptului că Uniunea este o comunitate de drept, după cum a constatat Curtea de Justiție în cauza 294/83, «Verzii»/Parlamentul European (hotărârea din 23 aprilie 1986, Rec., 1986, p. 1339). Cu toate acestea, cu excepția domeniului lor de aplicare, garanțiile oferite de CEDO se aplică în mod similar în Uniune.”
Rezultă că, în ceea ce privește interpretarea articolului 47 al doilea paragraf prima teză din Carta drepturilor fundamentale, trebuie să se țină seama de garanția oferită de articolul 6 paragraful 1 prima teză din CEDO, care prevede, de asemenea, principiul judecătorului legal.
Potrivit jurisprudenței Curții Europene a Drepturilor Omului, principiul instanței stabilite de lege consacrat la articolul 6 paragraful 1 prima teză din CEDO reflectă principiul statului de drept, din care decurge că un organ judiciar trebuie instituit în conformitate cu voința legiuitorului (a se vedea în acest sens Curtea Europeană a Drepturilor Omului, 27 octombrie 2009, Pandjikidzé și alții împotriva Georgiei, CE:ECHR:2009:1027JUD 003032302, punctul 103, și 20 octombrie 2009, Gorguiladzé împotriva Georgiei, CE:ECHR:2009:1020JUD 000431304, punctul 67).
Potrivit Curții Europene a Drepturilor Omului, o instanță trebuie, prin urmare, să fie stabilită în conformitate cu dispozițiile legale privind constituirea și competența instanțelor și cu orice alte dispoziții de drept intern a căror nerespectare conduce la nelegalitatea participării unuia sau mai multor judecători la examinarea cauzei. Este vorba în special despre dispozițiile cu privire la mandate, la incompatibilități și la recuzarea magistraților (a se vedea în acest sens Curtea Europeană a Drepturilor Omului, 27 octombrie 2009, Pandjikidzé și alții împotriva Georgiei, CE:ECHR:2009:1027JUD 003032302, punctul 104, și 20 octombrie 2009, Gorguiladzé împotriva Georgiei, CE:ECHR:2009:1020JUD 000431304, punctul 68).
Astfel cum reiese din jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului, principiul judecătorului legal impune ca dispozițiile care reglementează procedura de numire a judecătorilor să fie respectate (a se vedea în acest sens Curtea Europeană a Drepturilor Omului, 9 iulie 2009, Ilatovskiy împotriva Rusiei, CE:ECHR:2009:0709JUD 000694504, punctele 40 și 41).
Astfel, este esențial nu numai ca judecătorii să fie independenți și imparțiali, dar și ca procedura de numire a lor să ofere această impresie. Acesta este motivul pentru care normele privind numirea unui judecător trebuie să fie respectate cu strictețe. În caz contrar, încrederea justițiabililor și a publicului în independența și în imparțialitatea instanțelor ar risca să fie afectată (a se vedea în acest sens Decizia Curții AELS din 14 februarie 2017, Pascal Nobile/DAS Rechtsschutz‑Versicherungs, E‑21/16, punctul 16).
Acestea sunt principiile în lumina cărora trebuie să se examineze dacă neregulile care afectează procedura de numire a judecătorului în cauză sunt de natură să aibă un impact asupra legalității compunerii Camerei a doua a Tribunalului Funcției Publice care a pronunțat hotărârea atacată.
În această privință, trebuie să se constate că reiese din considerentele (1)-(6) ale Deciziei 2016/454, care sunt reproduse la punctul 11 de mai sus, că Consiliul era pe deplin conștient de faptul că lista de candidați în cauză nu fusese întocmită în vederea numirii unui judecător pe postul ocupat de doamna Rofes i Pujol. Cu toate acestea, el a hotărât să o utilizeze în acest scop. Prin urmare, reiese din chiar actul de numire că Consiliul a depășit în mod deliberat cadrul juridic stabilit prin apelul public la candidaturi din 3 decembrie 2013 și prin normele care reglementează numirea judecătorilor la Tribunalul Funcției Publice.
În aceste condiții, având în vedere importanța respectării normelor care reglementează numirea unui judecător pentru încrederea justițiabililor și a publicului în independența și în imparțialitatea instanțelor judecătorești, judecătorul în cauză nu poate fi considerat un judecător legal în sensul articolului 47 al doilea paragraf prima teză din Carta drepturilor fundamentale.
În consecință, se impune admiterea primului motiv, întemeiat pe faptul că Camera a doua a Tribunalului Funcției Publice care a pronunțat hotărârea atacată nu a fost constituită în mod legal.
Având în vedere aceste considerații, se impune anularea în întregime a hotărârii atacate, fără să fie necesar să se examineze al doilea și al treilea motiv.
Cu privire la acțiunea în primă instanță
Potrivit articolului 4 din Regulamentul (UE, Euratom) 2016/1192 al Parlamentului European și al Consiliului din 6 iulie 2016 privind transferul către Tribunal al competenței de a se pronunța în primă instanță asupra litigiilor dintre Uniunea Europeană și agenții acesteia (
JO 2016, L 200, p. 137
), în cazul în care Tribunalul anulează o decizie a Tribunalului Funcției Publice, dar consideră că litigiul nu este în stare de judecată, acesta trimite cauza unei alte camere decât cea care s‑a pronunțat asupra recursului.
În speță, acțiunea în primă instanță nu este în stare de judecată. Astfel, pe de o parte, Tribunalul nu se poate întemeia pe constatări de fapt efectuate de un complet de judecată al Tribunalului Funcției Publice care a fost constituit în mod nelegal și, pe de altă parte, nu îi revine, în cadrul funcției sale de instanță de recurs, sarcina de a efectua el însuși o apreciere a faptelor.
În consecință, este necesară trimiterea cauzei unei alte camere decât cea care s‑a pronunțat cu privire la prezentul recurs, astfel încât Tribunalul să se pronunțe în primă instanță cu privire la acțiunea introdusă de recurentă în fața Tribunalului Funcției Publice.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât cauza este trimisă spre rejudecare unei alte camere a Tribunalului, se impune ca cererea privind cheltuielile de judecată aferente prezentei proceduri de recurs să fie soluționată odată cu fondul.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera de recursuri),
declară și hotărăște:

1)
Anulează Hotărârea Tribunalului Funcției Publice a Uniunii Europene (Camera a doua) din 28 iunie 2016, FV/Consiliul (F‑40/15).

2)
Trimite cauza spre rejudecare unei alte camere a Tribunalului decât cea care s‑a pronunțat asupra prezentului recurs.

3)
Cererea privind cheltuielile de judecată se soluționează odată cu fondul.

Jaeger
Prek
Gratsias
Papasavvas
Dittrich
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 23 ianuarie 2018.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.