CELEX: 62017CJ0305
Преюдициално запитване
Свободно движение на стоки
Мита
Такси с равностоен ефект
Такса за пренос на електроенергия, произведена на национална територия и предназначена за износ
Съвместимост на подобна правна уредба с принципа на свободно движение на стоки

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 28 и 30 ДФЕС.
Запитването е отправено в рамките на спор между FENS spol. s r.o., дружество с ограничена отговорност, установено в Словакия, и Slovenská republika (Словашката република), представлявана от Úrad pre reguláciu sieťových odvetví (орган за енергийно регулиране, наричан по-нататък „ÚRSO“), по повод на облагането на доставката на услугите за пренос на електроенергия, чието плащане ÚRSO иска от предшественика на FENS.
Правна уредба
Правото на Съюза
Член 28, параграф 1 ДФЕС гласи:
„Съюзът включва митнически съюз, който обхваща цялата търговия със стоки и който включва забрана на митата върху вноса и износа между държавите членки, и на всички такси с равностоен на мито ефект, както и приемането на обща митническа тарифа при техните отношения с трети страни“.
Съгласно член 30 ДФЕС:
„Забраняват се митата по вноса и износа и такси с равностоен ефект между държавите членки. Тази забрана се прилага също така спрямо митата с фискален характер“.
Директива 2003/54/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2003 година относно общите правила за вътрешния пазар на електроенергия и отменяща Директива 96/92/ЕО (
ОВ L 176, 2003 г., стр. 37
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 12, том 2, стр. 61), съдържа член 11, озаглавен „Диспечиране и балансиране“, който гласи следното в параграф 7:
„Правилата, приети от операторите на преносни мрежи за балансиране на електроенергийната мрежа, трябва да бъдат обективни, прозрачни и недискриминационни, включително правилата за начисляването на наказателни плащания на ползватели на техните мрежи за енергийни дисбаланси. Условията, включително правила и тарифи, за осигуряване на тези услуги от операторите на преносни мрежи трябва да бъдат определени съгласно методика, съответстваща на регламентираното в член 23, параграф 2, по един недискриминационен и отразяващ разходите начин и трябва да бъдат публикувани“.
Директива 2005/89/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 18 януари 2006 година относно мерки за гарантиране сигурност на доставките на електрическа енергия и инфраструктурните инвестиции (
OB L 33, 2006 г., стр. 22
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 51, стр. 309) гласи следното в член 1, озаглавен „Обхват“:
„1.   Настоящата директива определя мерките, целящи опазване сигурността на доставките на електрическа енергия, посредством които да се осигури ефективното функциониране на вътрешния пазар на електрическа енергия и да обезпечи:
а)
адекватно ниво на производствен капацитет;
б)
адекватен баланс между предлагане и търсене;
и
в)
адекватно ниво на обединение на системите на държавите членки за развитието на вътрешния пазар.
2.   Директивата определя рамка, в чиито граници държавите членки следва да определят прозрачни, стабилни и недискриминационни политики за сигурност на доставките на електрическа енергия, съвместими с изискванията за конкурентен вътрешен пазар на електрическа енергия“.
Член 5 от тази директива, озаглавен „Поддържане на баланс между предлагане и търсене“, гласи:
„1.   Държавите членки предприемат подходящи мерки за поддържане на баланса между търсене на електрическа енергия и наличния производствен капацитет.
По-специално, държавите членки:
а)
без да се засягат […] определени изисквания към малки изолирани системи, насърчават установяването на пазар на едро, който осигурява подходящи ценови индикации за производство и потребление;
б)
изискват от операторите на преносни системи да осигурят подходящо ниво на производствен резерв, който да е наличен с цел балансиране и/или да приемат еквивалентни мерки, основани на пазарните тенденции;
2.   Без да се засягат членове 87 и 88 от Договора, държавите членки биха могли да предприемат и допълнителни мерки, които могат да включват, но не се изчерпват със следните:
а)
разпоредби, насърчаващи изграждането на нов производствен капацитет и навлизането на нови производители на пазара;
б)
премахване на пречки, които препятстват сключването на безсрочни договори;
в)
премахване на пречки, които предотвратяват сключването на договори с различна продължителност както за производители, така и за потребители;
г)
насърчаване за прилагане на технологии за управление на търсенето в реално време, например съвременни измервателни системи;
д)
насърчаване на мерки за съхранение на енергията;
е)
тръжни процедури или други еквивалентни прозрачни и недискриминиращи процедури в съответствие с член 7, параграф 1 от Директива 2003/54/ЕО.
3.   Държавите членки публикуват мерките, които ще се предприемат съгласно настоящия член и осигуряват възможно най-висока степен на разпространение на информацията“.
Словашкото право
Nariadenie vlády Slovenskej republiky č. 317/2007 Z. z., ktorým sa ustanovujú pravidlá pre fungovanie trhu s elektrinou (Правителствено постановление № 317/2007 на Словашката република за приемане на правила за функционирането на пазара на електроенергия) в редакцията му, приложима към момента на настъпване на фактите в главното производство (наричано по-нататък „Правителственото постановление № 317/2007“), гласи в член 12, озаглавен „Условия за доставка на мрежовите услуги“:
„1.   Мрежовите услуги се предоставят от оператора на преносната мрежа според техническите условия и указанията на центъра за преразпределяне на електроенергията посредством спомагателните услуги, които той е закупил.
2.   Ако крайният потребител на електроенергия е свързан с преносната мрежа, той плаща цената за мрежовите услуги и цената за експлоатацията на системата на експлоатиращия преносната мрежа въз основа на договор за пренос и достъп до преносната мрежа.
3.   Ако крайният потребител на електроенергия не е свързан с преносната мрежа, той плаща цената за мрежовите услуги и цената за експлоатирането на системата посредством експлоатиращия разпределителната мрежа, с която е свързан потребителският му обект, въз основа на договор за разпределение и достъп до разпределителната мрежа.
[…]
9.   Износителят на електроенергия плаща за мрежовите услуги при износ на електроенергия, освен ако докаже, че изнесената електроенергия е били внесена на определената територия.
10.   За целите на износа на електроенергията плащането за експлоатирането на системата не се фактурира за електроенергията“.
Съгласно член 2, буква a), точка 2 от Zákon č. 251/2012 Z. z. o energetike a o zmene a doplnení niektorých zákonov (Закон № 251/2012 за енергетиката и за изменение и допълнение на някои закони) определената територия е територията на Словашката република, в рамките на която експлоатиращият преносна мрежа или експлоатиращият разпределителна мрежа е длъжен да гарантира преноса или разпределението на електроенергия или в рамките на която експлоатиращият преносна мрежа или експлоатиращият разпределителна мрежа е длъжен да гарантира преноса или разпределението на газ.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
FENS е законният правоприемник на Korlea Invest a.s. (наричано по-нататък „Korlea“) — дружество, обявено в несъстоятелност в съдебното производство, в хода на което е отправено настоящото преюдициално запитване.
Korlea е имало разрешение да извършва дейност като доставчик на словашкия пазар за електроенергия. Дейността му е включвала покупка, продажба и износ на електроенергия. В тази смисъл Korlea е било сключило рамков договор за покупка и продажба на електроенергия със Slovenské elektrárne a.s. — словашко дружество с дейност в сектора на производство на електроенергия — който договор влиза в сила на 15 август 2006 г., както и редица отделни договори за доставка на електроенергия. На 16 януари 2008 г. Korlea сключва със Slovenská elektrizačná prenosová sústava a.s. (наричано по-нататък „SEPS“) — словашко дружество, отговорно за националната електропреносна мрежа — договор за преноса на електроенергия, по силата на който дружеството се ангажира да гарантира за сметката на Korlea преноса на електроенергия посредством електропроводните линии, както и управлението и доставката на преносни услуги. Договорът за пренос предвижда, че за доставката на мрежови услуги при износ на електроенергия Korlea трябва да плати такса, изчислена в съответствие с член 12, алинея 9 от Правителственото постановление № 317/2007, освен ако докаже, че изнесената електроенергия най-напред е била внесена в Словакия.
В резултат на тази такса Korlea плаща сумата от 6815853,415 EUR на SEPS за периода от 1 януари до 31 декември 2008 г. Размерът е изчислен в съответствие с решение на ÚRSO от 4 декември 2007 г.
С писмо от 13 октомври 2008 г. Korlea иска от SEPS да спре да фактурира таксата и да му възстанови вече преведените суми. С писмо от 30 октомври 2008 г. SEPS отхвърля това искане.
През 2010 г. Korlea предявява иск за обезщетение за вреди срещу ÚRSO пред Okresný súd Bratislava II (Окръжен съд Братислава II, Словакия), твърдейки, че посочената такса представлява такса с равностоен на мито ефект. ÚRSO поддържа, че таксата не може да засегне търговията между държавите членки и че има за цел да гарантира сигурността на доставките, надеждността и стабилността на енергийната мрежа на Словашката република, по-специално за периода преди 2009 г., през който стабилността на мрежата е била нарушена от спирането на два блока от атомната електрическа централа „Jaslovské Bohunice“ (Словакия). ÚRSO посочва също, че когато словашкият пазар се е стабилизирал отново, а именно след 1 април 2009 г., той повече не е налагал въпросната такса.
С решение от 4 февруари 2011 г. тази юрисдикция отхвърля иска. Korlea обжалва това решение пред Krajský súd Bratislava (Районен съд Братислава, Словакия), който с определение от 15 август 2012 г. отменя това съдебно решение и връща делото на първоинстанционния съд.
При тези обстоятелства Okresný súd Bratislava II (Окръжен съд Братислава II) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 30 ДФЕС да се тълкува в смисъл, че не допуска национална разпоредба като член 12, алинея 9 от [Правителственото постановление № 317/2007], която въвежда конкретно парично задължение за износа на електроенергия от територията на Словашката република, без разграничение дали износът на електроенергия от словашка територия се извършва към държави — членки на Европейския съюз, или към трети страни, в хипотезата, при която производителят на електроенергия не е доказал, че изнесената електроенергия е била внесена на територията на Словашката република, т.е. парично задължение, прилагано изключително за електроенергията, произведена на територията на Словашката република и изнесена от тази територия?
2)
Представлява ли такса с равностоен на мито ефект по смисъла на член 28, параграф 1 ДФЕС и парично задължение като въведеното с разпоредбата на член 12, алинея 9 от [Правителственото постановление № 317/2007], т.е. задължение, прилагано изключително за електроенергията, произведена в Словашката република и същевременно изнесена от територията на Словашка република, без разграничение между износ към трети страни и износ към държави — членки на Европейския съюз?
3)
Съвместима ли е национална разпоредба като тази на член 12, алинея 9 от [Правителственото постановление № 317/2007] с принципа на свободно движение на стоки, закрепен в член 28 ДФЕС?“.
По преюдициалните въпроси
С въпросите си, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали членове 28 и 30 ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат правна уредба на държава членка, която предвижда паричен налог, като разглеждания в главното производство, с който се облага електроенергията, изнесена за друга държава членка или за трета страна, само когато електроенергията е произведена на национална територия.
Съгласно член 12, параграф 9 от Правителственото постановление № 317/2007 плащането на мрежовите услуги при износ на електроенергия е в тежест на износителя на електроенергия, освен ако докаже, че изнесената електроенергия е била внесена на словашка територия. От предоставената на Съда преписка става ясно също, че паричният налог, какъвто представлява подобно плащане, се налага само временно и че не е бил налаган от 1 април 2009 г.
Относно приложимостта на членове 28 и 30 ДФЕС
Нидерландското и словашкото правителство поддържат, че разглежданото в главното производство положение е уредено във вторичното право. Нидерландското правителство се позовава на няколко разпоредби от Директива 2003/54, а словашкото правителство — на няколко разпоредби от Директива 2005/89.
Според нидерландското правителство разглежданият паричен налог попада в приложното поле на член 11, параграф 7 от Директива 2003/54, който позволява на операторите на мрежа да наложат такси, които да се плащат от ползващите се от преноса на електроенергия в случай на енергийни дисбаланси. Поради тази причина съвместимостта на подобен налог с правото на Съюза следва да се разгледа според нидерландското правителство с оглед на тази директива, а не с оглед на първичното право.
Словашкото правителство, от своя страна, твърди, че член 5 от Директива 2005/89 изрично предвижда задължението държавите членки да предприемат подходящи мерки за поддържане на баланса между наличния производствен капацитет и търсене на електрическа енергия. Временното въвеждане на разглеждания в главното производство паричен налог, който се дължи от износителите на електроенергия, произведена в страната, отговаря именно на посочените в този член цели.
В това отношение следва да се припомни, че според постоянната съдебна практика, когато дадена област е предмет на изчерпателна хармонизация на равнището на Съюза, всяка свързана с нея национална мярка трябва да се преценява с оглед на разпоредбите на тази мярка за хармонизация, а не с оглед на разпоредбите на първичното право (вж. по-специално решение от 1 юли 2014 г., Ålands Vindkraft,
C‑573/12
,
EU:C:2014:2037
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая следва да се установи дали член 11, параграф 7 от Директива 2003/54 и/или член 5 от Директива 2005/89 представляват изчерпателна хармонизация, така че да се изключи прегледът доколко е съвместима правна уредба като разглежданата в главното производство с членове 28 и 30 ДФЕС.
В това отношение следва да се посочи, че Директива 2003/54, която е приложимата към момента на настъпване на фактите в главното производство, представлява един от етапите на постепенното изграждане на вътрешен пазар на електроенергия в Съюза като цяло. Ако тя е допринесла за изграждането на подобен пазар, все пак по никакъв начин не е завършила изграждането на вътрешния пазар на електроенергия. Обстоятелството, че Директива 2003/54 е отменена от Директива 2009/72/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 юли 2009 година относно общите правила за вътрешния пазар на електроенергия (
ОВ L 211, 2009 г., стр. 55
), затвърждава този извод.
Що се отнася по-специално до член 11, параграф 7 от Директива 2003/54, от самия текст на тази разпоредба става ясно, че правилата за начисляването на наказателни плащания, които да се плащат от ползвателите на електрическата мрежа в случай на енергийни дисбаланси, трябва да са обективни, прозрачни и недискриминационни. По този начин разпоредбата се ограничава до определяне на рамката, в която операторите на преносни мрежи определят тези такси, чието налагане следователно не е изчерпателно хармонизирано. Ето защо членове 28 и 30 ДФЕС трябва да бъдат взети предвид, за да се установи съвместими ли са с правото на Съюза национални мерки като разглежданите в главното производство.
Директива 2005/89, от своя страна, има за цел, както става ясно от член 1, параграф 2, да установи рамка, в чиито граници държавите членки следва да определят прозрачни, стабилни и недискриминационни политики за сигурност на доставките на електрическа енергия, съвместими с изискванията за конкурентен вътрешен пазар на електрическа енергия. В член 5 от тази директива, на който се позовава словашкото правителство, се посочва приемането на „подходящи мерки“ от държавите членки. От тези разпоредби става ясно, че държавите членки запазват съществено право на преценка в този смисъл и че извършената от въпросната директива хармонизация няма изчерпателен характер.
Следователно член 11, параграф 7 от Директива 2003/54 и член 5 от Директива 2005/89 не хармонизират изчерпателно областта, която уреждат.
Предвид изложените по-горе съображения следва да се пристъпи към тълкуването на членове 28 и 30 ДФЕС.
Относно наличието на такса с еквивалентен на мито ефект
Според постоянната съдебна практика такса с еквивалентен на мито ефект представлява всеки едностранно наложен паричен налог, дори да е минимален, независимо от наименованието и начина му на събиране, с който се облагат стоките, поради факта че преминават граница, и който не е мито в прекия смисъл на това понятие. За разлика от това, паричен налог, който произтича от общ режим на вътрешно облагане и се налага систематично според едни и същи обективни критерии спрямо категории стоки, независимо от произхода или местоназначението на последните, попада в приложното поле на член 110 ДФЕС, който забранява налагането на дискриминационни вътрешни данъци (решение от 14 юни 2018 г., Lubrizol France,
C‑39/17
,
EU:C:2018:438
, т.
и цитираната съдебна практика).
В този смисъл следва да се припомни, от една страна, че разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС относно таксите с равностоен ефект и тези относно дискриминационното вътрешно облагане не се прилагат кумулативно, така че дадена мярка, която попада в приложното поле на член 110 ДФЕС, не може според системата на посочения Договор да бъде квалифицирана като „такса с равностоен ефект“ (вж. в този смисъл решение от 2 октомври 2014 г., Orgacom,
C‑254/13
,
EU:C:2014:2251
, т.
и цитираната съдебна практика), а от друга страна, че член 110 ДФЕС се отнася не само до внесените стоки, но и до изнесените (вж. в този смисъл решение от 22 май 2003 г., Freskot,
C‑355/00
,
EU:C:2003:298
, т.
и цитираната съдебна практика).
Паричен налог не попада в квалификацията за „такса с равностоен ефект“, ако е наложен при определени условия поради извършени проверки с цел изпълнение на задължения, възложени от правото на Съюза, или ако представлява насрещна престация за действително извършена услуга на стопанския субект, който го дължи, в пропорционален на въпросната услуга размер (решение от 14 юни 2018 г., Lubrizol France,
C‑39/17
,
EU:C:2018:438
, т.
и цитираната съдебна практика).
Ето защо следва да се установи дали разглежданият в главното производство паричен налог отговаря на определението за такса с равностоен на мито ефект, както то следва от елементите, посочени в точки 29—31 от настоящото решение.
В това отношение, на първо място, следва да се отбележи, че разглежданият в главното производство налог представлява едностранно наложен паричен такъв от държава членка. Тъй като целта, поради която подобен налог е наложен, е ирелевантна, няма особено значение, че става въпрос за такса за някои мрежови услуги за преноса на електроенергия (вж. в този смисъл решение от 21 септември 2000 г., Michaïlidis,
C‑441/98 и C‑442/98
,
EU:C:2000:479
, т.
и цитираната съдебна практика).
На второ място, следва да се посочи, че електроенергията представлява стока по смисъла на правото на Съюза и че такса, която се събира не върху стока в това ѝ качество, а върху дейност, която е необходима във връзка с тази стока, каквито са мрежовите услуги в главното производство, може да попадне в приложното поле на разпоредбите относно свободното движение на стоки. Така, когато дадена такса се изчислява въз основа на броя пренесени киловатчаса, а не въз основа на разстоянието на преноса или в зависимост от друг критерий, пряко свързан с преноса, следва да се приеме, че се налага върху самата стока (вж. в този смисъл решение от 17 юли 2008 г., Essent Netwerk Noord и др.,
C‑206/06
,
EU:C:2008:413
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
Тъй като разглежданият в главното производство налог се изчислява въз основа на броя пренесени киловатчаса, следва да се приеме, че се налага върху стоките.
На трето място, следва да се провери дали налогът, с който се облагат тези стоки, се дължи на преминаването на граница, или напротив, произтича от общ режим на вътрешно облагане и се налага систематично според едни и същи обективни критерии спрямо категории стоки, независимо от произхода или местоназначението на последните.
В това отношение Съдът вече е приел, че определящата характеристика на таксата с равностоен ефект, която я отличава от вътрешното облагане с общ характер, се състои в обстоятелството, че таксата засяга изключително самата стока, която преминава границата, а облагането — едновременно внасяните, изнасяните и националните стоки (решение от 2 октомври 2014 г., Orgacom,
C‑254/13
,
EU:C:2014:2251
, т.
).
От формулировката на поставените в настоящия случай въпроси става ясно, че с разглеждания в главното производство налог се облага единствено електроенергията, която е произведена в Словакия и изнесена впоследствие. От това следва, че той е наложен поради факта, че електроенергията преминава границата.
Словашкото правителство обаче твърди, че Правителственото постановление № 317/2007 предвижда идентичен налог, с който се облага електроенергията, потребена в Словакия, без значение какъв е произходът на електроенергията. Поради тази причина електроенергията, която е произведена в Словакия и впоследствие изнесена, на практика се третира според словашкото правителство по същия начин както електроенергията, произведена в Словакия и потребена в тази държава.
Дори да се приеме обаче, че двете категории електроенергия се подчиняват на един и същи режим, следва да се отбележи още, че за да бъде част от обща система на „вътрешни данъци“ по смисъла на член 110 ДФЕС, съответната данъчна тежест трябва да предвижда за местната стока и за изнасяната стока един и същи данък на един и същи търговски етап, като данъчното събитие, от което възниква задължение за плащането на този данък, също трябва да е еднакво (решение от 2 октомври 2014 г., Orgacom,
C‑254/13
,
EU:C:2014:2251
, т.
и цитираната съдебна практика).
Ако обаче според указанията на словашкото правителство разглежданият паричен налог за потребената в Словакия електроенергия се плаща именно от крайния клиент, безспорно е, че за изнесената електроенергия този налог се дължи от износителя на електроенергията. По този начин с разглеждания в главното производство налог се облага произведената в Словакия електроенергия поради потреблението ѝ в тази държава или когато електроенергията се изнася, за да бъде потребена впоследствие в друга държава, поради износа ѝ. При тези условия се налага констатацията, че изнесената електроенергия и електроенергията, потребена във вътрешността на тази държава членка, не се облагат с паричния налог на един и същи търговски етап.
На четвърто място, следва да се посочи, че от предоставената на Съда преписка не става ясно дали разглежданият в главното производство паричен налог се събира с цел изпълнение на задължения, възложени от правото на Съюза, или представлява насрещната престация за действително извършена услуга на стопанския субект в пропорционален на въпросната услуга размер.
В това отношение следва да се уточни, че ако Съдът е приел, че налог, който представлява възнаграждение за действително извършена услуга на стопанския субект в пропорционален на въпросната услуга размер, не е такса с равностоен на мито ефект (решение от 9 септември 2004 г., Carbonati Apuani,
C‑72/03
,
EU:C:2004:506
, т.
), не по-малко вярно е, както припомня генералният адвокат в точка 66 от заключението си, че за да може дадена такса да не попадне в приложното поле на член 28 ДФЕС, предоставената услуга трябва да осигурява конкретна облага за отделния износител, като облагодетелстването на обществения интерес е твърде общо и трудно може да се приеме за насрещна престация за действително извършена конкретна облага (вж. в този смисъл решения от 1 юли 1969 г., Комисия/Италия,
24/68
,
EU:C:1969:29
, т.
и от 27 септември 1988 г., Комисия/Германия,
18/87
,
EU:C:1988:453
, т.
).
Ако обаче словашкото правителство посочва в писменото си становище, че паричният налог се събира за мрежова услуга, която действително е била предоставена на износителите, същевременно то не е представило допълнителни доказателства в подкрепа на тази част от твърдението си, от които доказателства да се установи, че спорният налог представлява възнаграждението за подобна конкретна облага.
От другите материали по преписката също не следва, че паричен налог, наложен с цел поддържане на баланса между наличния производствен капацитет и търсенето на електрическа енергия, би могъл да представлява възнаграждението, съответстващо на насрещната престация за услуга, предоставяща конкретна облага.
При тези условия паричен налог като разглеждания в главното производство, с който се облага електроенергията, изнесена както за държава членка, различна от Словашката република, така и за трета страна, представлява такса с равностоен ефект по смисъла на член 28 ДФЕС.
Тази констатация се прилага както за електроенергията, изнесена за друга държава членка, така и за изнесената за трети страни.
Всъщност, доколкото с подобен паричен налог се облага износът за други държави членки, той попада в приложното поле на членове 28 и 30 ДФЕС, а доколкото с него се облага износът за трети страни, той попада в приложното поле на член 28 ДФЕС.
Що се отнася по-специално до износа за трети страни, следва да се припомни, че съгласно член 3, параграф 1, букви а) и д) ДФЕС Съюзът разполага с изключителна компетентност в областите на митническия съюз и на общата търговска политика и че съгласно член 207, параграф 1 ДФЕС общата търговска политика се основава на единни принципи по-специално по отношение на промените в тарифните ставки и на сключването на тарифни и търговски споразумения в областта на търговията със стоки и услуги.
Единната обща търговска политика обаче би била сериозно застрашена, ако държавите членки имаха правото да налагат едностранно такси с равностоен на мито ефект върху износа за трети страни.
От това следва, както отбеляза Европейската комисия, че държавите членки не разполагат с компетентност, която да им позволява едностранното въвеждане на такси с равностоен на мито ефект върху износа в случай на износ за трети страни (вж. по аналогия решение от 26 октомври 1995 г., Siesse,
C‑36/94
,
EU:C:1995:351
, т.
).
По евентуалната обосновка на налога върху износа
Нидерландското правителство поддържа, че целта, състояща се в гарантиране на сигурността, представлява, както Съдът прие вече в решението си от 22 октомври 2013 г., Essent и др. (
C‑105/12—C‑107/12
,
EU:C:2013:677
, т.
и цитираната съдебна практика), императивно съображение от общ интерес.
В това отношение според постоянната съдебна практика забраната, съдържаща се в член 28 ДФЕС, има общ и абсолютен характер (вж. в този смисъл решение от 21 септември 2000 г., Michaïlidis,
C‑441/98 и C‑442/98
,
EU:C:2000:479
, т.
и цитираната съдебна практика). Договорът за функционирането на ЕС не предвижда никакво изключение в това отношение, а Съдът е постановил, че от яснотата, императивния характер и безрезервния обхват на приложимите разпоредби на първичното право следва, че забраната на митата е основно правило, поради което всяко евентуално изключение трябва да бъде ясно предвидено. Съдът уточнява също, че понятието „такса с равностоен на мито ефект“ е необходимото допълнение на общото правило за забрана на митата (вж. в този смисъл решение от 14 декември 1962 г., Комисия/Люксембург и Белгия,
2/62 и 3/62
,
EU:C:1962:45
, стр. 827).
Съдът е приел също, че изключенията от членове 34 и 35 ДФЕС, съдържащи се в член 36 ДФЕС, не могат да се приложат по аналогия по отношение на митата и на таксите с равностоен ефект (вж. в този смисъл решение от 10 декември 1968 г., Комисия/Италия,
7/68
,
EU:C:1968:51
, стр. 628).
Тези съображения се налагат както по отношение на забраната на таксите с равностоен на мито ефект върху износа за други държави членки, така и по отношение на забраната на подобни такси върху износа за трети страни.
От това следва, че разглежданият паричен налог трябва да бъде квалифициран като такса с равностоен на мито ефект, която не подлежи на обосновка.
От изложеното по-горе следва, че членове 28 и 30 ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат правна уредба на държава членка, която предвижда паричен налог като разглеждания в главното производство, с който се облага изнесената за друга държава членка или за трета страна електроенергия само когато електроенергията е произведена на национална територия.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:

Членове 28 и 30 ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат правна уредба на държава членка, която предвижда паричен налог като разглеждания в главното производство, с който се облага изнесената за друга държава членка или за трета страна електроенергия само когато електроенергията е произведена на национална територия.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: словашки.