CELEX: 62020CJ0682
Apellatsioonkaebus
Konkurents
Keelatud kokkulepped
Euroopa Komisjoni otsus, millega määratakse kontroll
Õiguskaitsevahendid kontrolli tegemise suhtes
Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 47
Õigus tõhusale õiguskaitsevahendile
Määrus (EÜ) nr 1/2003
Artikkel 19
Määrus (EÜ) nr 773/2004
Artikkel 3
Komisjoni uurimise käigus korraldatud küsitluste protokollimine
Komisjoni uurimise algus

Oma apellatsioonkaebusega paluvad Les Mousquetaires SAS ja ITM Entreprises SAS (edaspidi „Intermarché“) osaliselt tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 5. oktoobri 2020. aasta kohtuotsuse Les Mousquetaires ja ITM Entreprises
vs
. komisjon (T‑255/17; edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2020:460), millega Üldkohus jättis osaliselt rahuldamata ELTL artikli 263 alusel esitatud hagi, milles nad palusid tühistada komisjoni 9. veebruari 2017. aasta otsuse C(2017) 1057 (final), millega kohustati Intermarchéd ja kõiki otse või kaudselt tema kontrolli all olevaid äriühinguid laskma ennast nõukogu määruse (EÜ) nr 1/2003 artikli 20 lõigete 1 ja 4 alusel kontrollida (juhtum AT.40466 – Tute 1) (edaspidi „esimene vaidlusalune otsus“), ja komisjoni 21. veebruari 2017. aasta otsus C(2017) 1361 (final), millega kohustati Les Mousquetaires’i ja kõiki otse või kaudselt tema kontrolli all olevaid äriühinguid laskma ennast nõukogu määruse (EÜ) nr 1/2003 artikli 20 lõigete 1 ja 4 alusel kontrollida (juhtum AT.40466 – Tute 1) (edaspidi „teine vaidlusalune otsus“ ning koos esimese vaidlusaluse otsusega „vaidlusalused otsused“).

Õiguslik raamistik

Määrus (EÜ) nr 1/2003
Nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 [ELTL] artiklites [101] ja [102] sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (EÜT 2003, L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) põhjenduses 25 on märgitud:
„Konkurentsieeskirjade rikkumist on järjest raskem tuvastada ning konkurentsi tõhusaks kaitsmiseks tuleb täiendada [Euroopa K]omisjoni uurimisvolitusi. Komisjonil peaks eelkõige olema õigus küsitleda kasulikku teavet omavaid isikuid ja registreerida nende ütlused. Komisjoni volitatud ametnikel peaks olema kontrolli käigus õigus kasutada pitseerimist kontrolli teostamiseks vajaliku ajavahemiku jooksul. Üldjuhul ei tohiks pitseerimise aeg ületada 72 tundi. Peale selle peaks komisjoni volitatud ametnikel olema õigus nõuda kontrolli sisu ja eesmärgi seisukohalt asjakohast teavet.“
Määruse V peatükis „Uurimisvolitused“ asub artikkel 17 „Majandussektoritega ja kokkuleppe liikidega seotud uurimised“, mille lõikes 1 on sätestatud:
„Kui liikmesriikidevahelise kaubanduse suundumuse, hindade jäikuse või muude asjaolude põhjal võib oletada, et konkurentsi ühisturul on piiratud või moonutatud, võib komisjon läbi viia uurimise, mis käsitleb konkreetset majandussektorit või teatavat kokkuleppe liiki mitmes sektoris. Uurimise käigus võib komisjon paluda ettevõtjatelt või asjaomaste ettevõtjate ühendustelt [ELTL] artiklite [101] ja [102] kohaldamiseks vajalikku teavet ning võib korraldada asjakohaseid kontrolle.“
Selle määruse artiklis 19 „Ütluste võtmise õigus“ on sätestatud:
„1.      Komisjon võib käesoleva määrusega talle pandud ülesannete täitmiseks küsitleda füüsilisi ja juriidilisi isikuid, kes nõustuvad küsitlemisega, mille eesmärk on koguda uuritava küsimusega seotud teavet.
2.      Kui lõikes 1 nimetatud küsitlus toimub ettevõtja ruumides, teatab komisjon sellest selle liikmesriigi konkurentsiasutusele, mille territooriumil küsitlus toimub. Kõnealuse liikmesriigi konkurentsiasutuse taotluse korral võivad selle ametnikud abistada komisjoni volitatud ametnikke ja teisi kaasasolevaid isikuid küsitluse läbiviimisel.“
Sama määruse artiklis 20 „Komisjoni kontrollivolitused“ on sätestatud:
„1.      Komisjon võib käesoleva määrusega talle pandud ülesannete täitmiseks korraldada ettevõtjate ja ettevõtjate ühenduste puhul kogu vajaliku kontrolli.
2.      Komisjoni poolt kontrolli teostamiseks volitatud ametnikel ja teistel kaasasolevatel isikutel on õigus:
a)      siseneda ettevõtjate ja ettevõtjate ühenduste kõikidesse ruumidesse, territooriumile ja transpordivahenditesse;
b)      kontrollida raamatupidamis- ja muid äridokumente olenemata sellest, millisel andmekandjal neid hoitakse;
c)      teha või saada mis tahes kujul koopiaid või väljavõtteid sellistest raamatupidamis- ja muudest dokumentidest;
d)      pitseerida äriruume ning raamatupidamis- ja muid dokumente sellise aja jooksul ja sellises ulatuses, mis on vajalik kontrolli läbiviimiseks;
e)      paluda ettevõtja või ettevõtjate ühenduse esindajalt või töötajalt uurimise eesmärgil selgitusi uuritava küsimusega seotud asjaolude või dokumentide kohta ning registreerida vastused.
3.      Komisjoni poolt kontrolli teostamiseks volitatud ametnikud ja teised kaasasolevad isikud kasutavad oma õigusi kirjaliku volituse esitamisel, kus on nimetatud kontrolli objekt ja eesmärk ning artiklis 23 ettenähtud trahvid juhuks, kui nõutavad raamatupidamis- või muud äridokumendid esitatakse puudulikult või vastused käesoleva artikli lõike 2 alusel esitatud küsimustele on ebaõiged või eksitavad. Aegsasti enne kontrollimist teatab komisjon sellest konkurentsiasutusele selles liikmesriigis, mille territooriumil kontrollimine läbi viiakse.
4.      Ettevõtjad ja ettevõtjate ühendused peavad alluma komisjoni otsusega määratud kontrollimisele. Otsuses täpsustatakse kontrollimise objekt ja eesmärk, määratakse selle alguskuupäev ning märgitakse artiklites 23 ja 24 ette nähtud sanktsioonid ja õigus otsuse läbivaatamisele Euroopa [Liidu] Kohtus. Komisjon teeb sellised otsused pärast konsulteerimist selle liikmesriigi konkurentsiasutusega, mille territooriumil kontrollimine läbi viiakse.
5.      Konkurentsiasutuse ametnikud ning selle asutuse poolt volitatud või määratud ametnikud liikmesriigis, mille territooriumil kontrollimine läbi viiakse, peavad selle asutuse või komisjoni palvel komisjoni ametnikke ja teisi kaasasolevaid isikuid aktiivselt abistama. Selleks võivad nad kasutada lõikes 2 täpsustatud volitusi.
6.      Kui komisjoni poolt volitatud ametnikud ja teised kaasasolevad isikud leiavad, et ettevõtja ei nõustu käesoleva artikli kohaselt nõutava kontrollimisega, peab asjaomane liikmesriik osutama neile vajalikku abi, taotledes kontrolli läbiviimiseks vajaduse korral abi politseilt või samaväärselt täitevasutuselt.
7.      Kui lõikes 6 sätestatud abi eeldab siseriiklike eeskirjade kohaselt kohtu luba, tuleb see taotleda. Sellist luba võib taotleda ka ettevaatusabinõuna.
8.      Lõikes 7 osutatud loa taotlemisel kontrollib siseriiklik kohus komisjoni otsuse autentsust ning seda, et kavandatud sunnimeetmed ei oleks kontrolli sisu seisukohalt meelevaldsed ega liigsed. Sunnimeetmete proportsionaalsuse kontrollimisel võib siseriiklik kohus paluda komisjonilt otse või liikmesriigi konkurentsiasutuse kaudu üksikasjalikke selgitusi eelkõige juhul, kui komisjonil on põhjust kahtlustada [ELTL] artiklite [101] ja [102] rikkumist, kui kahtlustatav rikkumine on tõsine või selgitused on vajalikud, võttes arvesse asjaomase ettevõtja osalemise laadi. Siseriiklik kohtuasutus ei tohi vaidlustada kontrolli vajalikkust ega nõuda, et talle esitataks komisjoni toimikus sisalduv teave. Komisjoni otsuse seaduslikkuse võib läbi vaadata ainult Euroopa Kohus.“
Määruse nr 1/2003 artikli 23 „Trahvid“ lõikes 1 on sätestatud:
„Komisjon võib oma otsusega määrata ettevõtjatele ja ettevõtjate ühendustele trahve, mis ei ületa 1% eelmise majandusaasta kogukäibest, kui tahtlikult või ettevaatamatuse tõttu:
[…]
c)      nad esitavad artikli 20 alusel tehtava kontrollimise käigus nõutavad raamatupidamis- või muud äridokumendid puudulikul kujul või keelduvad allumast kontrollimisele, mis on määratud artikli 20 lõike 4 alusel tehtud otsusega;
d)      vastates artikli 20 lõike 2 punkti e alusel esitatud küsimusele:
–        nad annavad ebaõige või eksitava vastuse,
–        nad jätavad komisjoni määratud tähtaja jooksul tegemata parandused oma töötaja antud ebaõiges, ebatäielikus või eksitavas vastuses, või
–        nad jätavad esitamata täieliku vastuse või keelduvad esitamast täielikku vastust küsimustele, mis on seotud artikli 20 lõike 4 kohase otsuse alusel nõutava kontrolli sisu ja eesmärgiga;
e)      on rikutud komisjoni volitatud ametnike või teiste kaasasolevate isikute poolt artikli 20 lõike 2 punkti b kohaselt kinnitatud pitsereid.“

Määrus (EÜ) nr 773/2004
Komisjoni 7. aprilli 2004. aasta määruses (EÜ) nr 773/2004, mis käsitleb [ELTL] artiklite [101] ja [102] kohaste menetluste teostamist komisjonis (ELT 2004, L 123, lk 18; ELT eriväljaanne 08/03, lk 81), on artikli 2 „Menetluse algatamine“ lõikes 3 sätestatud:
„Komisjon ei pea algatama menetlust, et kasutada määruse [nr 1/2003] V peatüki kohaseid uurimisvolitusi.“
Määruse nr 773/2004 III peatükis „Komisjoni teostatavad uurimised“ on artikkel 3 „Ütluste võtmise õigus“, milles on sätestatud:
„1.      Kui komisjon küsitleb isikut tema nõusolekul vastavalt määruse [nr 1/2003] artiklile 19, teatab ta küsitluse alguses küsitluse õigusliku aluse ja eesmärgi ning rõhutab selle vabatahtlikkust. Komisjon peab küsitletavale teatama, kui ta kavatseb küsitlust protokollida.
2.      Küsitlemiseks võib kasutada mitmesuguseid vahendeid, muu hulgas telefoni ja elektroonilisi vahendeid.
3.      Komisjon võib küsitletute seisukohad protokollida mis tahes kujul. Iga protokolli koopia tuleb esitada küsitletule heakskiitmiseks. Vajaduse korral võib komisjon kehtestada tähtaja, mille jooksul küsitletu võib edastada oma seisukohtade võimalikke parandusi.“

Vaidluse taust ja vaidlusalused otsused
Vaidluse tausta, mida on kirjeldatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 2–11, võib käesoleva menetluse vajadustest lähtudes kokku võtta järgmiselt.
Les Mousquetaires on Prantsusmaal ja Belgias toidu- ja muu kauba turustamise sektoris tegutseva kontserni valdusühing. Intermarché on tema tütarettevõtja.
Kui komisjon oli saanud teavet Intermarché ja temaga konkureerivate ettevõtjate, sealhulgas Casino vahelise teabevahetuse kohta, määras komisjon esimese vaidlusaluse otsusega kontrolli Intermarché ja tema tütarettevõtjate ruumides.
Otsuse resolutsioon on järgmine:
„Artikkel 1
Intermarché […] ja kõik tema poolt otseselt või kaudselt kontrollitavad äriühingud peavad alluma kontrollile, mis puudutab nende võimalikku osalemist kooskõlastatud tegevuses, mis on vastuolus [ELTL] artikliga 101, esmatarbekaupade tarneturgudel, kaubamärgitoodete tootjatele teenuste müümise turul ja esmatarbekaupade tarbijatele müümise turgudel. Kooskõlastatud tegevus seisneb:
a)      teabevahetuses alates 2015. aastast ettevõtjate ja/või ettevõtjate ühenduste, eelkõige AgeCore’i ja/või selle liikmete, eelkõige Intermarché, ning [International Casino Dia Corporation (ICDC)] […] ja/või selle liikmete, eelkõige Casino vahel allahindluste kohta, mida nad said esmatarbekaupade tarneturgudel toidukaupade, hügieenitoodete ja hooldustoodete sektoris, ning kaubamärgitoodete tootjatele teenuste müügi turu hindade kohta toidukaupade, hügieenitoodete ja hooldustoodete sektoris mitmes Euroopa Liidu liikmesriigis, eelkõige Prantsusmaal, ja
b)      teabevahetus vähemalt alates 2016. aastast Casino ja Intermarché vahel nende tulevaste kaubandusstrateegiate kohta, muu hulgas seoses tootevaliku, kaupluste arendamise, e-kaubanduse ja tooteedenduspoliitikaga esmatarbekaupade tarneturgudel ja esmatarbekaupade tarbijatele müügi turgudel Prantsusmaal.
Kontroll võib toimuda ettevõtja mis tahes ruumis […].
Intermarché lubab ametnikel ja muudel komisjoni poolt kontrolli teostamiseks volitatud isikutel ning asjaomase liikmesriigi konkurentsiasutuse ametnikel ja muudel isikutel, keda liikmesriik on volitanud neid abistama või selleks nimetanud, siseneda tavapärasel tööajal nende kõikidesse ruumidesse ja transpordivahenditesse. Ametnike või muude volitatud isikute nõudel tuleb kontrollimiseks esitada raamatupidamis- ja muud äridokumendid olenemata sellest, millisel andmekandjal neid hoitakse, võimaldades neid kohapeal uurida ja teha või saada sellistest raamatupidamis- või muudest dokumentidest mis tahes kujul koopiaid või väljavõtteid. Kontrollimise ajal ja sellises ulatuses, mis on vajalik kontrolli läbiviimiseks, peab olema lubatud pitseerida äriruume ning raamatupidamis- ja muid dokumente. Ametnike või isikute nõudel tuleb kohapeal viivitamata anda kontrolli eseme ja eesmärgi kohta suulisi selgitusi, lubades anda selliseid selgitusi igal esindajal või töötajal. Neid selgitusi tuleb lubada salvestada mis tahes vormis.
Artikkel 2
Kontrollimine võib alata 20. veebruaril 2017 või veidi aega pärast seda.
Artikkel 3
Käesoleva otsuse adressaadid on nii Intermarché […] kui ka kõik tema poolt otseselt või kaudselt kontrollitavad äriühingud.
Sellest otsusest teatatakse selle adressaadiks olevale ettevõtjale vastavalt [ELTL] artikli 297 lõikele 2 vahetult enne kontrolli.“
Kui komisjon oli Prantsuse konkurentsiametit (Autorité de la concurrence) sellest kontrollist teavitanud, pöördus viimane Tribunal de grande instance d’Evry (Evry esimese astme kohus, Prantsusmaa) vabastamis- ja kinnipidamispädevusega kohtuniku (juge des libertés et de la détention) poole, et taotleda temalt luba teha apellantide ruumides läbiotsimis- ja arestimistoiminguid. See kohtunik andis 17. veebruari 2017. aasta kohtumäärusega loa ettevaatusabinõuna taotletud läbiotsimisteks ja arestimiseks. Kuna ükski kontrolli käigus võetud meetmetest ei nõudnud määruse nr 1/2003 artikli 20 lõigete 6–8 kohase sunnipädevuse kasutamist, ei teavitatud apellante sellest kohtumäärusest.
Kontroll algas 20. veebruaril 2017, mil komisjoni inspektorid ilmusid koos konkurentsiameti esindajatega Intermarché ruumidesse.
Kui komisjonil tekkis kahtlusi, kas üks kontrollitavaid isikuid on üldse Intermarché töötaja, võttis ta vastu teise vaidlusaluse otsuse, määrates, et valdusühingu Les Mousquetaires’i ja tema tütarettevõtjate ruumides tehakse kontroll, ning seda samadel põhjendustel, mis esimeses vaidlusaluses otsuses.
Selle kontrolli käigus otsis komisjon muu hulgas läbi kontorid, arestis riistvara (sülearvutid, mobiiltelefonid, tahvelarvutid, salvestusseadmed), kopeeris sellel oleva teabe ja küsitles mitut isikut.
Mitme 24. veebruari 2017. aasta kirjaga avaldasid apellandid komisjonile kahtlusi vaidlusaluste otsuste ja nende alusel tehtud kontrolli käigu suhtes, olles eelkõige vastu selliste dokumentide kopeerimisele, mis väidetavalt puudutavad nende töötajate eraelu. 13. aprilli 2017. aasta kirjas palusid apellandid komisjonil teatavad sellised dokumendid tagastada.

Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Hagiavaldusega, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 28. aprillil 2017, esitasid apellandid ELTL artikli 263 alusel hagi, milles palusid muu hulgas vaidlusalused otsused tühistada. Hagi põhjenduseks esitasid apellandid sisuliselt viis väidet. Esimese väite kohaselt on määruse nr 1/2003 artikli 20 lõige 4 õigusvastane, teise väite kohaselt ei ole vaidlusalusest otsustest nõuetekohaselt teavitatud, kolmanda kohaselt on apellantidelt võetud õigus end kontrolli eest kaitsta, neljanda kohaselt on rikutud põhjendamiskohustust ja viienda kohaselt on rikutud õigust ruumide puutumatusele.
Menetlust korraldavate meetmete raames palus Üldkohus komisjonil esitada oletatavate rikkumiste kohta kaudsed tõendid, mis tal vaidlusaluste otsuste tegemise kuupäeval olid.
Vastuseks sellele palvele esitas komisjon eelkõige 2016. ja 2017. aastal toimunud küsitluste protokollid, mis olid koostatud Casino ja Intermarchéga regulaarselt kokkuleppeid sõlmiva kolmeteistkümne kontrollitava esmatarbekaupade tarnija küsitlemise põhjal (komisjoni 10. jaanuari 2019. aasta vastuse lisad Q.1–Q.13; edaspidi „tarnijate küsitlemine“).
Leides, et komisjonil ei olnud piisavalt veenvaid kaudseid tõendeid, mille põhjal kahtlustada rikkumist, mis seisneks Casino ja Intermarché vahelises teabevahetuses nende tulevaste kaubandusstrateegiate kohta, tühistas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsusega mõlema vaidlusaluse otsuse artikli 1 punkti b ning jättis hagi ülejäänud osas rahuldamata.

Poolte nõuded
Oma apellatsioonkaebuses paluvad apellandid Euroopa Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni punkt 2;
–        rahuldada nende esimeses kohtuastmes esitatud nõuded ja tühistada vaidlusalused otsused, ning
–        mõista kõik kohtukulud, sealhulgas Üldkohtu menetlusega seotud kulud, välja komisjonilt.
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–        jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ning
–        mõista kohtukulud välja apellantidelt.
Euroopa Liidu Nõukogu palub Euroopa Kohtul:
–        lükata apellatsioonkaebuse esimene väide tagasi ja
–        mõista apellatsioonimenetluse kulud välja apellantidelt.

Apellatsioonkaebus
Oma apellatsioonkaebust põhjendavad apellandid viie väitega. Esimese väite kohaselt rikkus Üldkohus kontrolli käiku puudutavate õiguskaitsevahendite tõhususe analüüsimisel õigusnorme, samuti puuduvad selles analüüsis põhjendused. Teise väite kohaselt on Üldkohus sellega, et ta eiras põhjendamiskohustust ja kontrolliotsuste piiramise kohustust, rikkunud Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK“) artikleid 6 ja 8, ELTL artiklit 296 ja määruse nr 1/2003 artikli 20 lõiget 4. Kolmanda väite kohaselt on rikutud õigusnorme ja määrust nr 1/2003 sellega, et Üldkohus otsustas, et „enne selliste meetmete võtmist, mis lähtuvad eeldusest, et rikkumine on toime pandud“, on tegemist menetlusetapiga, mis ei kuulu selle määruse kohaldamisalasse. Neljanda väite kohaselt rikuti EIÕK artikleid 6 ja 8 ning määruse nr 1/2003 artiklit 19, kuna Üldkohus kvalifitseeris vormiliselt ja sisuliselt puudulikud asjaolud „piisavalt veenvateks kaudseteks tõenditeks“. Lõpuks öeldakse viiendas väites, et puuduvad põhjendused, kuna kõnealuste kaudsete tõendite tõenduslikku väärtust ei kontrollitud, samuti on tehtud viga „kaudseks tõendiks“ kvalifitseerimisel.

Esimene väide, et vaidlustatud kohtuotsuses on kontrollimise käiku puudutavate õiguskaitsevahendite tõhususe analüüsimisel rikutud õigusnorme ja selles analüüsis puuduvad põhjendused

Poolte argumendid
Apellandid kritiseerivad vaidlustatud kohtuotsuse punkte 83–112, milles Üldkohus lükkas tagasi vastuväite, et määruse nr 1/2003 artikli 20 lõige 4 on õigusvastane sellepärast, et kontrolli käigu suhtes puudub tõhus õiguskaitsevahend.
Esimese väite esimeses osas väidavad apellandid, et kontrolli käiku puudutavate õiguskaitsevahendite tõhususe analüüsimisel rikkus Üldkohus oma põhjendamiskohustust.
Esimese väite teises osas väidavad apellandid, et rikutud on õigust tõhusale õiguskaitsevahendile. Nad rõhutavad, et 2. oktoobri 2014. aasta kohtuotsuses Delta Pekárny a.s.
vs
. Tšehhi Vabariik (CE:ECHR:2014:1002JUD000009711) leidis Euroopa Inimõiguste Kohus, et sellise riive puhul – nagu põhjustab kontrollimine – eeldab EIÕK‑le vastavus muu hulgas tõhusat õiguskaitsevahendit, millega saab õiguslikult ja faktiliselt seada kahtluse alla nii kontrolli tegemiseks antud loa õiguspärasuse kui ka selle kontrolli teostamise tingimused, millele ettevõtja on kohustatud alluma.
Esimese väite teise osa esimese etteheitega vaidlevad apellandid põhjenduste vastu, millega Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 83 ja 87, et Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika lubab seda, kas õigust tõhusale õiguskaitsevahendile kontrolli käigus võetud meetmete vastu on järgitud, kontrollida sel teel, et neid õiguskaitsevahendeid ei analüüsita ükshaaval, vaid ühe kogumina.
Mis sellesse puutub, siis EIK 21. detsembri 2010. aasta otsuse Société Canal Plus jt
vs
. Prantsusmaa (CE:ECHR:2010:1221JUD002940808) punkti 42 kohaselt peab tõhus olema nii õiguskaitsevahend, millega pannakse kahtluse alla kontrollimise lubamise õiguspärasus, kui ka õiguskaitsevahend, millega vaidlustatakse nende kontrollide käigus võetud meetmed.
Järelikult rikkus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 83 ja 99–111 õigusnormi, kui ta analüüsis neid õiguskaitsevahendeid koos ja leidis, et ühe probleeme võib kompenseerida teise eelistega.
Apellantide arvates oleks Üldkohus neid õiguskaitsevahendeid eraldi analüüsides pidanud kuuest õiguskaitsevahendist jätma kõrvale need kolm, mille ta oli tõhusaks tunnistanud, nimelt hagi ELTL artikli 101 kohaldamise menetlust lõpetava otsuse peale, hagi kontrolliotsuse peale ning viimaks lepinguvälise vastutuse tuvastamise hagi. Kõik teised õiguskaitsevahendid on osalised ega võimalda õiguslikult ega faktiliselt kontrollida, kas kõik kontrolli teostamise tingimused vastavad EIÕK artiklile 8, isegi kui kasutada kõiki neid vahendeid.
Esimese väite teise osa teises etteheites väidavad apellandid, et osalisi õiguskaitsevahendeid tõhusaks tunnistades paneb Üldkohus õigussubjektile kohustuse luua kõigi nende õiguskaitsevahendite kasutamiseks vajalikud tingimused.
Ent nii ajutiste meetmete kohaldamise taotlus kui ka andmekaitsega seotud
ex post
hagi ning hagi kohtupraktika alusel, mis sai alguse 17. septembri 2007. aasta kohtuotsusega Akzo Nobel Chemicals ja Akcros Chemicals
vs
. komisjon (T‑125/03 ja T‑253/03, EU:T:2007:287), milles käsitletakse advokaatide ja klientide vahelise teabevahetuse kaitset, eeldavad, et ettevõtja ajendaks toimuvast kontrollist kõrvale hoides komisjoni tegema otsuse, milles ta eirab otse või kaudselt õigust advokaadi ja tema kliendi vahelise kirjavahetuse konfidentsiaalsuse säilimisele või vastavas olukorras õigust eraelu puutumatusele. Need õiguskaitsevahendid sõltuvad ka komisjoni nõusolekust panna andmed kuni Üldkohtu otsuseni pitseeritud ümbrikusse. Ajutiste meetmete kohaldamise taotlus kontrolli ajal eeldaks lisaks, et ettevõtja hoiab kõrvale toimuvast kontrollist, millele ta on kohustatud aktiivselt kaasa aitama.
Mis puutub kontrolli takistamise eest karistava otsuse vaidlustamisse, siis selle õiguskaitsevahendi olemasolu eeldab, et ettevõtja jääks uurimise takistamises süüdi sel määral, et talle määratakse karistus. Selline eeldus oleks aga vastuolus Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikliga 52.
Esimese väite teise osa kolmandas etteheites rõhutavad apellandid, et analüüsides vaidlustatud kohtuotsuse punktides 94 ja 96 võimalust lubada kasutada veel kaht uut õiguskaitsevahendit, nimelt esiteks ajutiste meetmete kohaldamise taotlust kontrolli enda peatamiseks ja teiseks
ex post
hagi juhtkonna ja töötajate eraandmete kaitse asjus, rikkus Üldkohus õigusnormi. Hüpoteetilisi õiguskaitsevahendeid ei saa nimelt kvalifitseerida tõhusaks õiguskaitsevahendiks.
Komisjoni ja nõukogu hinnangul on apellantide argumendid põhjendamatud. Nõukogu leiab ka, et põhjenduste puudumise etteheide on vastuvõetamatu, kuna apellandid ei nimeta nõutava täpsusega, milliseid vaidlustatud kohtuotsuse osi nad kritiseerivad, ega esita selle etteheite kinnituseks põhjendatud õiguslikke argumente.

Euroopa Kohtu hinnang
Oma apellatsioonkaebuse esimese väite esimeses osas väidavad apellandid, et kontrolli käiku puudutavate õiguskaitsevahendite tõhususe analüüsimisel rikkus Üldkohus oma põhjendamiskohustust.
Mis puutub selle väiteosa vastuvõetavusse, mida nõukogu eitab, tuleb kõigepealt meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kujutab põhjenduse puudumine või ebapiisav põhjendamine endast olulise menetlusnormi rikkumist ELTL artikli 263 tähenduses ning sel juhul on tegemist avalikul huvil põhineva väitega, mille liidu kohus võib esitada või koguni peab esitama omal algatusel (2. detsembri 2009. aasta kohtuotsus komisjon
vs
. Iirimaa jt, C‑89/08 P, EU:C:2009:742, punkt 34, ning 28. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus Quimitécnica.com ja de Mello
vs
. komisjon, C‑415/14 P, ei avaldata, EU:C:2016:58, punkt 57). Järelikult tuleb nõukogu argumendid esimese väite esimese osa vastuvõetamatuse kohta tagasi lükata.
Mis puutub selle väiteosa põhjendatusse, tuleb märkida, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt peab kohtuotsuse põhistusest selgelt ja ühemõtteliselt ilmnema Üldkohtu arutluskäik selleks, et huvitatud isikud saaksid teada, mis põhjustel otsus tehti, ja Euroopa Kohus saaks teostada kohtulikku kontrolli (25. märtsi 2021. aasta kohtuotsus Deutsche Telekom
vs
. komisjon, C‑152/19 P, EU:C:2021:238, punkt 98 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas osutas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 78–82 kõigepealt, et õigus tõhusale õiguskaitsevahendile on sätestatud harta artiklis 47 ja EIÕK artiklites 6 ja 13. Olles märkinud, et kuni liit ei ole selle konventsiooniga ühinenud, ei ole EIÕK liidu õiguskorda formaalselt integreeritud õigusakt, mistõttu tuleb seaduslikkust kontrollida üksnes hartaga tagatud põhiõiguste seisukohast, rõhutas ta, et nii harta artiklist 52 kui ka selgitustest selle artikli kohta tuleneb, et EIÕK sätteid ja Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikat nende sätete kohta tuleb harta sätete tõlgendamisel ja kohaldamisel konkreetsetes asjades arvesse võtta.
Ta leidis selle kohta, et Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika kohaselt tuleb seda, kas ruumide läbiotsimisega seoses on järgitud õigust tõhusale õiguskaitsevahendile, kontrollida nelja järgmise tingimuse alusel: esiteks peab läbiotsimisotsuse seaduslikkuse või läbiotsimise käigus võetavate meetmete seaduslikkuse üle olema võimalik teha nii
de facto
kui ka
de jure
tõhusat kohtulikku kontrolli; teiseks peab/peavad kasutada olev(ad) õiguskaitsevahend(id) võimaldama juhul, kui tuvastatakse õigusvastasus, kas toimingut ära hoida või kui õigusvastane toiming on juba tehtud, tagada huvitatud isikule kohase heastamise; kolmandaks peab asjaomase õiguskaitsevahendi kasutamise võimalus olema kindel ning neljandaks peab kohtulik kontroll toimuma mõistliku aja jooksul.
Seejärel märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 83, et sellest kohtupraktikast tuleneb ka, et kontrollimise käiku peab saama tõhusalt kohtulikult kontrollida ning et see kontroll peab olema tõhus kõnealuse juhtumi konkreetsetel asjaoludel, mis tähendab, et arvesse tuleb võtta kõiki kontrollitava ettevõtja käsutuses olevaid õiguskaitsevahendeid ja seega tuleb neid õiguskaitsevahendeid igakülgselt analüüsida. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 86 ja 87 leidis Üldkohus, et kuna see, kas õigust tõhusale õiguskaitsevahendile on järgitud, tuleb kindlaks teha, analüüsides kontrolli käigus võetud meetmeid terviklikult, ei ole oluline, kui iga hinnatav õiguskaitsevahend ei vasta eraldi võetuna tingimustele, mis on nõutavad, et õigus tõhusale õiguskaitsevahendile olemasolevaks tunnistada.
Selles kontekstis märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 88 ja 89 ka, et lisaks võimalusele esitada taotlusi komisjonis ärakuulamise eest vastutavale ametnikule on olemas kuus õiguskaitsevahendit, mis võimaldavad seoses kontrollitoimingutega liidu kohtusse pöörduda: nimelt hagi kontrolliotsuse peale; hagi komisjoni otsuse peale, millega karistatakse määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 1 punktide c–e alusel kontrolli takistamise eest; hagi iga akti peale, mis on kohtupraktikas ette nähtud tingimuste kohaselt vaidlustatav akt, mille komisjon võtab vastu pärast kontrolliotsust ja kontrolli käigus, näiteks otsus, millega jäetakse rahuldamata taotlus kaitsta dokumente advokaadi ja tema kliendi teabevahetuse konfidentsiaalsuse tõttu; hagi otsuse peale, millega lõpetatakse ELTL artikli 101 alusel algatatud menetlus; ajutiste meetmete kohaldamise taotlus ja lepinguvälise vastutuse tuvastamise hagi.
Üldkohus täpsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 90–98, miks ta on seisukohal, et need õiguskaitsevahendid võimaldavad seoses kontrollimise käiguga liidu kohtusse pöörduda.
Viimaks leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 100–110 tehtud analüüsi tulemusel, et kontrollitoimingute käigu kontrollimise süsteemi, mis hõlmab kõiki käesoleva kohtuotsuse punktis 44 loetletud õiguskaitsevahendeid, võib pidada vastavaks neljale Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast tulenevale tingimusele.
Nii lükkas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 111 tagasi määruse nr 1/2003 artikli 20 lõike 4 õigusvastasuse vastuväite, mille kohaselt on rikutud õigust tõhusale õiguskaitsevahendile.
Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et vastupidi apellantide väidetule on põhjendused, miks Üldkohus lükkas tagasi argumendid selle kohta, et kontrollide käigu tingimuste suhtes puudub tõhus õiguskaitsevahend, selgelt ja ühemõtteliselt esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 78–111, mis on kokku võetud käesoleva kohtuotsuse punktides 41–47. Sellest põhistusest said apellandid teada vaidlustatud kohtuotsuse tegemise põhjused, nagu on muuseas näha ka nende apellatsioonkaebuse sisust, ning see võimaldab Euroopa Kohtul kohtulikku kontrolli teha.
Järelikult tuleb esimese väite esimene osa, mis puudutab põhjenduste puudumist, põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Esimese väite teises osas leiavad apellandid, et rikutud on õigust tõhusale õiguskaitsevahendile.
Seoses esimese väite teise osa esimese etteheitega, et Üldkohus oleks pidanud erinevaid õiguskaitsevahendeid ükshaaval analüüsima, et teha kindlaks, kas õigus tõhusale õiguskaitsevahendile kontrolli käigus võetud meetmete vastu on tagatud, tuleb meenutada, et õigus tõhusale õiguskaitsevahendile on ette nähtud harta artiklis 47.
Samuti tasub märkida, et harta artikli 52 lõikes 3 on täpsustatud, et sellistel hartas sätestatud õigustel, mis vastavad EIÕKga tagatud õigustele, on sama tähendus ja ulatus, mis neile selle konventsiooniga ette on nähtud (19. novembri 2019. aasta kohtuotsus A. K. jt (kõrgeima kohtu distsiplinaarkolleegiumi sõltumatus), C‑585/18, C‑624/18 ja C‑625/18, EU:C:2019:982, punkt 116).
Nagu nähtub harta artikli 47 kohta antud selgitustest, mida tuleb ELL artikli 6 lõike 1 kolmanda lõigu ja harta artikli 52 lõike 7 kohaselt harta tõlgendamisel arvesse võtta, vastavad harta artikli 47 esimene ja teine lõik EIÕK artiklile 13 ja artikli 6 lõikele 1 (19. novembri 2019. aasta kohtuotsus A. K. jt (Euroopa Kohtu distsiplinaarkolleegiumi sõltumatus), C‑585/18, C‑624/18 ja C‑625/18, EU:C:2019:982, punkt 117). Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika kohaselt on EIÕK artikli 6 lõige 1 selle konventsiooni artikli 13 suhtes erinorm ning viimase nõuded on esimesena nimetatud sättes sisalduvate rangemate nõuetega hõlmatud (EIK 15. märtsi 2022. aasta kohtuotsus Grzęda
vs
. Poola, CE:ECHR:2022:0315JUD004357218, punkt 352 ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks on Euroopa Kohus otsustanud, et ta peab jälgima, et tõlgendusega, mille ta harta artikli 47 esimesele lõigule annab, oleks tagatud kaitse tasemel, mis ei ole vastuolus EIÕK artiklis 13 – nagu Euroopa Inimõiguste Kohus on seda tõlgendanud – tagatud kaitse tasemega (vt selle kohta 26. septembri 2018. aasta kohtuotsus Belastingdienst
vs
. Toeslagen (kaebuse peatav toime), C‑175/17, EU:C:2018:776, punkt 35).
Selle kohta tuleb märkida, et Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast tuleneb, et EIÕK artiklis 13 ette nähtud kaitse ei lähe nii kaugele, et nõuda teatavas konkreetses vormis õiguskaitsevahendit (EIK 20. märtsi 2008. aasta kohtuotsus Boudaïeva jt
vs
. Venemaa, CE:ECHR:2008:0320JUD001533902, punkt 190) ning et isegi kui ükski riigisisese õigusega pakutav õiguskaitsevahend eraldi võetuna ei vasta artikli 13 nõuetele, võib see nii olla nende õiguskaitsevahendite koostoimes (EIK 10. juuli 2020. aasta otsus Mugemangango
vs
. Belgia, CE:ECHR:2020:0710JUD000031015, punkt 131 ja seal viidatud kohtupraktika).
Ning kui on rikutud EIÕK artiklis 8 sätestatud õigust ruumide puutumatusele, on õiguskaitsevahend EIÕK artikli 13 tähenduses tõhus siis, kui kaebaja saab kasutada menetlust, mis võimaldab tal tehtud läbiotsimiste ja arestimiste õiguspärasuse kahtluse alla seada ja saada kohase hüvituse, kui need on määratud või rakendatud ebaseaduslikult (Euroopa Inimõiguste Kohtu 19. jaanuari 2017. aasta otsus Posevini
vs
. Bulgaaria, CE:ECHR:2017:0119JUD006363814, punkt 84).
Mis sellesse puutub, siis Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast EIÕK artikli 6 lõike 1 või artikli 8 kohta nähtub, et ruumide läbiotsimise puhul võib seda asjaolu, et kohus, kes võinuks sellist kontrolli piirata või kontrollida, ei ole eelnevalt selleks luba andnud, tasakaalustada
ex post
kohtuliku kontrolliga sellise menetlustoimingu õiguspärasuse ja vajalikkuse üle, tingimusel et see kohtulik kontroll on asjaomase juhtumi konkreetsetel asjaoludel tõhus. See tähendab, et asjaomastel isikutel on võimalik saavutada vaidlusaluse meetme ja selle rakendamise tegelik kohtulik kontrollimine nii faktiliselt kui ka õiguslikult. Kui õigusvastaseks tunnistatud toiming on juba tehtud, peab/peavad kasutada olev(ad) õiguskaitsevahend(id) võimaldama huvitatud isikule kohase heastamise (Euroopa Inimõiguste Kohtu 2. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus Delta Pekárny a.s.
vs
. Tšehhi Vabariik, CE:ECHR:2014:1002JUD000009711, punktid 86 ja 87 ning seal viidatud kohtupraktika).
Kuna pärast läbiotsimist toimuv kohtulik kontroll võib eelneva kohtuliku kontrolli puudumist teatud tingimustel tasakaalustada ning kohast heastamist peab/peavad võimaldama „kasutada olev(ad) õiguskaitsevahend(id)“, tuleb seega asuda seisukohale, et üldjuhul tuleb selle kindlakstegemiseks, kas harta artikli 47 nõuded on täidetud, võtta arvesse kõiki kasutada olevaid õiguskaitsevahendeid.
Lisaks, kuna apellandid tuginesid oma vastuväites määruse nr 1/2003 artikli 20 õigusvastasusele, tuli Üldkohtul – nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 51 – selle vastuväite suhtes seisukoha võtmiseks hinnata kontrolli käigus võetud meetmete kohtuliku kontrolli süsteemi terviklikult, suuremas ulatuses kui käesoleva kohtuasja konkreetsed asjaolud.
Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et kui apellandid väidavad, et Üldkohus rikkus õigusnormi, analüüsides kõiki kontrolli käigu kahtluse alla seadmiseks kasutada olevaid õiguskaitsevahendeid terviklikult, on see väide väär.
Mis puudutab apellantide argumenti, et Üldkohus ei võinud tasakaalustada kontrolli käigus võetud meetmete peale esitatava hagi probleeme kontrolliotsuse õiguspärasuse vastu suunatud hagi eelistega, siis piisab, kui märkida samamoodi, nagu seda tegi kohtujurist oma ettepaneku punktides 46 ja 47, et see argument põhineb vaidlustatud kohtuotsuse ekslikul tõlgendusel. Nimelt nähtub selle kohtuotsuse punktidest 90–98, et Üldkohus analüüsis küsimust, mil määral võimaldasid apellantide käsutuses olevad erinevad õiguskaitsevahendid, sealhulgas hagi kontrolliotsuse peale, esitada kohtule väiteid kontrolli käigu õiguspärasuse kohta, seega mil määral oli tõhus kohtulik kontroll selle käigu üle – ühe ühtse õiguskaitsevahendi puudumisest hoolimata – võimalik, ning seda kooskõlas käesoleva kohtuotsuse punktides 55–57 viidatud kohtupraktikaga.
Viimaks, mis puutub apellantide argumentidesse, mille kohaselt oleks Üldkohus juhul, kui ta oleks eri õiguskaitsevahendeid eraldi analüüsinud, pidanud kuuest õiguskaitsevahendist jätma kõrvale need kolm, mille ta oli tõhusaks tunnistanud, nimelt hagi ELTL artikli 101 kohaldamise menetlust lõpetava otsuse peale, hagi kontrolliotsuse peale ning viimaks lepinguvälise vastutuse tuvastamise hagi, ning teiseks tunnistama kõik teised õiguskaitsevahendid osaliseks, piisab märkimisest, et need argumendid tuleb tagasi lükata, kuna need põhinevad ekslikul eeldusel, et Üldkohus ei võinud kõiki kontrolli käigu kahtluse alla seadmiseks kasutada olevaid õiguskaitsevahendeid koos analüüsida.
Seega tuleb esimese väite teise osa esimene etteheide tagasi lükata.
Mis puutub teise ja kolmandasse etteheitesse, nimelt sellesse, et osalisi ning ebaselge kasutusvõimalusega õiguskaitsevahendeid tõhusaks tunnistades paneb Üldkohus õigussubjektile kohustuse luua kõigi nende garanteerimata õiguskaitsevahendite kasutamiseks vajalikud tingimused, piisab märkimisest, et esiteks ei nõua käesoleva kohtuotsuse punktis 57 viidatud Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika, et kõik etteheited meetmete vastu, mille avaliku võimu organ on võtnud läbiotsimisotsuse alusel, tuleb esitada üheainsa õiguskaitsevahendi raames, ning teiseks, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 66 sisuliselt märkis, ei pruugi väljakujunenud kohtupraktika puudumine olla õiguskaitsevahendi tõhususe eitamiseks määrav.
Järelikult ei ole need etteheited põhjendatud.
Eeltoodust tuleneb, et esimene väide tuleb tervikuna põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Kolmas väide, et kontrollide aluseks olevate kaudsete tõendite vorminõuetele vastavuse osas on rikutud õigusnormi

Poolte argumendid
Kolmandas väites heidavad apellandid Üldkohtule sisuliselt ette, et ta rikkus õigusnorme ja määrust nr 1/2003 esiteks sellega, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 193, et siis, kui ametlikult ei ole veel mingit uurimist algatatud, ei ole komisjon kohustatud järgima tema uurimisvolitusi reguleerivaid norme, konkreetsemalt küsitluste protokollimise kohustust, mis tuleneb määruse nr 1/2003 artiklist 19 koostoimes määruse nr 773/2004 artikliga 3, ja teiseks sellega, kui ta keeldus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 206 tarnijate küsitlemisel saadud kaudseid tõendeid vorminõuete eiramise pärast kõrvale jätmast.
Nad väidavad, et Üldkohus eksis, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 189, 192, 193, 196 ja 198, et komisjoni käsutuses olevate kaudsete tõendite piisava veenvuse hindamisel tuleb arvesse võtta asjaolu, et kontrolliotsus tehti eeluurimise staadiumis enne uurimise ametlikku algatamist määruse nr 1/2003 V peatüki tähenduses, ning õigustas sellega seisukohta, et komisjon ei olnud kohustatud järgima teatavaid selle määruse imperatiivseid sätteid, sealhulgas neid, mis puudutavad kohustust protokollida need küsitlused, millest kaudsed tõendid on saadud. Nad kritiseerivad seda, kuidas Üldkohus eristas niiviisi pärast uurimise ametlikku algatamist võetavaid meetmeid, mida reguleerib määrus nr 1/2003, ja meetmeid, mis on võetud enne uurimise algatamist ega kuuluvat selle määruse kohaldamisalasse.
Kolmanda väite esimeses osas väidavad apellandid, et see eristus põhineb vaidlustatud kohtuotsuse punktis 194 viidatud kohtupraktika ekslikul tõlgendusel. Nimelt eristatakse selles kohtupraktikas vastuväiteteatisele eelnevat uurimisetappi ja edasist haldusmenetlust. Lisaks ei ole selles kohtupraktikas määratletud mitte uurimise, vaid selle ajavahemiku algus, mida tuleb silmas pidada selle kindlakstegemisel, kas menetluse kestus on mõistlik.
Kolmanda väite teises osas väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 193, et määrust nr 1/2003 ei saa kohaldada enne esimese kontrolliotsuse vastuvõtmist.
Nimelt tuleneb määruse nr 1/2003 põhjendusest 25 ja määruse nr 773/2004 artikli 2 lõikest 3, et määrust nr 1/2003 kohaldatakse kõigi ELTL artiklite 101 ja 102 rakendamiseks vastu võetud komisjoni õigusaktide suhtes alates asjasse puutuva tegevuse avastamise etapist. Seoses sellega rõhutavad nad, et viimati nimetatud määrust kohaldatakse sektoripõhiste uurimiste ja leebema kohtlemise avalduste suhtes, ilma et komisjon peaks olema võtnud ainsatki meedet, mis lähtuks eeldusest, et rikkumine on toime pandud. Kui enne kontrolliotsust tehtud uurimistoimingud määruse nr 1/2003 kohaldamisalast välja jätta, ähvardab see võtta ettevõtjatelt ja kolmandatelt isikutelt nende menetlusõigused ning õiguse tõhusale kohtulikule kaitsele sellise otsuse vastu.
Kolmanda väite kolmandas osas kritiseerivad apellandid seda, et Üldkohus tegi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 193 vahet rikkumise tõenditel ja kaudsetel tõenditel, millel kontrolliotsus põhineb, kusjuures selle eristuse kohaselt ei saa kaudsetele tõenditele esitada sama rangeid vorminõudeid kui tõenditele. Apellantide arvates peavad kaudsetele tõenditele ja tõenditele kehtima samad vorminõuded ja menetlusnormid, mille eesmärk on tagada tõendite autentsus, nõuetekohane kogumine ja usaldusväärsus.
Komisjon vaidleb neile argumentidele vastu.
Kõigepealt täpsustab komisjon, et uurimise algatamine erineb nii toimiku avamisest kui ka menetluse algatamisest määruse nr 773/2004 artikli 2 tähenduses. Uurimine on algatatud sellega, kui ta oma uurimisvolitusi esimest korda kasutab ja võtab meetmed, mis lähtuvad eeldusest, et rikkumine on toime pandud, ning mõjutavad märkimisväärselt kahtlusaluste üksuste olukorda. Toimiku avamine on komisjoni konkurentsi peadirektoraadi kantselei sisetoiming, kui viimane määrab juhtumile numbri, ning selle toimingu ainus sisu on dokumentide säilitamine. Menetluse algatamine toimub kuupäeval, mil komisjon teeb määruse nr 773/2004 artikli 2 alusel otsuse eesmärgiga teha määruse nr 1/2003 III peatüki kohane otsus.
Selles kontekstis esitab komisjon esimeseks argumendiks, et enne uurimise algatamist ei pea ta määruste nr 1/2003 ja nr 773/2004 vorminõudeid järgima.
Esiteks eitab komisjon, et kohtupraktikast tuleneks selline kohustus, ja väidab, et Üldkohus ei ole vaidlustatud kohtuotsuse punktis 194 viidatud kohtupraktikat moonutanud. Asjaolul, et see kohtupraktika puudutab menetluse mõistliku kestuse hindamist, ei ole selles osas tähtsust.
Teiseks on komisjon seisukohal, et määrustest nr 1/2003 ja nr 773/2004 ei tulene, et ta peab järgima nende määruste vorminõudeid isegi juba enne uurimise algatamist.
Lisaks on apellantide argument määruse nr 773/2004 artikli 2 lõike 3 kohta ajendatud sellest, et apellandid on segi ajanud uurimise algatamise ja menetluse algatamise, mis ometi leiavad aset eri ajal ning toovad kaasa erinevaid õiguslikke tagajärgi.
Lisaks on komisjoni sõnul asjakohatud apellantide viited nii määruse nr 1/2003 põhjendusele 25 kui ka sektoripõhistele uurimistele või leebema kohtlemise avaldustele.
Kolmandaks ei saa apellandid väita, et see, kui komisjonile jäetakse enne uurimise algatamist vabadus mitte järgida määruste nr 1/2003 ja nr 773/2004 vorminõudeid, kahjustab nende õigust tõhusale õiguskaitsevahendile, mis võimaldaks kontrolliotsuste õiguspärasust õiguslikult ja faktiliselt kontrollida. Kõigepealt räägib sellele väitele vastu kohtulik kontroll, mida Üldkohus käesolevas asjas kaudsetele tõenditele tegi ja mille tulemusel vaidlusalused otsused osaliselt tühistati. Samuti on Üldkohtul isegi siis, kui suulisi ütlusi ei ole protokollitud, vastavalt oma kodukorra artiklile 94 võimalus tunnistajad ära kuulata.
Määruste nr 1/2003 ja nr 773/2004 vorminõuete kohaldamine enne uurimise algatamist kahjustab konkurentsiõiguse rakendamist komisjoni poolt, takistades tal koguda ja kasutada suulises vormis saadud kaudseid tõendeid. Kui takistada komisjonil koguda suulises vormis kaudseid tõendeid, kahjustaks see uurimise tõhusust kontrollide kuupäeva edasilükkumise tõttu.
Oma teise argumendi raames väidab komisjon kõigepealt, et kuna kontrollimise eesmärk on koguda vajalikke andmeid, et teha kahtlustatava rikkumise asetleidmine ja ulatus tema valduses olevate kaudsete tõendite alusel kindlaks, on kaudsete tõendite vorminõuded paratamatult vähem ranged kui tõendite omad, täpsemalt ei ole ta kohustatud selliseid kaudseid tõendeid määruse nr 1/2003 artikli 19 ja määruse nr 773/2004 artikli 3 kohaselt protokollima.
Seejärel märgib see institutsioon, et tänu sellele, et kaudsetele tõenditele kehtivad leebemad vorminõuded kui tõenditele, on võimalik kiire menetlemise nõue kontrolliotsuste vastuvõtmisel ja komisjoni uurimise tõhusus ühitada asjaomaste ettevõtjate kaitseõiguste säilitamisega.
Viimaks märgib ta, et tõendi autentsus ei ole selle usaldusväärsuseks vajalik eeldus. Nimelt osutas Euroopa Kohus 26. septembri 2018. aasta kohtuotsuse Infineon Technologies
vs
. komisjon (C‑99/17 P, EU:C:2018:773) punktides 65–69, et liidu õiguses valitseb tõendite vaba hindamise põhimõte, millest tuleneb, et ainus asjakohane kriteerium seaduslikult saadud tõendite tõendusliku jõu hindamisel on nende usaldusväärsus. Järelikult tuleb tõendite tõenduslikku väärtust hinnata igakülgselt, mistõttu ei ole pelgad tõendamata kahtlused tõendi autentsuse kohta piisavad, et seada ohtu selle usaldusväärsus. Need põhimõtted kehtivad veelgi enam kaudsete tõendite puhul, mille tõenduslik väärtus on juba määratluse kohaselt väiksem.

Euroopa Kohtu hinnang
Kui vaadelda kolmandat väidet kõigis selle kolmes osas, heidavad apellandid Üldkohtule sisuliselt ette õigusnormi rikkumist vaidlustatud kohtuotsuse punktis 193, kus ta leidis, et komisjon ei pea küsitluste protokollimise kohustust, mis tuleneb määruse nr 1/2003 artiklist 19 koostoimes määruse nr 773/2004 artikliga 3, täitma enne, kui ta on uurimise ametlikult algatanud ning kasutanud uurimisvolitusi, mis on talle käesolevasse asja puutuvas osas antud määruse nr 1/2003 artiklitega 18–20.
Sellega seoses tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei tule liidu õigusnormi tõlgendamisel arvesse võtta mitte üksnes selle sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa õigusnorm on (1. augusti 2022. aasta kohtuotsus HOLD Alapkezelő, C‑352/20, EU:C:2022:606, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).
Esiteks nähtub juba määruse nr 1/2003 artikli 19 lõike 1 sõnastusest, et see säte on mõeldud kohaldamiseks kõigi küsitluste suhtes, mille eesmärk on koguda uuritava küsimusega seotud teavet (6. septembri 2017. aasta kohtuotsus Intel
vs
. komisjon, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, punkt 84).
Määruse nr 773/2004 artikkel 3, mis kehtestab kohustuse järgida määruse nr 1/2003 artikli 19 lõikel 1 põhinevates küsitlustes teatud vorminõudeid, ei täpsusta viimati nimetatud sätte kohaldamisala.
Tuleb küll arvestada, et Euroopa Kohus on leidnud, et määruse nr 1/2003 artikli 19 lõike 1 ja määruse nr 773/2003 artikli 3 lõike 3 kohaselt lasub komisjonil kohustus protokollida oma valitud vormis kõik määruse nr 1/2003 artiklil 19 põhinevad küsitlused, mille eesmärk on koguda tema uurimise esemega seotud teavet (vt selle kohta 6. septembri 2017. aasta kohtuotsus Intel
vs
. komisjon, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, punktid 90 ja 91).
Seega tuleb täpsustada, et komisjoni korraldatavaid küsitlusi tuleb eristada nende eseme põhjal, kuna määruse nr 1/2003 artikli 19 lõike 1 ja järelikult ka protokollimiskohustuse kohaldamisalasse kuuluvad ainult need küsitlused, mille eesmärk on koguda teavet komisjoni uurimise eseme kohta.
Ka seda täpsustust arvesse võttes ei anna miski määruse nr 1/2003 artikli 19 lõike 1 või määruse nr 773/2004 artikli 3 sõnastuses alust järeldada, et selle protokollimiskohustuse kohaldamine sõltub sellest, kas komisjon korraldas küsitluse enne uurimise ametlikku algatamist ja selleks, et koguda rikkumise kohta kaudseid tõendeid, või hiljem, et koguda rikkumise kohta tõendeid.
Nimelt ei ole neis sätetes kuidagi ette nähtud, et protokollimiskohustuse kohaldamine sõltub sellest, kas protokollitavat teavet saab kvalifitseerida tõenditeks või kaudseteks tõenditeks. Vastupidi, kuna määruse nr 1/2003 artikli 19 lõikes 1 kasutatud mõiste „teave“ on üldsõnaline, tuleb asuda seisukohale, et seda sätet kohaldatakse vahet tegemata mõlema kategooria suhtes.
On tõsi, et mõisteid „kaudsed tõendid“ ja „tõendid“ ei tohiks segi ajada, kuna kaudne tõend ei saa olemuslikult ning erinevalt otsesest tõendist olla konkreetse faktilise asjaolu tõendamiseks piisav.
Sellegipoolest ei sõltu tõendiks või kaudseks tõendiks kvalifitseerimine mitte konkreetsest menetlusstaadiumist, vaid asjaomase teabe tõenduslikust väärtusest, kuna piisavalt veenvad ja omavahel kooskõlas olevad kaudsed tõendid saavad ise rikkumist tõendada ja neid võib kasutada lõplikus otsuses, mille komisjon ELTL artikli 101 alusel teeb (vt selle kohta 1. juuli 2010. aasta kohtuotsus Knauf Gips
vs
. komisjon, C‑407/08 P, EU:C:2010:389, punkt 47).
Seega, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 141, ei saa küsitluste protokollimise kohustus sõltuda sellest, kas kogutud teave kvalifitseeritakse tõenditeks või kaudseteks tõenditeks, kuna komisjon saab selle teabe tõenduslikku väärtust hinnata alles pärast nende küsitluste lõppu hilisemates menetlusetappides.
Pealegi ei näe määruse nr 1/2003 artikli 19 lõige 1 ega määruse nr 773/2004 artikkel 3 ka ette, et protokollimiskohustuse kohaldamine sõltub sellest menetlusstaadiumist, milles küsitlus toimub. Määruse nr 1/2003 artikli 19 lõikest 1 tuleneb küll, et sel sättel põhinevate küsitluste eesmärk on koguda teavet uurimise eseme kohta, mis eeldab, et uurimine juba käib. Seevastu ei tulene sellest sättest, et need küsitlused peavad toimuma pärast uurimise ametlikku algatamist, mille Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 193 määratlenud kui hetke, mil komisjon võtab meetme, mis lähtub eeldusest, et rikkumine on toime pandud.
Teiseks tuleb määruse nr 1/2003 artikli 19 lõike 1 konteksti kohta ühest aspektist märkida, et see artikkel asub selle määruse V peatükis, mis käsitleb komisjoni uurimisvolitusi. Selle peatüki sätete kohaldamiseks ei ole aga tingimata vaja, et see institutsioon võtaks meetme, mis lähtub eeldusest, et rikkumine on toime pandud.
Nii võib komisjon selle määruse artikli 17 kohaselt toimetada sektoripõhiseid uurimisi, mille jaoks ei ole tal vaja enne ettevõtjate suhtes selliseid meetmeid võtta.
Teisest aspektist tuleb märkida, et määruse nr 773/2004 artikli 2 lõige 3, mille kohaselt „[k]omisjon ei pea algatama menetlust, et kasutada määruse [nr 1/2003] V peatüki kohaseid uurimisvolitusi“, kinnitab tõlgendust, mille kohaselt saab selles peatükis loetletud sätteid komisjoni uurimisvolituste kohta – sealhulgas artiklit 19 – kohaldada enne uurimise ametlikku algatamist, vastupidi sellele, mis tuleneb vaidlustatud kohtuotsuse punktist 193.
On tõsi, et kohtuasjades, milles tehti 15. oktoobri 2002. aasta kohtuotsus Limburgse Vinyl Maatschappij jt
vs
. komisjon (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 ja C‑254/99 P, EU:C:2002:582, punkt 182) ja 21. septembri 2006. aasta kohtuotsus Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
vs
. komisjon (C‑105/04 P, EU:C:2006:592, punkt 38), millele on viidatud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 194, tuvastas Euroopa Kohus, et esialgne uurimine, mille komisjon konkurentsi valdkonnas algatab, algab kuupäeval, mil see institutsioon võtab talle liidu seadusandja antud volituste alusel meetmeid, mis lähtuvad eeldusest, et rikkumine on toime pandud, ning mis kahtlusaluste üksuste olukorda märkimisväärselt mõjutavad.
Ent kohtuasjad, milles need kohtuotsused tehti, puudutasid hoopis haldusmenetluse alguse kindlaksmääramist selleks, et kontrollida, kas komisjon on järginud mõistliku menetlusaja põhimõtet. Selliseks kontrollimiseks on aga vaja analüüsida, kas see institutsioon tegutses hoolsalt alates kuupäevast, mil ta liidu konkurentsiõiguse rikkumises kahtlustatavat ettevõtjat uurimisest teavitas.
Seevastu ei saa seda kuupäeva aluseks võtta selleks, et kindlaks teha, millisest hetkest alates peab komisjon järgima küsitluste protokollimise kohustust, mis tuleneb määruse nr 1/2003 artiklist 19 koostoimes määruse nr 773/2004 artikliga 3. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 150 nimelt märkis, võivad ettevõtjat puudutada selliste küsitluste käigus kogutavad kolmandate isikute ütlused, ilma et ettevõtja oleks sellest teadlik. Seega tähendaks nimetatud kuupäeva aluseks võtmine, et protokollimiskohustus ja sellega seotud menetluslike tagatiste kohaldamine, mis on neis sätetes ette nähtud küsitletavate kolmandate isikute ja kahtlustatava ettevõtja kasuks, lükkuks edasi seni, kuni komisjon võtab meetme, millega ettevõtjale teda tabanud kahtlustest teatatakse. Selle edasilükkumise tõttu jääks kolmandate isikute küsitlemine, mis toimub enne sellist meedet, küsitluste protokollimise kohustuse ja neile küsitlustele kohalduvate menetluslike tagatiste kohaldamisalast välja.
Kolmandaks ja viimaks nähtub määruse nr 1/2003 põhjendusest 25 selle määruse eesmärgi kohta, et kuna konkurentsieeskirjade rikkumist on järjest raskem tuvastada, on määruse nr 1/2003 artikli 19 lõike 1 eesmärk täiendada komisjoni uurimisvolitusi, võimaldades tal muu hulgas küsitleda isikuid, kellel võib olla kasulikku teavet, ja protokollida nende ütlused (vt selle kohta 6. detsembri 2017. aasta kohtuotsus Intel
vs
. komisjon, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, punkt 85). Selles põhjenduses kasutatud väljend „rikkumist tuvastada“ toetab aga tõlgendust, et määruse nr 1/2003 artikli 19 lõike 1 kohaldamisalasse kuuluvad ka küsitlused, mille komisjon korraldab esialgses staadiumis, et koguda uurimise esemega seotud kaudseid tõendeid.
Lisaks tuleb täpsustada, et määruse nr 773/2004 artikli 3 lõike 3 kohaselt võib komisjon küsitlused protokollida mis tahes kujul. Seega ei saa komisjon põhjendatult väita, et talle protokollimiskohustuse panemine takistaks tal koguda ja kasutada kaudseid tõendeid, kui need saavad olla vaid suulises vormis, ja kahjustaks uurimise tõhusust kontrollimise kuupäeva edasilükkumise tõttu. Samuti ei saa komisjon väita, et niisugusel kohustusel on pärssiv mõju, kuna tal on võimalik küsitletud isikute identiteeti kaitsta.
Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 193, et küsitlused, mille käigus koguti kaudseid tõendeid, mille alusel tehti seejärel ettevõtja kontrollimise otsus, tuleb määruse nr 1/2003 kohaldamisalast välja jätta põhjusel, et kuna komisjon ei olnud selle ettevõtja suhtes ühtki rikkumise toimepanekut eeldavat meedet võtnud, ei olnud sel ajal määruse V peatüki tähenduses veel mingit uurimist algatatud. Et teha kindlaks, kas need küsitlused kuuluvad määruse kohaldamisalasse, oleks Üldkohus pidanud nende sisu ja konteksti arvesse võttes analüüsima, kas nende eesmärk oli koguda uurimise esemega seotud teavet.
Nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 205 ja 206, leidis Üldkohus käesolevas asjas, et tarnijate küsitlemisel saadud kaudseid tõendeid ei saa jätta arvesse võtmata põhjusel, et selle puhul eirati määruse nr 1/2003 artiklis 19 ja määruse nr 773/2004 artiklis 3 ette nähtud protokollimiskohustuse eiramise näol vorminõudeid, eelkõige kuna tarnijaid küsitleti enne määruse nr 1/2003 kohast uurimise algatamist ja see küsitlemine ei kätkenud mingit eeldust, et apellandid, ammugi veel tarnijad oleks rikkumise toime pannud.
Ent nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 155, piisab, kui selle kohta märkida, et kui komisjon korraldab küsitlusi, mille ese on enne määratletud ja mille avalikult välja öeldud eesmärk on hankida teavet konkreetse turu toimimise ja sellel turul osalejate tegevuse kohta, et tuvastada võimalikke rikkumisi või kinnitada oma kahtlusi niisuguste rikkumiste olemasolu kohta, kasutab komisjon talle määruse nr 1/2003 artikliga 19 antud volitusi selliseid ütlusi koguda.
Järelikult kuulus tarnijate küsitlemine määruse nr 1/2003 artikli 19 lõike 1 kohaldamisalasse ja komisjon oli kohustatud need ütlused määruse nr 773/2004 artikli 3 kohaselt protokollima.
Seega rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 206, et määruse nr 1/2003 artiklis 19 ja määruse nr 773/2004 artiklis 3 ette nähtud protokollimiskohustus ei kehti tarnijate küsitlemise suhtes ja et sellisel küsitlemisel saadud kaudsed tõendid ei riku vorminõudeid.
Kõigest eeltoodust tuleneb, et kolmanda väite kolm osa on põhjendatud, seetõttu tuleb apellatsioonkaebus rahuldada, ning tühistada vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni punkt 2, milles Üldkohus jättis vaidlusaluste otsuste peale esitatud hagi ülejäänud osas rahuldamata, ilma et oleks vaja teha otsust apellatsioonkaebuse teiste väidete kohta. Seetõttu tuleb tühistada ka vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni punkt 3 kohtukulude kohta.

Hagi Üldkohtus
Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimese lõigu kohaselt võib Euroopa Kohus teha Üldkohtu otsuse tühistamise korral asja suhtes ise lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium seda lubab.
Käesoleval juhul on see nii.
Seega tuleb analüüsida etteheidet, mille apellandid esitasid Üldkohtus oma väite raames selle kohta, et rikutud on õigust ruumide puutumatusele, ning mis sisuliselt puudutab seda, et tarnijate küsitlemisel saadud kaudsed tõendid tuleb toimikust välja jätta, kuna komisjon ei järginud määruse nr 1/2003 artiklit 19 ja määruse nr 773/2004 artiklit 3.
Selle etteheite põhjenduseks väidavad apellandid, et tarnijate küsitlemise protokollid ei olnud neile sätetele vastavad protokollid muu hulgas sellepärast, et neid ei esitatud küsitletutele heakskiitmiseks.
Komisjon väidab vastu, et ta täitis oma protokollimiskohustuse sellega, kui ta koostas ammendavad protokollid, mis kajastavad täpselt tarnijate ütluste sisu, ja lisas need ametliku identifitseerimisnumbri all toimikusse. Sedalaadi protokoll on üks protokollimise viise, mida määruse nr 773/2004 artikli 3 lõige 3 lubab komisjonil kasutada samamoodi nagu heli- või audiovisuaalsalvestisi või sõnasõnalist transkriptsiooni.
Sellega seoses tuleb märkida, et määruse nr 773/2004 artikli 3 lõike 3 esimene lause, milles on täpsustatud, et komisjon „võib küsitletute seisukohad protokollida mis tahes kujul“, viitab sellele, et kui komisjon otsustab küsitletava nõusolekul korraldada määruse nr 1/2003 artikli 19 lõike 1 alusel küsitluse, on ta kohustatud selle küsitluse tervikuna protokollima, ilma et see piiraks komisjonile protokollimise vormi osas jäetud valikut (6. septembri 2017. aasta kohtuotsus Intel
vs
. komisjon, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, punkt 90).
Lisaks peab komisjon määruse nr 773/2004 artikli 3 lõike 3 teise ja kolmanda lause kohaselt esitama protokolli koopia küsitletule heakskiitmiseks ja kehtestama vajaduse korral tähtaja, mille jooksul küsitletu võib edastada oma seisukohtade võimalikke parandusi.
Käesoleval juhul ei ole komisjon ei väitnud ega ammugi mitte tõendanud, et esitas enda koostatud protokollid tarnijatele heakskiitmiseks.
Kohustus esitada protokolli koopia küsitletule heakskiitmiseks, mis on komisjonile pandud määruse nr 1/2003 artikliga 19 koostoimes määruse nr 773/2004 artikli 3 lõikega 3, on aga mõeldud eelkõige selleks, et tagada küsitletu ütluste autentsus, garanteerides, et sellised ütlused saab talle tõepoolest omistada ning et protokollide sisu kajastab täpselt ja tervikuna neid ütlusi, mitte komisjoni tõlgendust neist.
Seega tuleb kaudne tõend, mis põhineb komisjoni kogutud ütlusel ning mille puhul ei ole järgitud seda nõuet, mis on kehtestatud määruse nr 1/2003 artikliga 19 koostoimes määruse nr 773/2004 artikli 3 lõikega 3, tunnistada vastuvõetamatuks ja seetõttu see kõrvale jätta.
Seetõttu ei saa neid puhtalt asutusesiseseid protokolle käsitada vastavana määruse nr 773/2004 artikli 3 lõike 3 nõuetele, mida kohaldatakse määruse nr 1/2003 artikli 19 kohaldamisalasse kuuluvatele küsitlustele.
Seda järeldust ei saa ümber lükata 26. septembri 2018. aasta kohtuotsuse Infineon Technologies
vs
. komisjon (C‑99/17 P, EU:C:2018:773) punktidega 65–69.
Euroopa Kohus otsustas küll tõepoolest, et liidu õiguses prevaleerib tõendite vaba hindamise põhimõte, mille kohaselt on nõuetekohaselt saadud tõendite tõendusliku väärtuse hindamisel ainus asjakohane kriteerium nende usaldusväärsus ja järelikult tuleb tõendi tõenduslikku väärtust hinnata igakülgselt, nii et pelgalt põhjendamata kahtluste väljendamisest tõendi autentsuse kohta ei piisa, et selle usaldusväärsust kahtluse alla seada (26. septembri 2018. aasta kohtuotsus Infineon Technologies
vs
. komisjon, C‑99/17 P, EU:C:2018:773, punktid 65–69).
Kuid kohtuasjas, milles see kohtuotsus tehti, oli tõend, mille autentsus kahtluse alla seati, siiski ettevõtjasisene e-kiri, mitte aga komisjonile antud ütluse protokollimine, millega seoses on rikutud määruse nr 1/2003 artiklit 19 koostoimes määruse nr 773/2004 artikli 3 lõikega 3.
Seega ei saa tõendite vaba hindamise põhimõttele tugineda selleks, et vältida määruse nr 1/2003 artikli 19 alusel komisjoni kogutavate ütluste protokollimisele kohaldatavaid vorminõudeid. Sellega seoses tuleb märkida, et kui tuvastatakse kaudsete tõendite kogumisel toime pandud rikkumine, arvestades määruse nr 1/2003 artiklit 19 koostoimes määruse nr 773/2004 artikli 3 lõikega 3, tähendab see, et komisjonil ei ole neid kaudseid tõendeid edasises menetluses võimalik kasutada (vt analoogia alusel 18. juuni 2015. aasta kohtuotsus Deutsche Bahn jt
vs
. komisjon, C‑583/13 P, EU:C:2015:404, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
Kuna nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 208 märkis, kujutas käesolevas asjas tarnijate küsitlemisel saadud teave endast vaidlusaluste otsuste aluseks olevate kaudsete tõendite põhiosa ning kuna need otsused rikuvad määruse nr 773/2004 artiklis 3 ette nähtud protokollimiskohustuse täitmata jätmise tõttu vorminõudeid, tuleb järeldada, et komisjonil ei olnud vaidlusaluste otsuste vastuvõtmise ajal piisavalt veenvaid kaudseid tõendeid, mida tal oleks olnud õigus kasutada ja mis põhjendaksid tema otsuste artikli 1 punktis a sõnastatud eeldusi. Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb need otsused tervikuna tühistada.

Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõikes 2 on ette nähtud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotamise.
Kodukorra artikli 138 lõike 1 kohaselt, mida kohaldatakse kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel apellatsioonkaebuse lahendamisel, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna apellandid on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja komisjon on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb apellantide kohtukulud käesolevas apellatsioonimenetluses välja mõista komisjonilt, kes ühtlasi kannab ise oma kohtukulud. Lisaks, kuna vaidlusalused otsused on tühistatud, mõistetakse komisjonilt välja ka kõik kohtukulud, mida apellandid esimeses kohtuastmes kandsid.
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõikes 4 on sätestatud, et kui esimeses astmes menetlusse astuja ei ole ise apellatsioonkaebust esitanud, saab temalt apellatsioonimenetluse kohtukulud välja mõista üksnes juhul, kui ta on osalenud Euroopa Kohtu menetluse kirjalikus või suulises osas. Kui nimetatud pool osaleb menetluses, võib Euroopa Kohus jätta tema kohtukulud tema enda kanda. Kuna nõukogu, kes oli menetlusse astuja esimeses kohtuastmes, osales Euroopa Kohtu menetluse kirjalikus ja suulises osas, tuleb jätta tema kohtukulud nii apellatsioonimenetluses kui ka esimeses kohtuastmes tema enda kanda.
Esitatud põhjendustest lähtudes otsustab Euroopa Kohus (esimene koda):
1.
Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 5. oktoobri 2020. aasta kohtuotsuse Les Mousquetaires ja ITM Entreprises
vs
. komisjon (T
‑
255/17, EU:T:2020:460) resolutsiooni punkt 2, millega jäeti ülejäänud osas rahuldamata apellantide hagi komisjoni 9. veebruari 2017. aasta otsuse C(2017) 1057 (final) peale, millega kohustati Intermarchéd ja kõiki otse või kaudselt tema kontrolli all olevaid äriühinguid laskma ennast nõukogu määruse (EÜ) nr 1/2003 artikli 20 lõigete 1 ja 4 alusel kontrollida (juhtum AT.40466 – Tute 1), ja komisjoni 21. veebruari 2017. aasta otsuse C(2017) 1361 (final) peale, millega kohustati Les Mousquetaires’i ja kõiki otse või kaudselt tema kontrolli all olevaid äriühinguid laskma ennast nõukogu määruse (EÜ) nr 1/2003 artikli 20 lõigete 1 ja 4 alusel kontrollida (juhtum AT.40466 – Tute 1).
2.
Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 5. oktoobri 2020. aasta otsuse Les Mousquetaires ja ITM Entreprises
vs
. komisjon (T
‑
255/17, EU:T:2020:460) resolutsiooni punkt 3 kohtukulude kohta.
3.
Tühistada komisjoni 9. veebruari 2017. aasta otsus C(2017) 1057 (final), millega kohustati Intermarchéd ja kõiki otse või kaudselt tema kontrolli all olevaid äriühinguid laskma ennast nõukogu määruse (EÜ) nr 1/2003 artikli 20 lõigete 1 ja 4 alusel kontrollida (juhtum AT.40466 – Tute 1), ja komisjoni 21. veebruari 2017. aasta otsus C(2017) 1361 (final), millega kohustati Les Mousquetaires’i ja kõiki otse või kaudselt tema kontrolli all olevaid äriühinguid laskma ennast nõukogu määruse (EÜ) nr 1/2003 artikli 20 lõigete 1 ja 4 alusel kontrollida (juhtum AT.40466 – Tute 1).
4.
Jätta Euroopa Komisjoni kohtukulud tema enda kanda ning mõista temalt välja kohtukulud, mille Les Mousquetaires SAS ja ITM Entreprises SAS on kandnud nii esimeses kohtuastmes kui ka apellatsioonimenetluses.
5.
Jätta Euroopa Liidu Nõukogu kohtukulud nii esimeses kohtuastmes kui ka apellatsioonimenetluses tema enda kanda.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.