CELEX: 62020TJ0165
Választottbírósági kikötés
Az EUCAP Szomália nemzetközi szerződéses alkalmazottja
Közös kül‑ és biztonságpolitikai misszió
A határozott idejű munkaszerződésnek a próbaidő alatti felmondása
A szerződés felmondásának tértivevényes ajánlott levélben való közlése
Hiányos címre való küldés
A bírósági jogorvoslatot megelőző belső jogorvoslat határidejének kezdő időpontja
Az alkalmazandó jog meghatározása
A nemzeti munkajog kógens rendelkezései
A próbaidőre vonatkozó szerződéses feltétel semmissége
A felmondás szabálytalan közlése
A felmondási idő be nem tartása miatti kártérítés
A díjazás visszamenőleges kifizetése
Viszontkereset

)
Az EUMSZ 272. cikk alapján benyújtott keresetében a felperes egyrészt azt kéri, hogy a Törvényszék semmisítse meg a 2019. november 4‑i (a továbbiakban: 2019. november 4‑i levél) és a 2019. december 3‑i levelet (a továbbiakban 2019. december 3‑i levél, együttesen: a felmondási idő közléséről szóló jogi aktusok), amelyekkel az EUCAP Szomália közölte a felperessel a munkaszerződésének felmondásáról szóló határozatát, valamint szükség esetén semmisítse meg a 2020. január 24‑i határozatot, amellyel az EUCAP Szomália elutasította a felperes munkaszerződésének felmondásáról szóló, a 2019. december 3‑i levéllel közölt határozattal szemben a felperes által benyújtott, nem fegyelmi jellegű belső jogorvoslatot (a továbbiakban: 2020. január 24‑i határozat), másrészt pedig kötelezze az EUCAP Szomáliát, hogy a szerződéses munkaviszonyuk végleges, szabályszerű és jogszerű megszűnésének időpontjáig visszamenőlegesen fizesse meg a felperes díjazását.
I.

A jogvita előzményei
Az EUCAP Szomália, korábban EUCAP NESZTÓR az EU‑Szerződés KKBP‑re vonatkozó V. címének 2. fejezete alapján elfogadott, [a Szomáliában] kapacitásépítést célzó európai uniós misszióról [(EUCAP Szomália)] szóló, 2012. július 16‑i 2012/389/KKBP tanácsi határozattal (
HL 2012. L 187., 40. o.
) létrehozott, a közös kül‑ és biztonságpolitika (KKBP) hatálya alá tartozó uniós misszió. A 2020. május 18‑i (KKBP) 2020/663 tanácsi határozattal (
HL 2020. L 157., 1. o.
) módosított 2012/389 határozat 2. cikke szerint az EUCAP Szomália célja, hogy segítse Szomáliát a tengerhajózási biztonsággal kapcsolatos kapacitásának megerősítésében, hogy ezáltal Szomália hatékonyabban tudja érvényesíteni a tengerjogot.
Az EUCAP Szomália humánerőforrás‑osztálya által megfogalmazott, és a felperesnek 2019. július 25‑én megküldött állásajánlatot követően az EUCAP Szomália misszióvezetője (a továbbiakban: misszióvezető) és a felperes által 2019. augusztus 20‑án aláírt, határozott idejű munkaszerződéssel (a továbbiakban: szerződés) a felperes 2019. augusztus 21‑én adminisztratív és pénzügyi tisztviselőként felvételt nyert.
A szerződés 17.1. cikke a felperes munkába állásának időpontját 2019. szeptember 8‑ban, a szerződés időtartamát pedig tizenkét hónapban határozta meg, valamint előírta a hallgatólagos megállapodással történő meghosszabbítás lehetőségét. Ezen túlmenően a szerződés 17.2. cikke a következő próbaidőre vonatkozó szerződéses feltételt tartalmazta:
„A próbaidő három (3) hónap. A próbaidő alatt vagy annak végén a munkavállalót el kell bocsátani, ha nem bizonyította megfelelő szakmai képességeit. Ha a munkavállaló a szerződés aláírásának időpontjában ugyanabban a pozícióban volt, nem kell próbaidőt alkalmazni”.
A szerződés 18.1. cikke úgy rendelkezett, hogy „[a] jelen szerződést mind a [m]unkáltató, mind a [m]unkavállaló egy [egy] hónappal korábban megküldött, írásbeli, indokolással ellátott értesítéssel felmondhatja. E határozat meghozatala előtt a misszióvezető‑helyettes köteles meghallgatni a [m]unkavállalót, miközben ezen eljárás során a misszióvezetőt folyamatosan tájékoztatja.”
A szerződés 21.1. cikkének értelmében „[a] munkavállaló a munkáltatónál az érdekeit hátrányosan érintő aktus ellen, az aktus időpontjától számított [egy] hónapon belül belső jogorvoslattal élhet […]. A határozat meghozatala előtt a [m]isszióvezető‑helyettes köteles meghallgatni a [m]unkavállalót, miközben ezen eljárás során a misszióvezetőt folyamatosan tájékoztatja.
A szerződés 22.1. cikke úgy rendelkezett, hogy „a szerződésből eredő vagy azzal kapcsolatos jogviták [az EUMSZ] 272. cikkel összhangban az Európai Unió Bíróságának joghatósága alá tartoznak”. A szerződés 22.2. cikke továbbá előírta, hogy „az Európai Unió Bírósága előtti keresetindítás előtt a szerződés [21.] cikkében előírt nem fegyelmi jellegű belső jogorvoslati eljárást ki kell meríteni”.
A felperes 2019. augusztus 9‑én, a kihelyezését megelőző szakaszban a kezelőorvosától származó, 2019. július 31‑én kelt, „jó egészségi állapotát” és a „világ bármely helyén történő munkavégzésre való alkalmasságát” megállapító orvosi igazolást nyújtott be az EUCAP Szomália számára. Ezen túlmenően 2019. augusztus 10‑én több, saját kezűleg kitöltött igazgatási nyomtatványt küldött az EUCAP Szomália számára, amelyek közül kettő a személyes kapcsolattartási adataira és az egészségügyi állapotára vonatkozott.
Különösen az egészségi állapotára vonatkozó formanyomtatványt illetően a felperes a formanyomtatványhoz csatolt orvosi kérdőívben megemlítette, hogy 2016‑ban veseátültetésen esett át, és negyedévente rendszeres orvosi ellenőrzés alatt áll. Továbbá kijelentette, hogy az egészségügyi leletei nagyon jók, és hogy öt gyógyszert szed. Ezt követően tanúsította, hogy nem szenvedett, illetve nem szenved vesebetegségben, és hogy másodlagos cukorbetegsége van, amely orvosi felügyelet alatt áll. A felperes igazolta, hogy az orvosi kérdőívben feltett kérdésekre teljeskörűen, a valóságnak megfelelően és legjobb tudása szerint válaszolt. Vállalta, hogy haladéktalanul tájékoztatja az egészségügyi részleget az így továbbított orvosi adatokban bekövetkező esetleges változásokról.
2019. szeptember 6‑án a „missziót támogató osztály” vezetője e‑mailben értesítette a felperest arról, hogy előre nem látható körülmények miatt felfüggesztették kihelyezésének tényleges időpontját. Ebben az e‑mailben pontosította, hogy biztosítják részére a szerződésben megállapított díjazásnak megfelelő fizetés kifizetését.
A felperes 2019. szeptember 7‑én e‑mailben válaszolt és hangsúlyozta, hogy egészségügyi okok nem indokolják ezt a felfüggesztést. A felperes megjegyezte, hogy ugyanazon a napon kapott egy közleményt az EUCAP szomáliai egészségügyi tisztviselőjétől, amelyben arra kérték, hogy adja meg a küldetésének orvosi előkészítéséhez szükséges kötelező információkat, és hogy erre válaszolt. Emlékeztetett arra, hogy 2019. augusztus 10‑én már benyújtotta az egészségi állapotáról szóló űrlaphoz csatolt, megfelelően kitöltött orvosi kérdőívet. Kijelentette, hogy a 2019 márciusában kezdődött felvételi eljárás során az EUCAP Szomália által kért összes információt megadta.
A „missziót támogató osztály” vezetője a 2019. szeptember 15‑én kelt e‑mailben tájékoztatta a felperest, hogy nem tud részletes magyarázatot adni neki, ugyanakkor jelezte, hogy a misszióvezető fontolgatja a kirendelésének felülvizsgálatát, hogy eleget tegyen az EUCAP Szomália személyzetével szembeni gondossági kötelezettségének.
2019. szeptember 17‑én a felperes ügyvédje e‑mailt küldött az EUCAP Szomáliának, amelyben megerősítést kért az EUCAP Szomáliától arról, hogy a felperesnek a díjazását és a megfelelő napidíjakat folyósítja a kihelyezéséről szóló végleges döntés meghozataláig.
2019. szeptember 24‑én egy orvosszakértő véleményt adott ki az EUCAP Szomália orvosi tanácsadója részére a szomáliai egészségügyi feltételekről és az egészségügyi erőforrásokhoz való korlátozott hozzáférésről, beleértve azt is, hogy orvosilag ellenjavallat szomáliai területre, és különösen Garowe‑ba (Szomália) küldeni olyan személyeket, akik egy teljes életen át tartó komoly gyógyszeres kezelés alatt állnak, beleértve a cukorbetegség vagy bármely más krónikus betegség miatt rendszeres orvosi konzultációt igénylő betegség miatti immunszuppresszív gyógyszereket, a napi inzulininjekciókat.
2019. szeptember 25‑én a misszióvezető‑helyettes e‑mailben levelet küldött a felperesnek, amelyben lényegében azt állította, hogy a szomáliai általános egészségügyi helyzetről és az EUCAP Szomália személyzetével szembeni gondossági kötelezettségéről szóló információk alapján a misszióvezetőnek jelentős aggályai vannak a szerződés végrehajtásával kapcsolatban, tekintettel a felperes által kitöltött orvosi kérdőívekben leírt fizikai állapotára és a Szomália északi részén elérhető orvosi ellátás nagy fokú korlátozottságára. Felkérte a felperest, hogy egy beszélgetés keretében vitassák meg a tervezett bevetés feltételeit, amely valós és jelentős kockázatot jelenthet az egészségére nézve.
Ugyanezen a napon a felperes az EUCAP Szomália humánerőforrás‑osztálya részére megküldte a banki adataira vonatkozó nyomtatványt, hogy lehetővé tegye a munkabére kifizetését, és ez a nyomtatvány a házszámmal együtt tartalmazta a címét.
2019. október 14‑én megbeszélést tartott a felperes, az ügyvédje, a misszióvezető‑helyettes, a Polgári Tervezési és Végrehajtási Szolgálat (a továbbiakban: CPCC) orvosszakértője, a CPCC jogi osztálya és az EUCAP Szomália jogi tanácsadója abból a célból, hogy ismertessék a felperessel a szomáliai egészségügyi infrastruktúra helyzetét, valamint a misszió gondossági kötelezettségét, és ismertessék a szerződés esetleges felmondásának lehetséges okait. A megbeszélés végén a felperest arról tájékoztatták, hogy az EUCAP Szomália egy héten belül felveszi vele a kapcsolatot.
A misszióvezető 2019. november 4‑én kelt és 2019. november 8‑án tértivevényes ajánlott levélben feladott levelében értesítette a felperest a szerződés felmondásáról szóló határozatról, amely egyhetes felmondási idővel 2019. november 18‑án, hétfőn kezdődött. Ezt a levelet a felperesnek az általa 2019. augusztus 10‑én a személyes kapcsolattartási adatlapon megadott címére küldték. Ez a cím nem tartalmazott házszámot.
A felperes 2019. november 19‑én e‑mailt írt a misszióvezető‑helyettesnek, a „missziót támogató osztály” vezetőjének és az EUCAP Szomália humánerőforrás‑osztályának, és kérte, hogy küldjenek neki egy foglalkoztatási igazolást és az előző két hónapra vonatkozó illetményelszámolást.
2019. november 26‑án a felperes az ügyvédjén keresztül jelezte az EUCAP Szomália jogi képviselőjének, hogy a banki adataira vonatkozó, 2019. szeptember 25‑én továbbított űrlapon már teljeskörűen megadta a címét az EUCAP Szomália részére.
A misszióvezető 2019. december 3‑án kelt, ugyanazon a napon tértivevényes ajánlott levélben feladott és december 5‑én a felperes által kézhez vett levelében értesítette a felperest az EUCAP Szomáliának a szerződés felmondásáról szóló határozatáról, amely a következőképpen szólt:
„Az [EUCAP Szomália] jogainak és érdekeinek védelme érdekében, valamint arra az esetre, ha Ön a 2019. [n]ovember 8‑án kelt [felmondó] levél érvénytelenségét kívánja felhozni, ezúton értesítjük Önt – teljes körű jogfenntartás mellett és bármely jogi felelősség elismerése nélkül – azon határozatunkról, hogy az EUCAP Szomália és Ön között fennálló munkaviszonyt egyhetes, 2019. [d]ecember 9‑én, hétfőn kezdődő felmondási idővel megszüntetjük.”
Az EUCAP Szomália jogi képviselője 2019. december 10‑én válaszolt a felperes ügyvédje által 2019. november 26‑án küldött e‑mailre. E válasz pontosította, hogy kizárólag a személyes kapcsolattartási adatlapon megadott elérhetőségi adatokat lehet felhasználni a misszió és alkalmazottai közötti kommunikációhoz. Így a felperest arról tájékoztatták, hogy az EUCAP Szomália megalapozottan küldte meg a 2019. november 4‑i levelet 2019. november 8‑án kizárólag ezen adatok alapján anélkül, hogy a későbbi banki formanyomtatványt e célból figyelembe kellett volna vennie. Ebben az e‑mailben az EUCAP Szomália jogi képviselője hozzátette, hogy ha a felperes ki akarta volna egészíteni a személyes kapcsolattartási adatlapon szereplő adatait, akkor ezt a módosított adatlapot el kellett volna küldenie a misszió részére. Ezért ugyanezen e‑mail szerint az említett adatok hiányosságát a felperesnek felróható hiba következményének tekintették.
2019. december 16‑án az EUCAP Szomália személyzeti osztálya megküldött a felperesnek egy foglalkoztatási igazolást, amelyben egyrészt feltüntette, hogy 2019. szeptember 8‑tól 2019. november 25‑ig szerződéses munkaviszony állt fenn, másrészt pedig azt, hogy a szerződés nem teljesült.
A felperes 2019. december 23‑án ügyvédjén keresztül vitatta az említett igazolásban szereplő munkaviszony időtartamát, arra hivatkozva, hogy csak egyetlen, 2019. december 3‑án kelt levelet kapott, amelyben egyhetes felmondási időt állapítottak meg december 9‑től kezdődően. Hangsúlyozta, hogy ez az információ jelentőséggel bír a pontos foglalkoztatási időszaknak a belgiumi munkanélküli‑biztosító részére történő bejelentése szempontjából. Kérte továbbá, hogy küldjék el neki a 2019. november 4‑i levél másolatát, amelyet nem kapott meg.
2020. január 2‑án a felperes az ügyvédjén keresztül, többek között az EUCAP Szomália misszióvezető‑helyetteseként eljáró személyzeti vezetőnek küldött e‑mailben, a szerződés 21. cikke alapján a nem fegyelmi belső jogorvoslati eljárásra (a továbbiakban: belső jogorvoslat) vonatkozó kérelmet nyújtott be az EUCAP Szomália 2019. december 3‑i levelében közölt, a szerződés megszüntetéséről szóló határozata ellen.
Az EUCAP Szomália személyzeti vezetője 2020. január 24‑i levelében, amelyet a felperes január 31‑én kapott kézhez, elutasította a felperes 2020. január 2‑i kérelmét, és többek között megtagadta e kérelem belső jogorvoslatként történő minősítését, mivel azt nem a szerződés 21. cikkének (1) bekezdésében előírt, a megtámadott aktustól számított egy hónapos határidőn belül nyújtották be. Mindazonáltal a „gondos igazgatás szellemében” jelezte, hogy hajlandó eleget tenni a felperes kérésének. Így kifejtette, hogy gondossági kötelezettsége a szerződés megszüntetését követelte meg, tekintettel arra, hogy a felperes az egészségi állapota és a szomáliai egészségügyi infrastruktúra állapota miatt fizikailag alkalmatlan volt a munkakör betöltésére.
II.

A felek kérelmei
A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
semmisítse meg a 2019. november 4‑i levelet;
–
semmisítse meg a 2019. december 3‑i levelet;
–
szükség esetén semmisítse meg a 2020. január 24‑i határozatot;
–
kötelezze az EUCAP Szomáliát, hogy a szerződéses jogviszony végleges, szabályszerű és jogszerű lejárati időpontjáig visszamenőlegesen fizesse meg a felperes díjazását;
–
kötelezze az EUCAP Szomáliát az összegeknek az Európai Központi Bank (EKB) által a fő refinanszírozási műveletek vonatkozásában meghatározott, 3,5 százalékponttal növelt kamattal való növelésére;
–
az EUCAP Szomáliát kötelezze a költségek viselésére.
Az EUCAP Szomália azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
elsődlegesen a keresetet mint elfogadhatatlant vagy mindenesetre mint nyilvánvalóan minden jogalapot nélkülözőt teljes egészében utasítsa el,
–
másodlagosan és viszontkeresetként a hozzájárulás hiányossága miatt állapítsa meg a szerződés semmisségét;
–
harmadlagosan és viszontkeresetként nyilvánítsa a szerződést egészségügyi okból bekövetkezett
vis maior
miatt megszűntnek;
–
a felperest kötelezze a költségek viselésére.
III.

A jogkérdésről
A kereset és az EUCAP Szomália által benyújtott viszontkereset elemzése előtt meg kell vizsgálni a Törvényszéknek a jelen jogvita elbírálására és az alkalmazandó jog meghatározására vonatkozó hatáskörét.
[omissis]
A.

Az alkalmazandó jogról
Írásbeli beadványaiban és a Törvényszék által e tárgyban hozzá intézett írásbeli kérdésére válaszolva a felperes hangsúlyozza, hogy amennyiben a keresetet választottbírósági kikötés alapján indítják, a szerződésre a szerződésben vagy a felek által meghatározott nemzeti jog az alkalmazandó jog. Ezenfelül előadja, hogy keresetének, mivel a munkaszerződés felmondásáról szóló határozatra vonatkozik, az alkalmazandó anyagi munkajog hatálya alá kell tartoznia. E tekintetben megjegyzi, hogy az EUCAP Szomália 2020. január 24‑i határozatában a belga jogra hivatkozott. Hozzáteszi, hogy a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló, 2008. június 17‑i 593/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet („Róma I” rendelet) (
HL 2008. L 177., 6. o.
; helyesbítés:
HL 2009. L 309., 87. o.
, a továbbiakban: „Róma I” rendelet) 3. cikkének (1) bekezdésével és 8. cikkének (1) bekezdésével, de legalábbis 3. cikkének (2) bekezdésével és 8. cikkének (4) bekezdésével összhangban nem ellenzi e jognak a szóban forgó szerződéses jogviszonyra való alkalmazását. Így a felperes elsősorban a szerződéses rendelkezések és az uniós jog, másodlagosan pedig a belga jog, különösen az 1978. július 3‑i loi relative aux contrats de travail (a munkaszerződésekről szóló törvény; Moniteur belge, 1978. augusztus 22., 9277. o., a továbbiakban: munkaszerződésekről szóló törvény) alkalmazására hivatkozik. A felperes továbbá azt állítja, hogy a belga jog kötelező rendelkezéseinek elsőbbséget kell élvezniük az ezekkel ellentétes szerződéses rendelkezésekkel szemben.
Az EUCAP Szomália a maga részéről azt állítja, hogy a szerződés 1. cikke (1) bekezdésének megfelelően a KKBP keretében működő uniós polgári missziókra vonatkozó autonóm jog, nevezetesen a szerződés, a magatartási és fegyelmi kódex, valamint az egységes működési eljárások elsődlegesen alkalmazandók. A „Róma I” rendelet, és különösen annak 8. cikke (4) bekezdése értelmében az uniós jog és kiegészítésként a szerződésre alkalmazandó nemzeti anyagi jog – jelen esetben a belga jog, azaz a felperes állandó lakóhelye szerinti jog – alkalmazására hivatkozik. Emellett az EUCAP Szomália lényegében azt állította, hogy a szerződésben foglalt helyzetekben a szerződés alkalmazásának mindenekelőtt elsőbbséget kell élveznie, így a Törvényszék – amennyiben joghatósága az EUMSZ 272. cikken alapul – akkor sem tekinthet el a szerződés kikötésének alkalmazásától, ha ez a kikötés ellentétes a szerződésre alkalmazandó nemzeti jog kötelező rendelkezéseivel.
A felek megerősítették, hogy a szerződésre alkalmazandó nemzeti anyagi jog a belga jog, és hogy az EUCAP Szomália esetleges szerződéses felelősségének vizsgálata érdekében főszabályként a szerződés és mellékletei rendelkezéseit, kiegészítő jelleggel pedig a szerződésben nem szabályozott kérdések tekintetében a belga jogot kell alkalmazni. A felek mindazonáltal ismét kifejezték a szerződésre alkalmazandó nemzeti jog kógens rendelkezéseinek az azokkal ellentétes kikötésekkel szembeni elsőbbsége tárgyában fennálló eltérő véleményüket.
Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 340. cikk (1) bekezdése szerint az Unió szerződéses felelősségét az adott szerződésre alkalmazandó jog szabályozza.
A szerződés teljesítése során felmerülő jogvitákat főszabály szerint a szerződéses feltételek alapján kell eldönteni (lásd: 2015. november 18‑iSynergy Hellas kontra Bizottság ítélet,
T‑106/13
,
EU:T:2015:860
,
37.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). A szerződésnek a szerződésre alkalmazandó nemzeti jogi rendelkezések alapján történő értelmezése csak abban az esetben indokolt, ha kétség merül fel a szerződés tartalmával vagy bizonyos kikötéseinek értelmezésével kapcsolatban, vagy ha a szerződés önmagában nem teszi lehetővé a jogvita minden vetületének megoldását. Következésképpen a kereset megalapozottságát kizárólag a szerződéses kikötések alapján kell értékelni, és csak akkor kell a szerződésre alkalmazandó nemzeti jogra hivatkozni, ha e kikötések nem teszik lehetővé a jogvita eldöntését (lásd ebben az értelemben: 2017. július 13‑iTalanton kontra Bizottság ítélet,
T‑65/15
, nem tették közzé,
EU:T:2017:491
,
43.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Mindazonáltal ez az elv nem eredményezheti azt, hogy a szerződési feltételek alkalmazása lehetővé tegye a felek számára az alkalmazandó nemzeti jog azon kógens rendelkezéseinek megsértését, amelyektől nem lehet eltérni, és amelyek alapján az említett szerződésből eredő kötelezettségeket teljesíteni kell vagy teljesítették.
Egyébiránt, az Unió intézményei, szervei, hivatalai vagy ügynökségei szerződést teljesítenek, továbbra is terhelik őket az Európai Unió Alapjogi Chartájából (a továbbiakban: Charta) és az uniós jog általános elveiből eredő kötelezettségek (lásd ebben az értelemben: 2020. július 16‑iADR Center kontra Bizottság ítélet,
C‑584/17 P
,
EU:C:2020:576
,
86.
pont). Így, ha a felek szerződésükben választottbírósági kikötés útján úgy döntenek, hogy az e szerződéssel kapcsolatos jogviták elbírálására vonatkozó hatáskört az uniós bíróságra ruházzák, az említett bíróság az említett szerződésben kikötött alkalmazandó jogtól függetlenül hatáskörrel rendelkezik a Charta és az uniós jog általános elvei esetleges megsértésének vizsgálatára (2020. július 16‑iInclusion Alliance for Europe kontra Bizottság ítélet,
C‑378/16 P
,
EU:C:2020:575
,
81.
pont).
Amennyiben a szerződés erről nem rendelkezik, az uniós bíróságnak a „Róma I” rendeletben előírt szabályok felhasználásával kell az alkalmazandó jogot meghatároznia (lásd ebben az értelemben: 2016. február 18‑iCalberson GE kontra Bizottság ítélet,
T‑164/14
,
EU:T:2016:85
,
25.
pont).
E tekintetben a „Róma I” rendelet 3. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik
„(1)   A szerződésre a felek által választott jog az irányadó. A jogválasztásnak kifejezettnek kell lennie vagy annak a szerződés rendelkezéseiből vagy az eset körülményeiből kellő bizonyossággal megállapíthatónak kell lennie. Választásukkal a felek a szerződés egészére vagy annak csak egy részére alkalmazandó jogot határozhatják meg.
(2)   A felek bármikor megállapodhatnak abban, hogy a szerződést a korábban – az e cikk szerinti korábbi jogválasztás, illetve az e rendelet más rendelkezései alapján – irányadó jog helyett egy másik jog rendelkezései alá vonják. A szerződés alkalmazandó jogra vonatkozó rendelkezéseinek a szerződéskötés után bekövetkezett módosítása a szerződés 11. cikk szerinti alaki érvényességét nem érinti és harmadik személyek jogait nem sérti.”
A „Róma I” rendelet 8. cikke, amely az egyéni munkaszerződésekre alkalmazandó, a következőképpen szól:
„(1)   Az egyéni munkaszerződésre a felek által a 3. cikknek megfelelően választott jog az irányadó. Ez a jogválasztás azonban nem eredményezheti azt, hogy a munkavállalót megfosztják a jogválasztás hiányában az e cikk (2), (3) és a (4) bekezdése értelmében alkalmazandó jog olyan rendelkezései által biztosított védelemtől, amelyektől megállapodás útján nem lehet eltérni.
(2)   Ha az egyéni munkaszerződésre alkalmazandó jogot a felek nem választották meg, a szerződésre azon ország joga az irányadó, ahol vagy – ennek hiányában – ahonnan a munkavállaló a szerződés teljesítéseként rendszerint a munkáját végzi. A rendszerinti munkavégzés helye szerinti országon nem változtat, ha a munkavállalót ideiglenesen egy másik országban foglalkoztatják.
(3)   Ha az alkalmazandó jogot a (2) bekezdés alapján nem lehet meghatározni, a szerződésre azon telephely szerinti ország joga az irányadó, ahol a munkavállalót alkalmazták.
(4)   Ha a körülmények összessége arra utal, hogy a munkaszerződés egy, a (2) vagy (3) bekezdés szerinti országtól eltérő országgal szorosabb kapcsolatban áll, e másik ország joga alkalmazandó”.
Jelen esetben a szerződés nem határozza meg az alkalmazandó jogot. A felek mindazonáltal egyetértenek abban, hogy a belga jog a szerződésre alkalmazandó nemzeti jog. Ezért a „Róma I” rendelet 8. cikkének (1) bekezdésében hivatkozott 3. cikkéből eredő elvekkel összhangban a belga jog a szerződésre alkalmazandó nemzeti jog.
Mindenesetre – amint arra az EUCAP Szomália helyesen hivatkozik anélkül, hogy a felperes ezt vitatná – a körülmények összességéből az következik, hogy a szerződés szorosabb kapcsolatban áll Belgiummal. Kétségtelen, hogy a szerződés 5.1. cikkében előírt teljesítési hely Garowe városa volt. Mindazonáltal nem vitatott, hogy a szerződést nem a tényleges szomáliai kiküldetési helyen hajtották végre, hogy a felperes a foglalkoztatás időtartama alatt Belgiumban tartózkodott, hogy belga állampolgársággal rendelkezik és állandó lakóhelye Belgiumban van, hogy a felvételi eljárás és a szerződés aláírása Belgiumban történt, és végül, hogy a szerződés 13. cikke szerinti társadalombiztosítási kötelezettségekre alkalmazandó jog meghatározásához alkalmazandó állandó lakóhely feltétele Belgium megjelölését jelenti. Ezért még ha feltételezhető lenne is, hogy a „Róma I” rendelet 8. cikkének (4) bekezdését kellene alkalmazni e rendeletnek a fenti 43. pontban említett rendelkezései helyett, akkor is a belga jog maradna a szerződésre alkalmazandó nemzeti jog.
Ilyen körülmények között, a fenti 37. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően, a jelen jogvitát elsősorban a szerződés, kiegészítésként pedig – amennyiben kétségek merülnek fel a szerződés tartalmát vagy egyes kikötéseinek értelmét illetően, vagy amennyiben a szerződés önmagában nem teszi lehetővé a jogvita valamennyi vonatkozásának rendezését – a belga nemzeti jog alapján kell megvizsgálni. Emellett a szerződési feltételek alkalmazása nem teszi lehetővé a felek számára, hogy felülbírálják a belga jog kötelező rendelkezéseit, amelyektől nem lehet eltérni, és amelyeknek megfelelően kell a szerződésből eredő kötelezettségeket teljesíteni, illetve amely alapján azokat teljesítették.
B.

A keresetről
A felperes által előterjesztett következtetések egyrészt a felmondási idő közléséről szóló jogi aktusok és – amennyiben szükséges – a 2020. január 24‑i határozat semmisségének megállapítása iránti, másrészt kártérítés iránti kérelmet tartalmaznak.
1.

A kereset elfogadhatóságáról
Az EUCAP Szomália két elfogadhatatlansági kifogást hoz fel: az első a kereset egyértelműségének és pontosságának hiányára, a második a szerződésben előírt belső jogorvoslati eljárás kimerítésének hiányára hivatkozik.
[omissis]
a)

A nemzeti jogorvoslati eljárás kimerítésének hiányán alapuló elfogadhatatlansági kifogásról
Az EUCAP Szomália azt állítja, hogy a jelen kereset elfogadhatatlan azon az alapon, hogy a felperes e keresetet megelőzően, a munkaszerződés 21.1. cikkében előírt, a 2019. november 4‑én kelt levél 2019. november 8‑i elküldésétől számított egy hónapos határidőn belül nem élt belső jogorvoslattal. Következésképpen a felperes nem merítette ki a szerződés 22.2. cikkében előírt belső jogorvoslati eljárást.
Emlékeztetni kell arra, hogy a szerződés 22.2. cikke az uniós bírósághoz fordulást a szerződés 21.1. cikkében előírt belső jogorvoslati eljárás kimerítésétől teszi függővé, amelyet a felperes érdekeit sértő jogi aktus időpontjától számított egy hónapon belül kell megindítani.
Következésképpen a jelen kereset elfogadhatóságát a szerződés 21.1. és 22. cikkének együttes olvasata alapján kell értékelni. A Törvényszék feladata, hogy az említett rendelkezések alapján megvizsgálja, hogy a felperes eleget tett‑e a belső jogorvoslati eljárás kimerítésére vonatkozó követelménynek. Különösen azt kell meghatározni, hogy a felperes ezt az eljárást az érdekeit sértő határozat meghozatalától számított egy hónapon belül indította‑e meg.
Így, a fenti 39. pontban foglaltak szerint az uniós közigazgatásra a szerződés teljesítése során továbbra is vonatkoznak a Charta szerinti kötelezettségei.
E tekintetben biztosítani kell, hogy a Charta 47. cikke – amelynek értelmében „[m]indenkinek joga van arra, hogy ügyét a törvény által […] létrehozott független és pártatlan bíróság […] tárgyalja – szerinti hatékony bírói jogvédelem biztosítása érdekében a jogvita szempontjából releváns valamennyi ténybeli és jogi kérdést megvizsgálják (lásd ebben az értelemben: 2020. július 16‑iInclusion Alliance for Europe kontra Bizottság ítélet,
C‑378/16 P
,
EU:C:2020:575
,
79.
pont).
Ebből következik, hogy amennyiben az EUMSZ 272. cikk szerinti, az uniós bíráskodás javára szóló választottbírósági kikötést tartalmazó szerződés olyan kikötést tartalmaz, amely szerint a félnek a Törvényszékhez benyújtott kereset előtt ki kell merítenie a belső jogorvoslati lehetőséget, biztosítani kell, hogy e jogorvoslati lehetőséget olyan feltételek mellett lehessen gyakorolni, amelyek nem fosztják meg az érintett felet a hatékony bírói jogvédelemhez való jogától.
Ezenfelül a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az Unió jogrendjében létezik egy olyan alapelv, amely megköveteli, hogy a közigazgatási szervek jogi aktusait ne lehessen a magánszemélyekre alkalmazni addig, amíg a magánszemélyeknek nincs lehetőségük a jogi aktusról tudomást szerezni (lásd ebben az értelemben: 1979. január 25‑iRacke ítélet,
98/78
,
EU:C:1979:14
,
15.
pont).
Következésképpen a szerződés 21.1. cikkében előírt, a szerződés értelmében a belső jogorvoslat megfelelő benyújtására nyitva álló egy hónapos határidő kezdő időpontjára való hivatkozást úgy kell értelmezni, hogy az arra az időpontra vonatkozik, amikor a felperes ezen aktus tartalmát érdemben megismerhette.
Annak az időpontnak a meghatározása vonatkozásában, amikor a felperes tudomást szerzett a szerződés felmondásáról szóló határozatról, emlékeztetni kell arra, hogy a kereset elkésettségére hivatkozó félnek kell bizonyítania a megtámadott határozat közlésének időpontját és – amennyiben egyéni jellegű intézkedésről van szó – mindenképpen azt az időpontot, amikor az érintett személy tudomást szerzett róla (lásd analógia útján: 2018. november 29‑i WL kontra ERCEA ítélet, T‑493/17, nem tették közzé,T:2018:852, 59. pont). Így a jelen ügyben ez a bizonyítás az EUCAP Szomália feladata.
2020. január 2‑án kelt levelében a felperes a szerződés 21. cikkének (1) bekezdése alapján belső jogorvoslatot indított a 2019. december 3‑i, vele ténylegesen december 5‑én közölt, a szerződés megszüntetéséről szóló határozatot közlő levél ellen.
Mindazonáltal az EUCAP Szomália azt állítja, hogy a felperes már tudott a szerződés megszüntetéséről szóló határozatról, mivel arról a 2019. november 4‑én kelt, a lakcímére 2019. november 8‑án megküldött ajánlott tértivevényes levélben értesítették. Így a szerződés 21.1. és 22.2. cikke értelmében a felperesnek legkésőbb 2019. december 8‑ig belső jogorvoslati kérelmet kellett volna benyújtania e határozat ellen, és a 2020. január 2‑i levele nem tekinthető szabályos belső jogorvoslat megindítására irányuló jogi aktusnak.
Ezzel összefüggésben az EUCAP Szomália kifejti, hogy a felperes által a jelen kereset benyújtását megelőzően benyújtott, és a Törvényszék elnöke által 2020. szeptember 9‑én kelt végzéssel elutasított költségmentesség iránti kérelemre vonatkozó ügyiratból számos ellentmondás derül ki. Ezek az elemek azt bizonyítják, hogy a felperes már 2019 novemberében és decemberében tudott a szerződés megszüntetéséről szóló határozatról. Közelebbről, a felperes 2019. december 1‑jétől munkanélküli‑ellátásban részesült volna, miután 2019. november 19‑én kérelmet nyújtott be az EUCAP Szomáliához, hogy foglalkoztatási igazolást kapjon. Az EUCAP Szomália szerint a belgiumi munkanélküli hatóságoknál történő regisztrációnak főszabály szerint a munkanélküliség első napjától számított nyolc napon belül kell megtörténnie, és a szerződés felmondásáról szóló határozatról bizonyítékot kell benyújtani a hatóságokhoz, ami feltételezi a határozat ismeretét.
Emellett az EUCAP Szomália vitatja, hogy a felperes hivatkozhat a 2019. november 4‑i levél kézhezvételének azon okból történő elmaradására, hogy azt hiányos címre küldték. A levelet ugyanis a felperes által a személyes kapcsolattartási adatlapon megadott címre küldték, amely az egyetlen olyan űrlap, amelyet a felek közötti postai levélváltásnál figyelembe kell venni. Így az esetlegesen hiányos címre történő küldés a felperes súlyos gondatlanságának következménye, amely nem róható fel az EUCAP Szomáliának.
Először is, ami a felperesnek a 2019. november 4‑i levél tartalmáról való állítólagos 2019. novemberi tudomásszerzését illeti, meg kell jegyezni, hogy bár az EUCAP Szomália úgy határozott, hogy a 2019. november 4‑i levelet november 8‑án ajánlott küldeményben küldi meg, ezen értesítésről nem szolgáltat bizonyítékot például az ajánlott levélnek a felperes által megfelelően aláírt átvételi elismervénye bemutatásával vagy a felperes által megadott utolsó címen történő kézbesítési értesítő benyújtásával. Tehát nem állapítható meg, hogy a 2019. november 4‑i levél 2019 novemberében eljutott a felpereshez, és így az sem, hogy ez utóbbi ezen a napon érdemben tudomást szerezhetett a szerződés felmondásáról szóló határozatról.
Továbbá az a körülmény, hogy a felperes 2019. december 23‑án vitatta a 2019. december 16‑i foglalkoztatási igazolásban szereplő foglalkoztatási időszakot (lásd: a fenti 24. pont), mivel a szerződés ezen igazolásban megjelölt megszüntetésének időpontja, azaz 2019. november 25. nem egyezett meg a 2019. december 3‑i levélben megjelölt felmondási idő lejáratának időpontjával, és az, hogy ez alkalommal kérte a 2019. december 3‑i levélben hivatkozott 2019. november 4‑i levél másolatának részére történő megküldését, alátámasztja azt a tényt, hogy 2019 decemberében nem ismerte az első levél tartalmát.
Az EUCAP Szomália ezt a levelet valóban a felperes által a személyes kapcsolattartási adatlapon megadott címre küldte, és a felek között kétségtelenül egyetértés van abban, hogy ez a cím hiányos volt, mivel a felperes nem adta meg a házszámot.
Mindazonáltal egyrészt az ügyiratból kitűnik, hogy a felperes a vitatott küldeményt megelőzően két másik nyomtatványon – a személyes kapcsolattartási adatlappal egyidejűleg benyújtott, a halál esetére kedvezményezett személy azonosságának feltüntetésére vonatkozó, valamint a 2019. szeptember 25‑én e‑mailben megküldött, a banki adataira vonatkozó űrlapon – is közölte az EUCAP Szomáliával a teljes, így a házszámot is tartalmazó címét.
Így az EUCAP Szomália gyors intézkedéssel – a felperes által megadott információk között szereplő teljes cím felkutatásával – olyan helyzetbe hozhatta volna a felperest, hogy az a 2019. november 4‑i levél tartalmát érdemben megismerhette volna. Következésképpen a jelen ügy különleges körülményei között az EUCAP Szomália nem hivatkozhat arra a tényre, hogy a felperes a személyes kapcsolattartási adatlapon olyan címet közölt vele, amely nem tartalmazott házszámot.
Ami egyébként az EUCAP Szomáliának a felperes költségmentességi ügyiratán alapuló érveit illeti, ezen ügyiratból valóban kitűnik, hogy a felperes egész decemberben az illetékes belga hatóságok által folyósított munkanélküli segélyben részesült. Mindazonáltal a kifizetést igazoló dokumentum 2020. január 16‑i keltezésű. Ezenfelül a felperes által 2020. január 2‑án benyújtott belső jogorvoslatból kitűnik, hogy ezen a napon jelezte, hogy nem jogosult ezekre a juttatásokra, mivel az igazgatási ügyirata hiányos. Ezért nem zárható ki, hogy a munkanélküli‑járadékot visszamenőlegesen, 2020. január 2. utáni időponttól folyósították, mégpedig az EUCAP Szomália által a felperesnek 2019. december 16‑án megküldött foglalkoztatási igazolás alapján, amelyben ez utóbbi a foglalkoztatási időszak végeként a 2019. november 4‑i levélben említett felmondási idő lejáratának napját jelölte meg. Ebből a visszamenőleges kifizetésből tehát nem lehet kellő bizonyossággal arra következtetni, hogy a felperesnek 2019. december 16. vagy 23. előtt, vagy akár 2020. január 2. előtt is lehetősége lett volna arra, hogy a belga hatóságokat tájékoztassa a szerződés felmondásáról szóló, a 2019. november 4‑i levélben közölt határozatról.
Hasonlóképpen, a felperesnek az EUCAP Szomália felé 2019. november 26‑án tett hiánytalan kapcsolattartásiadat‑közlése nem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy ezen a napon tudomása volt a 2019. november 4‑i levélről. A felperes által az EUCAP Szomália felé intézett ezen emlékeztető, amely azt a célt szolgálta, hogy megbizonyosodjon arról, hogy minden értesítést a megfelelő címre küldtek vagy fognak küldeni, a 2019. október 14‑i megbeszélés során kapott információk tartalmával magyarázható, és a felperes azon várakozását fejezte ki, hogy a későbbiekben az EUCAP Szomália határozatára vonatkozó értesítést kap a lakcímére. Az EUCAP Szomália e megbeszélés során arról tájékoztatta a felperest, hogy az eljárás e szakaszának nem az a célja, hogy azonnal határozatot hozzon a szerződéssel kapcsolatban, hanem az, hogy lehetőséget adjon neki a munkahelyi életkörülményekre vonatkozó magyarázatok megismerésére, észrevételeinek és kérdéseinek összegyűjtésére, és az arról való tudomásszerzésre, hogy az EUCAP Szomália egy héten belül ismét kapcsolatba lép vele a tervezett lépésekre vonatkozóan. Így ez a közlés önmagában nem alkalmas annak bizonyítására, hogy a felperes 2019. november 26‑án tudott a 2019. november 4‑i levélről.
A fentiekre tekintettel azt a következtetést kell levonni, hogy az EUCAP Szomália nem szolgáltat bizonyítékot arra vonatkozóan, hogy a felperes 2019 novemberében érdemben megismerhette a 2019. november 4‑i levél tartalmát. Végül az ügyiratból egyértelműen kitűnik, hogy a felperes 2020. január 31‑én szerezhetett tudomást annak tartalmáról, akkor, amikor az említett levelet az EUCAP Szomália a 2020. január 24‑i határozat mellékleteként ténylegesen közölte vele.
Másodszor, azon időpontot illetően, amikor a felperes ténylegesen tudomást szerzett a 2019. december 3‑án kelt levél tartalmáról, a felek között egyetértés van abban, hogy a szerződés felmondásáról szóló határozatról a felperest az említett levélnek a hiánytalan címére történő elküldésével és 2019. december 5‑i megfelelő kézbesítésével és tudomására hozásával tájékoztatták.
Következésképpen, mivel a 2019. december 3‑i levélben közölt, a szerződés megszüntetéséről szóló határozat a felperest hátrányosan érintő egyedi intézkedés volt, a felperes megalapozottan hivatkozott a szerződés 21.1. cikkére, és nyújtott be a 2020. január 2‑i levélben fellebbezést, amelyet az említett határozat elleni belső jogorvoslatnak kell minősíteni.
Mivel ezt a belső jogorvoslatot a felperes a szerződés 21.1. cikkének megfelelően a 2019. december 3‑án kelt, neki sérelmet okozó levélről való tudomásszerzéstől számított egy hónapon belül nyújtotta be, a szerződés 22. cikke (2) bekezdésének megfelelően benyújtott jelen kereset elfogadható. Következésképpen az EUCAP Szomália által e tekintetben felhozott kifogást el kell utasítani.
2.

A felmondási idő közléséről szóló jogi aktusokkal és a 2020. január 24‑i határozattal kapcsolatos jogsértésekről
Keresetében a felperes nem magát a szerződés megszüntetéséről szóló határozatot vagy másként kifejezve az EUCAP Szomáliának a munkaviszony megszüntetéséhez való jogát vitatja.
Ezzel szemben a felperes azt kéri, hogy a Törvényszék a felmondási idő közléséről szóló jogi aktusokat és – amennyiben szükséges – a 2020. január 24‑i határozatot nyilvánítsa semmisnek, mivel ezek sértik a szerződés több rendelkezését, valamint az uniós jogot és adott esetben az alkalmazandó nemzeti jogot.
a)

A felmondási idő közléséről szóló jogi aktusokról
A felmondási idő közléséről szóló jogi aktusok semmisségének megállapítása iránti kérelmének alátámasztására a felperes lényegében egyrészt az indokolási kötelezettség megsértésére, másrészt, különösen a 2019. november 4‑i levélre vonatkozóan e levél „hatályának és érvényességének hiányára”, valamint a szerződés 21. cikkének és a belső jogorvoslati eljárásban történő meghallgatáshoz való jognak a megsértésére, harmadrészt a 18.1. cikk megsértésére és 17.2. cikkének megsértésére, negyedszer pedig – amennyiben a belga jogot kell alkalmazni – a munkaszerződésekről szóló törvény megsértésére hivatkozik.
A Törvényszék a felperes első három kifogását ebben a sorrendben vizsgálja meg. A negyedik kifogásra a felperes lényegében a második és a harmadik panasz alátámasztása céljából hivatkozik, annak vizsgálatára ez utóbbi kifogások keretében kerül sor.
[omissis]
1)

A szerződést megszüntető határozatnak a 2019. november 4‑én kelt levélben történő közlése érvényességének és hatályának hiányáról, valamint a szerződés 21. cikkében előírt meghallgatáshoz való jog megsértéséről
A felperes a 2019. november 4‑i levél semmisségének megállapítását kéri annyiban, amennyiben azt csak a belső jogorvoslat iránti kérelmet elutasító határozatban közölték vele. Ezen érvelése alátámasztására egyrészt arra hivatkozik, hogy ezt a levelet nem megfelelően közölték vele, és nem felel meg a belga jogban e tekintetben előírt alaki érvényességi feltételeknek. Másrészt arra hivatkozik, hogy az EUCAP Szomália megsértette a szerződés 21. cikkét és a belső jogorvoslati eljárás során őt megillető meghallgatáshoz való jogát.
A 2019. november 4‑i levél kézbesítésének szabályszerűségét illetően a felperes előadja, hogy e levél elküldése szabálytalan, mivel azt november 8‑án, egy hiányos címre címzett ajánlott küldeményként küldték meg részére. Hozzáteszi, hogy az ajánlott küldeményre vonatkozó puszta fizetési igazolás nem elegendő a feladás bizonyítására, a belga jog szerint kizárólag a levél kézhezvételének igazolása a hiteles. Továbbá a 2019. november 4‑én kelt levélnek az EUCAP Szomália által később, 2020 januárjában teljesített közlése nem tekinthető úgy, hogy az eredetileg hibás címre kézbesített levél közlése orvosolható, és ezért nem indokolhatja az abban meghatározott felmondási idő visszamenőleges alkalmazását.
Következésképpen a 2019. november 4‑i levelet semmisnek kell tekinteni, és az abban meghatározott egyhetes felmondási idő is semmis, amely ennélfogva a munkaszerződésekről szóló törvény 37. cikke (1) bekezdésének negyedik albekezdése alapján az előírt időpontban nem léphet hatályba. A felperes továbbá pontosítja, hogy ez a semmisség kizárólag a felmondás közlésére vonatkozik, anélkül azonban, hogy a felmondás fennállását befolyásolná, így a 2019. november 4‑i levél nem hozható fel vele szemben a felmondási idő be nem tartása miatti kártérítés megítélésére irányuló kérelmének vitatása céljából.
Az EUCAP Szomália a maga részéről úgy véli, hogy a felperes a szerződés megszüntetéséről hivatalosan a 2019. november 4‑én kelt és november 8‑án feladott levél valószínűsíthető kézhezvételével kapott tájékoztatást. Emellett arra hivatkozik, hogy ezt a levelet a felperessel ajánlott, tértivevényes küldeményként közölték azon a címen, amelyet ő maga adott meg a 2019. augusztus 10‑én kitöltött személyes kapcsolattartási adatlapon. Következésképpen a belga munkajog, és különösen a munkaszerződésekről szóló törvény 37. cikkének (1) bekezdése értelmében az említett levél kézbesítése érvényes, amennyiben a rajta szereplő cím hiányosságának oka a felperes kimenthetetlen hibája. Az EUCAP Szomália mindenesetre azt állítja, hogy a 2019. december 3‑i levél elküldésével a belga joggal összhangban szabályossá tette a felmondási időről szóló értesítést.
Jelen esetben a szerződés nem tartalmaz olyan kikötéseket, amelyek közvetlenül rendeznék a jogvita azon részét, amely a szerződés felmondásáról szóló határozatra vonatkozóan az EUCAP Szomália által a felperesnek küldött értesítésre alkalmazandó alaki érvényességi szabályok betartásával kapcsolatos. Következésképpen a fenti 37. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat alapján a felperes által a jelen kifogás keretében előadott érvek érdemi vizsgálata céljából a belga jog szabályait kell alkalmazni.
A munkaszerződésekről szóló törvény 40. cikke (2) bekezdésének az említett törvény 37. cikkének (1) bekezdésével együttesen értelmezett második albekezdése többek között előírja, hogy a munkáltató a felmondást kizárólag ajánlott postai levélben – ami a feladás napját követő harmadik munkanapon válik hatályossá – vagy bírósági végrehajtó útján közölheti.
Ezzel összefüggésben először is a munkáltatónak kell bizonyítania, hogy az ajánlott levél megérkezett a címzetthez. Ha az értesítést ajánlott postai levélben kézbesítik, a levelet a pontos címre kell küldeni. A helytelen címre küldött ajánlott levélnek nem lehet semmilyen joghatása. Az értesítés joghatásainak elmaradása nem hozható helyre azzal, hogy a munkavállalónak átadják a levél egy példányát. Így az ajánlott levélben történő értesítés semmis, ha a feladóvevényen szereplő cím pontatlan (cour du travail de Bruxelles [brüsszeli munkaügyi bíróság], 2016. november 7‑i 2015/AB/742. sz. ítélet). Egyébiránt önmagában az ajánlott levélre vonatkozó fizetési igazolás munkáltató általi bemutatása nem elegendő (lásd ebben az értelemben: (cour du travail de Bruxelles [brüsszeli munkaügyi bíróság] 2016. április 22‑i 2014/AB/765. sz. ítélet).
Az értesítést továbbá – semmisség terhe mellett – a munkáltató tudomására jutott utolsó címre kell kézbesíteni (arbeidshof Brussel [brüsszeli munkaügyi bíróság], 2012. október 19‑i 2011/AB/1014. sz. ítélet). Más szóval, ha a felmondási időről szóló értesítést téves címre küldték, noha a munkáltató tudta vagy tudnia kellett volna az új címet, az értesítés szabálytalan, és a munkáltató a felmondási idő be nem tartása miatti kártérítést köteles fizetni (cour du travail de Gand [genti munkaügyi bíróság], 2011. november 14‑i ítélet, J. T. T. 2012, 1124, 1589). Ugyanakkor a munkáltatónak nem róható fel, hogy nem tett eleget a megfelelő címen történő értesítésre vonatkozó kötelezettségének, ha az értesítést a munkavállaló hibájából vagy gondatlanságából adódóan küldték helytelen címre (Cour du travail de Liège [liège‑i munkaügyi bíróság], 2005. március 2‑i ítélet, J. T. T. 2005, 926, 383). E tekintetben a munkavállaló a lakcíme megváltozásáról köteles időben értesíteni a munkáltatóját. Így a bíróság úgy ítélte meg, hogy egy olyan esetben, amikor a munkavállaló nem bizonyította, hogy értesítette a munkáltatóját a lakcíme megváltozásáról, a munkavállaló korábbi lakcímén kézbesített felmondás érvényes volt, ezért a felmondási idő a munkáltató által meghatározott időponttól kezdődött (Cour du travail de Liège [liège‑i munkaügyi bíróság], 2004. január 14‑i 27.452–98. sz. ítélet). Nem kizárt azonban, hogy a munkáltató más bizonyítékokat vagy a munkavállaló által más összefüggésben megadott címeket is figyelembe vehet (lásd ebben az értelemben a Cour du travail de Liège [liège‑i munkaügyi bíróság] 2005. március 2‑i ítélet, J. T. T. 2005, 926, 383).
Továbbá a belga jog szerint az, hogy a munkáltató a munkaszerződés megszüntetéséről szóló levél kézbesítésekor hibásan tünteti fel a munkavállaló címét, a levélben feltüntetett felmondási idő abszolút semmisségét vonja maga után, amelynek következtében e felmondási idő nem vonatkozik a munkavállalóra. Ebben az esetben a felmondás azonnali hatályú, kivéve, ha a bíró észszerű idő elteltével úgy ítéli meg, hogy a felek lemondtak az azonnali hatályú felmondás igénybevételéhez való jogukról (Cour de cassation, [semmítőszék], 2008. január 28‑i R. G. S.07.0056.N. sz. ítélet; lásd még Cour du travail de Bruxelles [brüsszeli munkaügyi bíróság], 2016. november 7‑i 2015/AB/742. sz. ítélet). Más szóval a felmondási idő semmissége nem érinti a felmondás fennállását (Cour de cassation [semmítőszék], 1997. január 6‑i ítélet, J. T. T. 1997, 119). Az a munkavállaló, akivel szemben alkalmazott felmondási idő semmis, amint tudomást szerez a felmondási idő érvénytelenségéről, többek között élhet a felmondással, és követelheti a felmondási idő be nem tartása miatti kártérítés azonnali kifizetését, vagy folytathatja a szerződés teljesítését a szabálytalanul letöltött felmondási idő végéig, és az időtartam végén hivatkozhat a felmondási idő be nem tartása miatti kártérítésre (Cour du travail de Liège [liège‑i munkaügyi bíróság], 2008. január 15‑i ítélet, J. T. T. 2008, 1004, 160).
Végül, mindaddig, amíg a munkavállaló nem hivatkozott a felmondási idő semmisségére az azonnali felmondásra való jog igénybevétele érdekében, a munkáltató a törvényi előírásoknak megfelelően új felmondási időt közölhet vele Cour du travail de Liège [liège‑i munkaügyi bíróság], 2008. január 15‑i R. G. 8356/2007. sz. ítélet; 2013. október 17‑i 2012/AL/332 sz. ítélet). Egy ilyen esetben a munkaszerződésekről szóló törvény 37/1. cikkének megfelelően a felmondási idő az új felmondás kézbesítésének hetét követő hétfőtől kezdődik.
A jelen ügyben egyrészt a fenti 67‑78. pontban megállapítást nyert, hogy az EUCAP Szomália nem bizonyította többek között a felperes által megfelelően aláírt átvételi elismervény bemutatásával vagy a felperes által megadott utolsó címre vonatkozó kézbesítésről szóló értesítés benyújtásával a 2019. november 4‑i levélről szóló értesítés tényleges megvalósulását, másrészt pedig nem állapítható meg, hogy e levél lehetővé tette a felperes számára, hogy november 8‑án érdemben megismerje a szerződés megszüntetéséről szóló határozatot és az e célból megállapított felmondási időt.
Ilyen körülmények között, a fenti 105. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat alapján a 2019. november 4‑i levélről szóló értesítés, amelyet téves címre küldtek, amint azt a hiányos címet feltüntető feladóvevény bizonyítja, olyan szabálytalanságot tartalmaz, amely az e levélben szereplő felmondási határidő semmisségét vonja maga után, és amelyet e levélnek az EUCAP Szomália által a felperes részére 2020. január 24‑én megküldött későbbi közlése nem orvosolhat.
Másodszor, a fenti 73. pontból az is kitűnik, hogy az EUCAP Szomália 2019. november 4‑i levelét hiányos címre küldte, mivel a felperes neki felróhatóan elmulasztotta feltüntetni a házszámot a személyes kapcsolattartási adatlapon.
A fenti 106. pontban említett belga jog alapján a felperes e hibás mulasztása valóban olyan jellegű lehet, ami mentesítheti az EUCAP Szomáliát a felperes helyes címére történő értesítésre vonatkozó kötelezettségének elmulasztása miatt fennálló felelőssége alól. Mindazonáltal a fenti 74. pontban meghatározottaknak megfelelően a felperes a vitatott küldeményt a személyes kapcsolattartási adatlappal egyidejűleg benyújtott, a halál esetén kedvezményezett személy megjelölésére vonatkozó nyomtatványon, valamint a banki adataira vonatkozó nyomtatványon közölte az EUCAP Szomáliával a teljes lakcímét. Ilyen körülmények között az EUCAP Szomália, amely hozzáférhetett az említett információkhoz, a felperes által megadott egyéb adatok közül megkereshette volna a felperes legpontosabb címét. Ezért a felperes gondatlansága e körülmények között nem olyan mértékű, amely mentesítené az EUCAP Szomáliát a 2019. november 4‑i levélben foglalt értesítés szabálytalansága miatt fennálló felelőssége alól, és következésképpen kizárná az e levélben meghatározott felmondási idő semmisségét.
Harmadszor, ki kell emelni, hogy az EUCAP Szomália 2019. december 3‑án egy második értesítő levelet küldött a felperesnek, amelyben tájékoztatta őt a szerződés megszüntetéséről szóló határozatról, amelynek „egyhetes felmondási ideje 2019. december 9‑én, hétfőn kezdőd[ött]”. A felperes nem vitatja, hogy megkapta és tudomásul vette e levél tartalmát, amelyet ajánlott küldeményként juttattak el a teljes címére. Így a 108. pontban felidézett ítélkezési gyakorlat értelmében úgy kell tekinteni, hogy a 2019. december 3‑i levéllel annak a felperes általi kézhezvételének napján, azaz december 5‑én az EUCAP Szomália kijavította a 2019. november 4‑i levélben a felmondási idő közlésekor elkövetett hibát.
Ami a felperes által a Bíróság kérdéseire adott írásbeli válaszai során felhozott érvelést illeti, amellyel a második értesítés jogszerűségét kifogásolja annak feltételes jellege miatt, emlékeztetni kell arra, hogy a Törvényszék eljárási szabályzata 84. cikkének (1) bekezdése értelmében az eljárás további részében semmilyen új jogalapot nem lehet felhozni, kivéve, ha az olyan jogi és ténybeli helyzetből származik, amely az eljárás során merült fel. Az ítélkezési gyakorlat szerint ez a rendelkezés a kifogásokra vagy az érvekre is alkalmazandó (lásd: 2021. július 14‑iAQ kontra eu‑LISA ítélet,
T‑164/19
, nem tették közzé,
EU:T:2021:456
,
59.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ugyanakkor az eljárást megindító keresetlevélben korábban közvetlenül vagy közvetetten megfogalmazott jogalap kiegészítéséből álló, ahhoz szorosan kapcsolódó jogalapot vagy érvet elfogadhatónak kell tekinteni (lásd: 2021. december 15‑iOltchim kontra Bizottság ítélet,
T‑565/19
,
EU:T:2021:904
,
87.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben egyrészt meg kell jegyezni, hogy a fent említett érvelés nem olyan elemeken alapul, amelyek az eljárás során merültek fel, másrészt pedig, hogy nem áll szoros kapcsolatban a keresetben előadott érveléssel. Egyébiránt, még ha ezt az érvelést a felperes a Törvényszék kérdésére adott válasza keretében fogalmazta is meg, akkor is meg kell jegyezni, hogy az meghaladja e kérdés kereteit (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2019. február 7‑iRK kontra Tanács ítélet,
T‑11/17
,
EU:T:2019:65
,
54.
pont). Ebből következően ezt az érvet, mint elfogadhatatlant, el kell utasítani.
Ezen érvek összességéből az következik, hogy a 2019. november 4‑i levelet az EUCAP Szomália szabálytalanul közölte a felperessel, mivel nem felelt meg a belga jog által e tekintetben előírt alaki érvényességi feltételeknek, ami az abban meghatározott felmondási idő semmisségét vonja maga után. Ezzel szemben ebből az is kötelezik, hogy az EUCAP Szomália a 2019. december 3‑án kelt levelének szabályos kézbesítésével ezt a hibát kiigazította, e levél így a felperes tekintetében hatályos.
Következésképpen a felperes által az első kereseti kérelme alátámasztására felhozott, a szerződés megszüntetéséről szóló 2019. november 4‑i levélben küldött értesítés érvénytelenségére és hatályának hiányára vonatkozó kifogásának helyt kell adni anélkül, hogy a szerződés 21. cikkének és a meghallgatáshoz való szerződéses jogának megsértésére vonatkozó érveléséről határozni kellene. Ezt az érvet ugyanis az első kifogás alátámasztására hozták fel, amelynek a Törvényszék helyt adott. Egyébként ezen állítólagos jogsértéshez nem kapcsolódik kártérítési igény.
2)

A szerződés 17.2. és 18.1. cikkének megsértéséről
Egyrészt a felperes úgy véli, hogy mivel nem ajánlották fel neki a tényleges munkavégzés lehetőségét, a munkavégzése nem minősíthető nem megfelelőnek, és nem lehet arra a következtetésre jutni, hogy a szerződés 17.2. cikke értelmében nem bizonyította a munkakörhöz szükséges szakmai alkalmasságát. Így az EUCAP Szomáliának nem a szerződés 17.2. cikkét, hanem a 18.1. cikket kellett volna alkalmaznia, amely szerint bármelyik félnek joga van a szerződést egy hónapos felmondási idővel bármikor megszüntetni. Azzal, hogy az EUCAP Szomália úgy határozott, hogy egyhetes felmondási időt alkalmaz, figyelmen kívül hagyta mind a szerződés 17.2. cikkét, amely nem rendelkezik kötelező felmondási időről, mind pedig a 18.1. cikkét, amely egy hónapos felmondási időt ír elő.
Másrészt a felperes hangsúlyozza, hogy a belga jog 2014. január 1‑je óta semmisség terhe mellett tiltja a munkaszerződésekben a próbaidőre vonatkozó záradékok eltörlésétől való eltérést. Ez az elv a jelen ügyre alkalmazva a szerződésnek az EUCAP Szomália által a szerződés felmondása során hivatkozott 17.2. cikke semmisségét eredményezi. Következésképpen a szerződés 17.2. cikkében szereplő próbaidő kikötésének hatályát kellett volna vesztenie, és csak a szerződés 18.1. cikkét kellett volna alkalmazni, amely egy hónapos felmondási időt ír elő. A felperes továbbá emlékeztet arra, hogy a 2019. november 4‑i levél közlésének állítólagos szabálytalansága a belga jog szerint az abban meghatározott egyhetes felmondási idő semmisségét eredményezi. A felperes azt állítja, hogy ilyen esetben ez a jog a szerződés azonnali hatályú felmondását és kártérítés megfizetését vonja maga után.
Ezért a 2019. november 4‑i és 2019. december 3‑i levelekben közölt, a szerződés felmondásáról szóló határozat mind a szerződési feltételek, mind a belga jog rendelkezéseinek megsértése miatt semmis.
Az EUCAP Szomália a maga részéről arra emlékeztet, hogy a szerződés felmondásáról szóló határozat időpontjában a felperes három hónapos próbaidejét töltötte, amely 2019. szeptember 8‑tól december 8‑ig tartott. Következésképpen a szerződés 17.2. cikke képezi a szerződés felmondására vonatkozó határozat egyetlen szerződéses alapját.
Ezzel összefüggésben mindenekelőtt az EUCAP Szomália ugyan elismeri, hogy a belga munkajog már nem tartalmaz a próbaidőre vonatkozó rendelkezéseket, mindazonáltal úgy véli, hogy a Törvényszék – amennyiben joghatósága az EUMSZ 272. cikken alapul – nem jogosult arra, hogy a szerződés valamely kikötését figyelmen kívül hagyja, még akkor sem, ha ez a kikötés ellentétesnek bizonyul a szerződésre alkalmazandó nemzeti joggal, mivel a közte és a fellebbező között szabadon megállapított kikötések alkalmazásának elsőbbséget kellene élveznie. Így a szerződés 17.2. cikkét annak ellenére kell alkalmazni, hogy a szerződésre alkalmazandó jogként a belga jogot jelölték meg.
Az EUCAP Szomália továbbá úgy véli, hogy nem követett el hibát, amikor e cikk alapján úgy ítélte meg, hogy a felperes orvosi ellenjavallatok miatt fizikailag nem volt alkalmas a szerződés megfelelő teljesítésére.
Végül hangsúlyozza, hogy a belga jogot mindazonáltal kiegészítő jelleggel alkalmazta, és a munkaszerződésekről szóló törvény 37. cikkének (2) bekezdésével és 40. cikkének (2) bekezdésével összhangban egyhetes felmondási időt állapított meg, noha a szerződés 17.2. cikke alapján erre nem lett volna köteles. Az EUCAP Szomália azt is pontosította, hogy a szerződés 17.2. cikkében meghatározott mechanizmus, amely a szerződéses jogviszony első három hónapja alatt lehetővé teszi a szerződés egyoldalú felmondását, hasonló a belga joghoz, amely lehetővé teszi a határozott idejű munkaszerződés egyoldalú felmondását a szerződés megállapított időtartamának első felében, legfeljebb az első hat hónapon belül.
A jelen esetben a szerződésre alkalmazandó belga jogot (lásd a fenti 45. pontot) illetően egyrészt a felmondási idő és a betegszabadság tekintetében 2013. december 26‑i loi concernant l’introduction d’un statut unique entre ouvriers et employés en ce qui concerne les délais de préavis et le jour de carence ainsi que de mesures d’accompagnement (a fizikai és nem fizikai munkavállalók egységes jogállásának bevezetéséről, valamint a kísérő intézkedésekről szóló törvény; Moniteur belge, 2013. december 31., 104147. o.) 2014. január 1‑jétől megszüntette a munkaszerződésekben a próbaidő kikötésének jogát. Ez a megszüntetés az ezzel ellentétes kikötések relatív semmisségéhez vezet a munkaszerződésekről szóló törvény 6. cikke alapján, amely kimondja, hogy a törvény és a végrehajtási rendeleteinek rendelkezéseivel ellentétes kikötések semmisek, amennyiben a munkavállalók jogainak korlátozására vagy kötelezettségeik súlyosbítására irányulnak. Másrészt ez a törvény a munkáltató és a munkavállaló számára egyaránt bevezette annak lehetőségét, hogy a határozott idejű munkaszerződés időtartamának első felében, de legfeljebb hat hónapig a munkaszerződést a munkaszerződésekről szóló törvény 37/2. cikkének (1) bekezdésében előírt új felmondási határidők betartása mellett szüntethessék meg.
Ezek a munkavállalók védelmét megszervező és biztosító belga jogszabályi rendelkezések tehát kötelező jellegűek.
Harmadszor, a felek valóban szabadon megállapodtak egy három hónapos, 2019. szeptember 8‑tól december 8‑ig tartó próbaidőszakról, valamint a szerződés 17.2. cikkében foglalt, próbaidőre vonatkozó szerződéses feltételekről.
Mindazonáltal meg kell említeni, hogy ez a felek által szabadon elfogadott próbaidőre vonatkozó szerződéses feltétel nem ír elő felmondási határidőt a szerződésnek a szóban forgó próbaidőszak alatt történő felmondása esetére, ami ezáltal korlátozza a felperes jogait, és kiterjeszti a kötelezettségeit, megsértve ezzel a munkaszerződésekről szóló törvény 6. és 37/2. cikkét.
Márpedig, amint az a fenti 45. pontból kitűnik, az említett próbaidőre vonatkozó szerződéses feltétel – a semmisség terhe mellett – nem írhatja felül a szerződésre alkalmazandó belga anyagi munkajog kógens rendelkezéseit.
Következésképpen, amint azt a felperes lényegében kéri, a felek között a szerződés 17.2. cikkében előírt próbaidőre vonatkozó kikötést semmisnek kell nyilvánítani, és annak a jelen jogvita eldöntése céljából történő alkalmazásától el kell tekinteni.
Így a munkaszerződésekről szóló törvény 40. cikkének az ugyanezen törvény 37. cikke (1) bekezdésével és 37/1. valamint 37/2. cikkével összhangban értelmezett (2) bekezdésének a jelen ügyre való alkalmazása valóban azt követeli meg az EUCAP Szomáliától, hogy tartsa tiszteletben az egyhetes felmondási időt, mivel a felperes a három hónapnál rövidebb szolgálati idővel rendelkező munkavállalók kategóriájába tartozik.
Mindazonáltal a munkaszerződésekről szóló törvény 6., 37/2. és 40. cikkének együttes olvasatából az következik, hogy a határozott idejű munkaszerződés felei rendelkezhetnek olyan kikötésről, amely szerint a szerződés megszüntetése az említett törvény 37/2. cikkének alkalmazásában előírtnál hosszabb felmondási időhöz kötött, amennyiben ez a kikötés a munkavállaló számára több jogot biztosít és kötelezettségeit enyhíti.
A jelen esetben is ez a helyzet. Emlékeztetni kell ugyanis arra, hogy a szerződés 18. cikkének (1) bekezdése, amelynek feltételeit a fenti 5. pont tartalmazza, a szerződésnek egy hónapos felmondási idő betartása mellett történő egyoldalú felmondásának lehetőségét írta elő.
Következésképpen azt kell megállapítani, hogy az EUCAP Szomáliának a szerződés 18. cikkének (1) bekezdésében meghatározott felmondási időt kellett volna alkalmaznia, amely a munkaszerződésekről szóló törvény rendelkezései által előírt egyhetes felmondási időnél nagyobb mértékben védi a felperest.
Ezért a felperes által a szerződés 17.2. és 18.1. cikkének megsértése alapján előterjesztett kifogásnak helyt kell adni anélkül, hogy a felperes e tekintetben előadott további érveiről határozni kellene.
Ami e jogsértésnek a 2019. december 3‑i levél vonatkozásában bekövetkező következményeit illeti, emlékeztetni kell arra, hogy az EUCAP Szomália a 2019. december 3‑i, és a felperes által december 5‑én kézhez vett levél megküldésével megfelelően kézbesítette a szerződés felmondásáról szóló határozatot (lásd: a fenti 113. pont). Így a szerződés felmondásáról szóló határozat 2019. december 5‑én szabályszerűvé, érvényessé és végrehajthatóvá vált a felperessel szemben, és ez a határozat az alkalmazandó felmondási idő lejártával jogerőre emelkedett. Ezen túlmenően a munkaszerződésekről szóló törvény 40. cikkének (2) bekezdéséből lényegében az következik, hogy a belga jog szerint nem semmis a felmondás, ha azt érvényesen, írásban közlik, megjelölve a felmondási időt, jóllehet ez az idő nem elegendő. Következésképpen a szerződéses felmondási idő figyelmen kívül hagyása a szerződés 18.1. cikkében szerződésszerűen előírt egy hónapos felmondási idő alkalmazását vonja maga után, az ezen levélben meghatározott egyhetes törvényes felmondási idő helyett.
[omissis]
IV.

A jogvita egészére vonatkozó következtetés
A fenti megfontolások összességére tekintettel egyrészt helyt kell adni a felperes által a szerződést megszüntető határozat 2019. november 4‑i levélben történő közlése érvényességének és hatályának hiánya, valamint a szerződés 17.2. és 18.1. cikkének megsértése alapján előterjesztett kifogásoknak. Ezért meg kell állapítani, hogy a felperes a 2019. november 26. és 2019. december 8. közötti időszakra vonatkozóan jogosult díjazására, és ez alapján a felmondási időre járó kompenzációs juttatásra. Következésképpen a keresetnek az első és a negyedik kereseti kérelem tekintetében helyt kell adni, a többi rész tekintetében pedig el kell utasítani azt. Másrészt az EUCAP Szomália által másodlagosan előterjesztett viszontkeresetet el kell utasítani.
V.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 134. cikkének (1) bekezdése alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel az EUCAP Szomália lényegében pervesztes lett, a felperes kérelmének megfelelően őt kell kötelezni a költségek viselésére.

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (hetedik tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A 2019. november 4‑i levélben szereplő felmondási idő közlése semmis.

2)
Az EUCAP Szomália és JC között 2019. augusztus 21‑én létrejött szerződés felmondása 2019. december 5‑i hatállyal szabályszerű, érvényes és felhívható JC‑vel szemben, és e felmondás e szerződés 18.1. cikkével összhangban a 2019. december 9‑től számított egy hónapos felmondási idő lejártával válik véglegessé.

3)
A Törvényszék kötelezi az EUCAP Szomáliát, hogy fizessen JC számára egyrészt a 2019. november 26‑tól 2019. december 8‑ig terjedő időszak vonatkozásában az említett szerződés 12.2. cikkében meghatározott díjazásának megfelelő összeget, a szerződés 15. cikkében említett napidíjak kivételével, másrészt a 2019. december 9‑től 2020. január 9‑ig terjedő időszak vonatkozásában a felmondási idő be nem tartása miatt az egyhavi díjazásának megfelelő összeget, valamint fizesse meg ezen összegeknek a belga jog szerinti törvényes kamatlábnak megfelelő kamatait.

4)
A Törvényszék a keresetet az ezt meghaladó részében elutasítja.

5)
A Törvényszék az EUCAP Szomália viszontkeresetét elutasítja.

6)
A Törvényszék az EUCAP Szomáliát kötelezi a költségek viselésére.

Da Silva Passos
Truchot
Sampol Pucurull
Kihirdetve Luxembourgban, a 2022. július 13‑i nyilvános ülésen.
(
*1
)	Az eljárás nyelve: francia.
(
)	A jelen ítéletnek csak azok a pontjai kerülnek ismertetésre, amelyek közzétételét a Törvényszék hasznosnak tartja.