CELEX: 62015CJ0014
Kumoamiskanne
Poliisiyhteistyö ja oikeudellinen yhteistyö rikosasioissa
Automatisoitu tietojenvaihto
Ajoneuvojen rekisteröinti
Sormenjälkitiedot
Lissabonin sopimuksen voimaantulon jälkeen sovellettavat oikeussäännöt
Siirtymämääräykset
Johdettu oikeusperusta
Lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttävien toimien ja täytäntöönpanotoimenpiteiden erottaminen
Euroopan parlamentin kuuleminen
Jäsenvaltion tai Euroopan komission aloite
Äänestyssäännöt

Euroopan parlamentti vaatii asiassa C‑14/15 nostamallaan kanteella ajoneuvorekisteritietoja koskevan automaattisen tietojenvaihdon aloittamisesta Maltassa 9.10.2014 annetun neuvoston päätöksen 2014/731/EU (
EUVL 2014, L 302, s. 56
), ajoneuvorekisteritietoja koskevan automaattisen tietojenvaihdon aloittamisesta Kyproksessa 21.10.2014 annetun neuvoston päätöksen 2014/743/EU (
EUVL 2014, L 308, s. 100
) ja ajoneuvorekisteritietoja koskevan automaattisen tietojenvaihdon aloittamisesta Virossa 21.10.2014 annetun neuvoston päätöksen 2014/744/EU (
EUVL 2014, L 308, s. 102
) kumoamista ja asiassa C‑116/15 nostamallaan kanteella sormenjälkitietoja koskevan automaattisen tietojenvaihdon aloittamisesta Latvian kanssa 4.12.2014 annetun neuvoston päätöksen 2014/911/EU (
EUVL 2014, L 360, s. 28
; jäljempänä yhteisesti riidanalaiset päätökset) kumoamista.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Prümin sopimus
Belgian kuningaskunnan, Saksan liittotasavallan, Espanjan kuningaskunnan, Ranskan tasavallan, Luxemburgin suurherttuakunnan, Alankomaiden kuningaskunnan ja Itävallan tasavallan välillä rajat ylittävän yhteistyön tehostamisesta erityisesti terrorismin, rajat ylittävän rikollisuuden ja laittoman muuttoliikkeen torjumiseksi 27.5.2005 Prümissä (Saksa) tehdyn sopimuksen (jäljempänä Prümin sopimus) 34 artiklan 2 kohta on muotoiltu seuraavasti:
”Tässä sopimuksessa tarkoitettu henkilötietojen lähettäminen voidaan aloittaa vasta, kun tämän luvun määräykset on saatettu osaksi tietojen lähettämiseen osallistuvien sopimuspuolten lainsäädäntöä. Jäljempänä 43 artiklassa tarkoitettu ministerikomitea tekee päätöksen siitä, onko nämä edellytykset täytetty.”
Prümin sopimuksen 43 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Sopimuspuolet perustavat komitean, joka koostuu sopimuspuolten ministereistä. Ministerikomitea tekee tämän sopimuksen täytäntöönpanoa ja soveltamista koskevat päätökset. Ministerikomitean päätökset tehdään kaikkien sopimuspuolten yksimielisellä päätöksellä.”
Unionin oikeus
Päätös 2008/615/YOS
Rajatylittävän yhteistyön tehostamisesta erityisesti terrorismin ja rajatylittävän rikollisuuden torjumiseksi 23.6.2008 tehdyn neuvoston päätöksen 2008/615/YOS (
EUVL 2008, L 210, s. 1
) johdanto-osan ensimmäisessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Tämä aloite tehdään [Prümin sopimuksen] tultua voimaan sen määräysten sisällyttämise[ksi] osaksi Euroopan unionin oikeusjärjestystä – –”
Päätöksen 2008/615 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tämän päätöksen avulla jäsenvaltiot pyrkivät tehostamaan rajatylittävää yhteistyötä [EU-sopimuksen] VI osastoon kuuluvissa asioissa, erityisesti rikosten torjumisesta ja tutkinnasta vastaavien viranomaisten välistä tietojenvaihtoa. Tätä varten tämä päätös sisältää seuraavia aloja koskevia sääntöjä:
a)
DNA-tunnisteiden, sormenjälkitietojen ja tiettyjen kansallisten ajoneuvorekisteritietojen automatisoituun siirtämiseen sovellettavia ehtoja ja menettelyjä koskevat säännökset (2 luku);
– –”
Päätöksen 6 luvussa ovat siinä säädetyssä tietojenvaihdossa noudatettavaa tietosuojaa koskevat yleiset säännökset.
Päätöksen 6 luvussa olevan 25 artiklan 2 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”2.   Tässä päätöksessä tarkoitettu henkilötietojen toimittaminen voidaan aloittaa vasta, kun tämän luvun säännökset on pantu täytäntöön tietojen toimittamiseen osallistuvien jäsenvaltioiden lainsäädännössä. Neuvosto päättää yksimielisesti, täyttyykö tämä edellytys.
3.   Edellä olevaa 2 kohtaa ei sovelleta jäsenvaltioihin, joissa on jo aloitettu tässä päätöksessä tarkoitettu henkilötietojen toimittaminen [Prümin sopimuksen] nojalla.”
Päätöksen 33 artiklan otsikko on ”Täytäntöönpanotoimenpiteet”, ja siinä säädetään, että neuvosto hyväksyy määräenemmistöllä ja Euroopan parlamenttia kuultuaan tämän päätöksen täytäntöönpanemiseksi unionin tasolla tarvittavia toimenpiteitä.
Päätös 2008/616/YOS
Päätöksen 2008/615 täytäntöönpanosta 23.6.2008 tehdyn neuvoston päätöksen 2008/616/YOS (
EUVL 2008, L 210, s. 12
) 20 artikla on muotoiltu seuraavasti:
”1.   Neuvosto tekee päätöksen [2008/615] 25 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun päätöksen kyselyyn perustuvan arviointiraportin perusteella.
2.   Päätöksen [2008/615] 2 luvun mukaisen automaattisen tietojenvaihdon osalta arviointiraportti perustuu myös arviointikäyntiin ja pilottikokeiluun, joka toteutetaan, kun asianomainen jäsenvaltio on ilmoittanut siitä pääsihteeristölle päätöksen [2008/615] 36 artiklan 2 kohdan ensimmäisen virkkeen mukaisesti.
3.   Menettelyä koskevat muut tiedot ovat tämän päätöksen liitteen 4 luvussa.”
Riidanalaiset päätökset
Riidanalaisten päätösten, jotka koskevat yhtäältä päätöstä 2008/615 ja etenkin sen 25 artiklaa sekä toisaalta päätöstä 2008/616 ja etenkin sen 20 artiklaa ja sen liitteessä olevaa 4 lukua, johdanto-osien ensimmäisessä, toisessa ja kolmannessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(1)
[EU-]sopimukseen, [EUT-]sopimukseen ja [Euratomin] perustamissopimukseen liitetyn, siirtymämääräyksistä tehdyn pöytäkirjan mukaan ennen Lissabonin sopimuksen voimaantuloa hyväksyttyjen unionin toimielinten, elinten ja laitosten säädösten oikeusvaikutukset säilyvät niin kauan kuin näitä säädöksiä ei kumota, julisteta mitättömiksi tai muuteta perussopimusten nojalla.
(2)
Näin ollen päätöksen [2008/615] 25 artiklaa sovelletaan, ja neuvoston on päätettävä yksimielisesti, ovatko jäsenvaltiot panneet täytäntöön mainitun päätöksen 6 luvun säännökset.
(3)
Päätöksen [2008/616] 20 artiklassa säädetään, että päätöksen [2008/615] 25 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut päätökset tehdään kyselyyn perustuvan arviointiraportin perusteella. Päätöksen [2008/615] 2 luvun mukaisen automaattisen tietojenvaihdon osalta arviointiraportin on perustuttava arviointikäyntiin ja testausajoon.”
Päätöksen 2014/731 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Ajoneuvorekisteritietojen automaattisen haun toteuttamiseksi Malta on pannut täysimääräisesti täytäntöön päätöksen [2008/615] 6 luvun tietosuojaa koskevat yleiset säännökset, ja sillä on oikeus vastaanottaa ja toimittaa henkilötietoja kyseisen päätöksen 12 artiklan mukaisesti tämän päätöksen voimaantulopäivästä alkaen.”
Päätöksen 2014/743 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Ajoneuvorekisteritietojen automaattisen haun toteuttamiseksi Kypros on pannut täysimääräisesti täytäntöön päätöksen [2008/615] 6 luvun tietosuojaa koskevat yleiset säännökset, ja sillä on oikeus vastaanottaa ja toimittaa henkilötietoja mainitun päätöksen 12 artiklan mukaisesti tämän päätöksen voimaantulopäivästä alkaen.”
Päätöksen 2014/744 1artikla on muotoiltu seuraavasti:
”Ajoneuvorekisteritietojen automaattisen haun toteuttamiseksi Viro on pannut täysimääräisesti täytäntöön päätöksen [2008/615] 6 luvun tietosuojaa koskevat yleiset säännökset, ja sillä on oikeus vastaanottaa ja toimittaa henkilötietoja mainitun päätöksen 12 artiklan mukaisesti tämän päätöksen voimaantulopäivästä alkaen.”
Päätöksen 2014/911 1 artikla on muotoiltu seuraavasti:
”Latvia on sormenjälkitietojen automaattisen haun toteuttamiseksi pannut täysimääräisesti täytäntöön päätöksen [2008/615] 6 luvun tietosuojaa koskevat yleiset säännökset, ja sillä on oikeus vastaanottaa ja toimittaa henkilötietoja kyseisen päätöksen 9 artiklan mukaisesti tämän päätöksen voimaantulopäivästä alkaen.”
Asian käsittely unionin tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset
Parlamentti vaatii, että unionin tuomioistuin
—
kumoaa riidanalaiset päätökset ja
—
velvoittaa neuvoston korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Neuvosto vaatii, että unionin tuomioistuin
—
kumoaa kanteet perusteettomina ensimmäisen kanneperusteen osalta sekä toisen kanneperusteen ensimmäisen osan ja toisen osan kahden ensimmäisen kohdan osalta; neuvosto jättää toisen kanneperusteen toisen osan kolmannen kohdan unionin tuomioistuimen ratkaistavaksi parhaaksi katsomallaan tavalla
—
toissijaisesti – mikäli riidanalaiset päätökset kumotaan – pitää niiden vaikutukset voimassa siihen asti, kunnes ne korvataan uusilla toimilla, ja
—
velvoittaa parlamentin korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Asiat C‑14/15 ja C‑116/15 yhdistettiin unionin tuomioistuimen presidentin 8.4.2015 tekemällä päätöksellä kirjallista ja suullista käsittelyä sekä tuomion antamista varten.
Saksan liittotasavalta ja Ruotsin kuningaskunta hyväksyttiin unionin tuomioistuimen presidentin 24.6.2015 tekemillä päätöksillä väliintulijoiksi tukemaan neuvoston vaatimuksia asioissa C‑14/15 ja C‑116/15. Saksan liittotasavalta ei kuitenkaan ole osallistunut tämän oikeudenkäyntimenettelyn mihinkään vaiheeseen.
Kanne
Parlamentti on esittänyt kanteissaan kaksi kanneperustetta, joista toisessa se väittää, että riidanalaisten päätösten oikeusperusta on virheellinen tai lainvastainen, ja toisessa, että päätöksiä annettaessa on rikottu olennaisia menettelymääräyksiä.
Ensimmäinen kanneperuste, jossa on kyse virheellisestä tai lainvastaisesta oikeusperustasta
Asianosaisten lausumat
Parlamentti esittää aluksi, että siirtymämääräyksistä tehdyn pöytäkirjan (N:o 36) (jäljempänä siirtymämääräyksistä tehty pöytäkirja) 9 artiklaa, joka koskee Euroopan unionista tehdyn sopimuksen nojalla ennen Lissabonin sopimuksen voimaantuloa annettuja toimia, on tulkittava siten, että sillä pidetään voimassa pelkästään entisen ”kolmannen pilarin” alaan kuuluvien toimien aineelliset vaikutukset eikä päätöksentekomenettelyjä, joihin näissä toimissa viitataan. Näin ollen kyseisiä menettelyjä ei parlamentin mukaan enää voida käyttää, koska niitä ei enää ole perussopimuksissa.
Parlamentti tuo esiin sen, että riidanalaiset päätökset perustuvat päätöksen 2008/615 25 artiklan 2 kohtaan, ja väittää, että tämä säännös on ymmärrettävä siten, että sillä otetaan käyttöön menettely lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttävien toimien antamista varten.
Parlamentti esittää tämän osalta, että päätöstä 2008/615 tehtäessä EU 34 artiklan 2 kohdan c alakohdassa määrättiin kahdesta erillisestä menettelystä yhtäältä lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttävien toimien ja toisaalta täytäntöönpanotoimenpiteiden antamista varten ja että vain lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttäviä toimia koskeva menettely edellytti päätöksen 2008/615 25 artiklan 2 kohdassa edellytetyn kaltaista neuvoston yksimielistä päätöstä. Lisäksi päätöksen 2008/615 täytäntöönpanotoimenpiteiden hyväksymisestä säädetään erikseen sen 33 artiklassa, mikä merkitsee parlamentin mukaan sitä, että päätöksen 2008/615 jonkin muun säännöksen perusteella toteutettuja toimenpiteitä ei voida katsoa täytäntöönpanotoimenpiteiksi. Lopuksi se esittää, että vaikka neuvosto onkin sen jälkeen, kun parlamentti nosti kanteen asiassa, jossa annettiin 16.4.2015 tuomioparlamentti v. neuvosto (
C‑317/13 ja C‑679/13
,
EU:C:2015:223
), lisännyt sanan ”täytäntöönpano” lukuisten sellaisten päätösten nimeen, jotka on annettu entisen ”kolmannen pilarin” alaan kuuluvien toimien nojalla, se ei ole kuitenkaan vastaavalla tavalla muuttanut riidanalaisten päätösten nimeä.
Koska unionin lainsäätäjä ei kuitenkaan koskaan ole velvollinen delegoimaan tai antamaan toimivaltaa, tietty toimi on parlamentin mukaan voitu antaa lainsäätäjän ratkaisusta riippuen joskus lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttynä toimena, joskus täytäntöönpanotoimenpiteenä.
Näin ollen riidanalaisia päätöksiä on parlamentin mukaan pidettävä lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttyinä toimina ja ne olisi näin pitänyt antaa käyttämällä samoja oikeusperustoja kuin päätös 2008/615 eli SEUT 82 artiklan 1 kohdan d alakohtaa ja SEUT 87 artiklan 2 kohdan a alakohtaa, sellaisina kuin nämä ovat Lissabonin sopimuksella muutettuina.
Parlamentti esittää toissijaisesti, että vaikka unionin tuomioistuin katsoisi, ettei SEUT 82 ja SEUT 87 artiklaa voida pitää riidanalaisten päätösten antamiseen soveltuvina oikeusperustoina, päätökset pitäisi tästä huolimatta kumota, koska neuvoston valitsema oikeusperusta eli päätöksen 2008/615 25 artiklan 2 kohta oli alun perinkin lainvastainen.
Parlamentti väittää tästä, että päätöksen 2008/615 25 artiklan 2 kohta luo johdetun oikeusperustan, jolla kevennetään perussopimuksissa lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttävien toimien antamiselle vahvistettuja yksityiskohtaisia määräyksiä kyseisellä alalla, koska siinä ei säädetä jäsenvaltion tai Euroopan komission edeltävästä aloitteesta eikä parlamentin kuulemisesta, kun taas EU 34 artiklan 2 kohdan c alakohdassa, jota sovellettiin päätöstä 2008/615 tehtäessä, edellytettiin näitä menettelymuotoja.
Lisäksi parlamentti esittää, että jos unionin tuomioistuin katsoo, että riidanalaiset päätökset ovat täytäntöönpanotoimenpiteitä, päätöksen 2008/615 25 artiklan 2 kohdalla käyttöön otetulla menettelyllä poikettaisiin EU-sopimuksesta sekä aloitejärjestelmän ja parlamentin kuulematta jättämisen että myös sen vuoksi, että siinä edellytetään neuvoston yksimielistä päätöstä tämän toimielimen määräenemmistöpäätöksen sijasta.
Neuvosto katsoo, että päätöksen 2008/615 25 artiklan 2 kohdalla on varattu neuvostolle täytäntöönpanovaltaa. Riidanalaiset päätökset ovat neuvoston mukaan siis täytäntöönpanotoimenpiteitä eivätkä lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttyjä toimia.
Neuvosto esittää tähän liittyen, että parlamentin väite, jonka mukaan se, että mainitussa artiklassa säädetään yksimielisestä päätöksestä, osoittaa, että siinä on kyse lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttävistä toimista, on vastoin unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä, jonka mukaan oikeusperusta määrittää noudatettavan menettelyn eikä päinvastoin.
Päätöksen 2008/615 25 artiklan 2 kohdan sanamuoto, päätöksen yleinen rakenne ja se, että tämän säännöksen perusteella annetuilla toimilla ei ole itsenäisiä tavoitteita, riittävät neuvoston mukaan näytöksi siitä, että ne ovat mainitun päätöksen täytäntöönpanotoimenpiteitä.
Päätöksen 2008/615 25 artiklan 2 kohdan väitetyn lainvastaisuuden osalta neuvosto esittää, että 16.4.2015 annetusta tuomiosta parlamentti v. neuvosto (
C‑317/13 ja C‑679/13
,
EU:C:2015:223
) ja 16.4.2015 annetusta tuomiosta parlamentti v. neuvosto (
C‑540/13
,
EU:C:2015:224
) seuraa, että kyseisessä säännöksessä säädettyjen ja perussopimuksissa määrättyjen menettelyjen välinen ero ei voi merkitä, että säännös olisi lainvastainen, vaan pitäisi pikemminkin pyrkiä yhteensopivaan tulkintaan.
Päätökseltä edellytettyä yksimielisyyttä koskevaan vaatimukseen neuvosto toteaa, että parlamentin väite perustuu väärinkäsitykseen, joka johtuu päätöksen 2008/615 25 artiklan 2 kohdan epäonnistuneesta muotoilusta.
Neuvosto esittää, että vaikka sen yksimielisestä päätöksestä säädetään yleensä muotoilulla ”neuvosto hyväksyy päätöksen yksimielisesti”, tässä säännöksessä käytetään epämääräisempää muotoilua ”päättää yksimielisesti”.
Neuvosto katsoo tässä yhteydessä päätöksen 2008/615 yleisen rakenteen ja sen sanamuodon perusteella, että kyseessä olevassa menettelyssä on itse asiassa kaksi vaihetta. Neuvoston pitää ensin todeta, että päätöksen 25 artiklan 2 kohdassa mainittu edellytys täyttyy, mikä merkitsee kaikkien jäsenvaltioiden nimenomaista tai implisiittistä yhteisymmärrystä. Tämä vaihe on välttämätön, koska jäsenvaltioiden välisen tietojenvaihtojärjestelmän eheys ja turvallisuus on kyettävä takaamaan. Seuraavassa vaiheessa neuvosto tekee määräenemmistöpäätöksen, jolla vahvistetaan tietojen toimittamisen aloittamispäivä.
Vastaavanlaista järjestelmää, joka muodostuu sekä vaiheesta, jossa selvitetään, onko tietyn verkoston asianmukaisesta toiminnasta päästy yhteisymmärrykseen, että vaiheesta, jossa neuvosto tekee tällaisen selvityksen jälkeen muodollisen päätöksen, on neuvoston mukaan noudatettava lukuisia erilaisia oikeussääntöjä annettaessa.
Unionin lainsäätäjä ei ole päätöksen 2008/615 osalta sen syntyhistorian eli sen vuoksi, että kyse oli Prümin sopimuksella käyttöön otetun mekanismin sisällyttämisestä Euroopan unionin oikeusjärjestykseen, neuvoston mukaan riittävän selvästi erottanut toisistaan kyseessä olevan menettelyn kahta eri vaihetta, kun se on muotoillut ensimmäisen vaiheen yhteisymmärryksen ja toisen vaiheen määräenemmistön yhdeksi yksimielisyyttä koskevaksi vaatimukseksi edeltävän, yhteisymmärrystä edellyttävän vaiheen vuoksi.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on syytä todeta, että riidanalaisten päätösten tekstistä käy selvästi ilmi, että ne perustuvat päätöksen 2008/615 25 artiklaan ja päätöksen 2008/616 20 artiklaan (ks. analogisesti tuomio 16.4.2015, parlamentti v. neuvosto,
C‑317/13 ja C‑679/13
,
EU:C:2015:223
,
–
kohta ja tuomio 10.9.2015, parlamentti v. neuvosto,
C‑363/14
,
EU:C:2015:579
,
–
kohta); viimeksi mainitussa artiklassa täsmennetäänkin vain päätöksen 2008/615 25 artiklassa tarkoitettujen päätösten hyväksymisedellytykset.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin toimen oikeudellisen perustan valinnan on perustuttava sellaisiin objektiivisiin seikkoihin, jotka voivat olla tuomioistuimen suorittaman valvonnan kohteena ja joihin kuuluvat toimen tarkoitus ja sisältö (tuomio 6.5.2014, komissio v. parlamentti ja neuvosto,
C‑43/12
,
EU:C:2014:298
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Asianosaiset eivät olekaan eri mieltä päätöksen 2008/615 25 artiklan 2 kohdan suhteesta riidanalaisten päätösten tarkoitukseen ja sisältöön.
Parlamentti esittää sitä vastoin, ettei tätä säännöstä voida enää Lissabonin sopimuksen voimaantulon jälkeen käyttää uusien toimien oikeusperustana ja että se on joka tapauksessa lainvastainen.
Parlamentin sen väitteen osalta, jonka mukaan päätöksen 2008/615 25 artiklan 2 kohdassa säädettyä menettelyä ei Lissabonin sopimuksen voimaantulon jälkeen enää voida soveltaa, on muistettava, että siirtymämääräyksistä tehdyssä pöytäkirjassa on määräyksiä erityisesti siitä oikeudellisesta järjestelmästä, jota sovelletaan mainitun sopimuksen voimaantulon jälkeen toimiin, jotka on annettu ennen sen voimaantuloa EU-sopimuksen nojalla (tuomio 10.9.2015, parlamentti v. neuvosto,
C‑363/14
,
EU:C:2015:579
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Mainitun pöytäkirjan 9 artiklassa määrätään siten, että tällaisten toimien oikeusvaikutukset säilyvät niin kauan kuin toimia ei kumota lainsäädäntömenettelyssä tai tuomioistuimessa tai muuteta perussopimusten nojalla.
Unionin tuomioistuin on katsonut, että kyseisen artiklan on tulkittava merkitsevän, että EU-sopimuksen nojalla sääntöjenmukaisesti ennen Lissabonin sopimuksen voimaantuloa annettuun toimeen sisältyvän säännöksen, jossa vahvistetaan muiden toimenpiteiden antamista koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä, oikeusvaikutukset säilyvät niin kauan kuin tätä tointa ei kumota lainsäädäntömenettelyssä tai tuomioistuimessa taikka muuteta, ja se mahdollistaa näiden toimenpiteiden antamisen siinä määritellyn menettelyn mukaisesti (ks. vastaavasti tuomio 16.4.2015, parlamentti v. neuvosto,
C‑540/13
,
EU:C:2015:224
,
kohta ja tuomio 10.9.2015, parlamentti v. neuvosto,
C‑363/14
,
EU:C:2015:579
,
kohta).
Tästä seuraa, että Lissabonin sopimuksen voimaantulo ei sellaisenaan estä riidanalaisten päätösten kaltaisten toimien antamista päätöksen 2008/615 25 artiklassa määritellyssä menettelyssä. Näin ollen parlamentin väite, jonka mukaan tällaisten toimien on välttämättä perustuttava SEUT 82 artiklan 1 kohdan d alakohtaan ja SEUT 87 artiklan 2 kohdan a alakohtaan, ei voi menestyä.
Parlamentin kanteensa tueksi esittämä ensimmäinen kanneperuste voidaan näin ollen hyväksyä vain, jos päätöksen 2008/615 25 artiklan 2 kohta todetaan lainvastaiseksi.
Parlamentti väittää näin olevan, koska mainitun artiklan mukaan sillä käyttöön otetut riidanalaisten päätösten kaltaisten toimenpiteiden antamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt eroavat niistä, jotka perustuvat perussopimuksissa tätä tarkoitusta varten vahvistettuun menettelyyn.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä käy ilmi, että koska unionin toimielinten päätöksentekoa koskevat säännöt vahvistetaan perussopimuksissa eivätkä ne ole jäsenvaltioiden eivätkä toimielinten itsensä määrättävissä, ainoastaan perussopimuksilla voidaan erityistapauksissa antaa toimielimelle toimivalta muuttaa niissä määrättyä päätöksentekomenettelyä. Näin ollen siitä, että toimielimelle tunnustettaisiin mahdollisuus vahvistaa johdettuja oikeusperustoja, jotka mahdollistavat lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttävien toimien tai täytäntöönpanotoimenpiteiden antamisen, joko toimen antamista koskevien menettelyjen tiukentamiseksi tai lieventämiseksi, seuraisi, että toimielimelle myönnettäisiin lainsäädäntövaltaa, joka ylittäisi perussopimuksissa määrätyn toimivallan (tuomio 10.9.2015, parlamentti v. neuvosto,
C‑363/14
,
EU:C:2015:579
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Koska unionin toimen laillisuutta on arvioitava toimen antamishetkellä vallinneiden tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen kannalta, päätöksen 2008/615 25 artiklan 2 kohdan laillisuutta on arvioitava niiden määräysten kannalta, joilla säänneltiin kyseisen päätöksen antamisajankohtana riidanalaisten päätösten kaltaisten toimenpiteiden hyväksymistä, eli EU 34 artiklan 2 kohdan c alakohdan ja EU 39 artiklan 1 kohdan kannalta (ks. vastaavasti tuomio 16.4.2015, parlamentti v. neuvosto,
C‑540/13
,
EU:C:2015:224
,
kohta ja tuomio 10.9.2015, parlamentti v. neuvosto,
C‑363/14
,
EU:C:2015:579
,
kohta).
Näiden määräysten mukaan neuvosto voi jäsenvaltion tai komission aloitteesta yksimielisellä päätöksellä hyväksyä kaikkien EU-sopimuksen VI osaston – EU 34 artiklan 2 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitettuja aloja lukuun ottamatta – päämäärien mukaisia lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttäviä toimia ja määräenemmistöllä toteuttaa kyseisten toimien täytäntöönpanon edellyttämät toimenpiteet unionin tasolla (ks. vastaavasti tuomio 10.9.2015, parlamentti v. neuvosto,
C‑363/14
,
EU:C:2015:579
,
–
kohta). Kummassakin tapauksessa toimet voidaan antaa vasta, kun parlamenttia on kuultu (ks. vastaavasti tuomio 16.4.2015, parlamentti v. neuvosto,
C‑540/13
,
EU:C:2015:224
,
kohta).
Edellä esitetystä nähdään, että primäärioikeudessa vahvistettu menettely, jota päätöksen 2008/615 25 artiklan 2 kohdassa säädetyn menettelyn on vastattava, on eri aina sen mukaan, onko kyseisen säännöksen perusteella annettuja toimia pidettävä lainsäädäntötoimina vai täytäntöönpanotoimenpiteinä.
Tässä yhteydessä on tuotava esiin se, että parlamentti ei kiistä sitä, että unionin lainsäätäjällä oli mahdollisuus säätää riidanalaisten päätösten kaltaisten toimien antamisesta täytäntöönpanotoimenpiteinä. Sitä vastoin se väittää, että unionin lainsäätäjä on päättänyt olla käyttämättä tätä mahdollisuutta ja päinvastoin varata itselleen vallan tällaisten toimien antamiseen.
Toisin kuin neuvosto on esittänyt, tätä parlamentin väitettä ei näin ollen voida hylätä ainoastaan siksi, että asiassa on ehkä voitu todeta, että päätöksen 2008/615 25 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen toimien tarkoituksesta ja sisällöstä seuraa, että niiden antaminen voidaan delegoida täytäntöönpanoviranomaiselle sikäli kuin niissä ei vahvisteta sellaisia perussäännöstön olennaisia osia, joiden hyväksyminen edellyttää yksinomaan unionin lainsäätäjälle kuuluvien poliittisten valintojen tekemistä.
Asianosaisten erimielisyys ei näet kohdistu tähän vaan pikemminkin kysymykseen siitä, onko unionin lainsäätäjä antaessaan päätöksen 2008/615 25 artiklan 2 kohdan päättänyt myöntää neuvostolle johdettua lainsäädäntövaltaa vai pelkkää täytäntöönpanovaltaa.
Tämän osalta on todettava, ettei mainitussa säännöksessä määritellä nimenomaisesti toimia, joiden antamisen se mahdollistaa.
Kyseisen säännöksen sanamuodosta käy kuitenkin ilmi, että näissä puitteissa annetulla neuvoston toimella pyritään ainoastaan huolehtimaan siitä, että päätöksen 2008/615 6 luku, jossa säädetään tietosuojaa koskevista yleisistä säännöksistä, on todella pantu täytäntöön jäsenvaltioissa, jotta päätöksessä tarkoitettu henkilötietojen toimittaminen tähän jäsenvaltioon olisi mahdollista.
Tämän johdosta on todettava sekä kyseisen toimen antamisedellytysten että sen vaikutusten perusteella, että unionin lainsäätäjä on halunnut tarkasti rajata mainitun toimen kohteeksi päätöksessä 2008/615 vahvistetun kehyksen täytäntöönpanon antamatta neuvoston tehtäväksi tehdä kyseistä toimea antaessaan merkittäviä poliittisia ratkaisuja.
Tämä toteamus saa tukea asiayhteydestä, johon päätöksen 25 artiklan 2 kohta kuuluu ja joka on otettava huomioon tätä säännöstä tulkittaessa (ks. vastaavasti tuomio M’Bodj,
C‑542/13
,
EU:C:2014:2452
,
kohta).
Kyseinen säännös sijaitsee mainitun päätöksen luvussa, jonka tarkoituksena on määritellä päätöksellä käyttöön otettujen tietojenvaihtomekanismien soveltamisen edellytykset muissa kuin sen 25 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuissa jäsenvaltioissa.
Lisäksi on tuotava esiin, että päätöksen 2008/616 20 artiklan ja sen liitteessä, johon tässä artiklassa viitataan, olevan 4 luvun mukaan riidanalaisten päätösten kaltaiset toimet on annettava neuvoston asettaman työryhmän ja asiantuntijoista muodostetun ryhmän suorittaman pääosin teknisen arviointimenettelyn jälkeen.
Nämä seikat yhdessä sen kanssa, ettei päätöksessä 2008/615 ole millään tavoin viitattu lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttäviin toimiin tai unionin lainsäätäjän mahdolliseen tarkoitukseen varata alaa koskeva sääntelyvalta itselleen, ovat omiaan osoittamaan, että viimeksi mainittu on antaessaan 25 artiklan 2 kohdan päättänyt antaa neuvoston tehtäväksi toteuttaa toimenpiteet, joita kyseisen päätöksen täytäntöönpano unionin tasolla edellyttää.
Parlamentin esittämillä väitteillä ei voida kyseenalaistaa tätä näkemystä.
Ensimmäiseksi todettakoon, että se, että päätöksen 2008/615 25 artiklan 2 kohdassa säädetään, että neuvosto ”päättää yksimielisesti”, ei riitä osoitukseksi siitä, että lainsäätäjä on tällä tavoin halunnut viitata EU 34 artiklan 2 kohdan c alakohdassa tarkoitettuun lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttävien toimien antamista varten vahvistettuun menettelyyn.
Vaikka tässä menettelyssä todella vaaditaankin, että neuvosto tekee päätöksen yksimielisesti, tämän pelkän äänestyssäännön sanamuotoa vailla mainintaa muista kyseistä menettelyä koskevista vaatimuksista – eli jäsenvaltion tai komission aloitteesta ja parlamentin kuulemisesta – ei voida näet käsittää siten, että se osoittaisi selvästi unionin lainsäätäjän tahtona olevan, että sitä on sovellettava.
Tätä näkemystä tukee päätöksen 2008/615 syntyhistoria. Kuten sen johdanto-osan ensimmäisessä perustelukappaleessa todetaan, päätöksen pääasiallisena tarkoituksena on näet saattaa Prümin sopimuksen määräykset osaksi unionin oikeusjärjestystä. Mainitun sopimuksen 34 artiklan 2 kohdassa määrättiin kyseisen päätöksen 25 artiklan 2 kohdalla käyttöön otetun mekanismin kaltaisesta mekanismista, joka edellytti Prümin sopimuksen 43 artiklan 1 kohdan mukaan muun muassa sen sopimuspuolina olevien valtioiden ministereiden yksimielistä päätöstä.
Toiseksi on todettava, että sitä, että päätöksen 2008/615 33 artiklassa neuvostolle annetaan valta toteuttaa päätöksen täytäntöönpanon edellyttämät toimenpiteet, ei voida pitää ratkaisevana seikkana.
Päätöksen 2008/615 33 artiklalla ja 25 artiklan 2 kohdalla on toisistaan hyvin poikkeavat tehtävät. Ensin mainittu, joka on vain osoitus neuvostolle EU 34 artiklan 2 kohdan c alakohdalla annetusta vallasta, koskee yleisellä tasolla kyseisen päätöksen täytäntöönpanotoimenpiteiden hyväksymistä, kun taas jälkimmäisessä säädetään erityisten toimenpiteiden hyväksymisestä menettelyssä, josta unionin lainsäätäjä on erikseen säätänyt ja jolla sallitaan henkilötietojen siirtäminen muissa kuin päätöksen 25 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuissa jäsenvaltioissa.
Näin ollen se, että unionin lainsäätäjä on päättänyt varata päätöksen 2008/615 33 artiklan sen täytäntöönpanotoimenpiteitä varten, ei sellaisenaan merkitse sitä, että päätöksen 25 artiklan 2 kohdan nojalla toteutettuja toimia ei voitaisikaan enää katsoa ”täytäntöönpanotoimenpiteiksi” vaan ne olisi katsottava lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttäviksi toimiksi.
Kolmanneksi todettakoon, että siihen, ettei neuvosto ole päättänyt nimetä tällä perusteella todellisuudessa toteutettuja toimia ”täytäntöönpanopäätöksiksi”, ei voida tehokkaasti vedota parlamentin väitteiden tueksi, kun otetaan huomioon se, ettei tällaisella valinnalla ole oikeudellisia vaikutuksia, ja hetki, jolloin se tehtiin.
Päätöksen 2008/615 25 artiklan 2 kohtaa on näin ollen tulkittava niin, että siinä säädetään, että neuvosto toteuttaa kyseisen päätöksen täytäntöönpanotoimenpiteet päättämällä niistä yksimielisesti.
Todettakoon tähän liittyen, että neuvoston väite, jonka mukaan mainittu säännös pitäisi ymmärtää siten, että siinä säädetään kaksivaiheisesta menettelystä, johon sisältyy yhteisymmärrykseen perustuva päätös ja tätä seuraava määräenemmistöpäätös, on vastoin säännöksen selvää sanamuotoa ”neuvosto päättää yksimielisesti”, eikä sille saada minkäänlaista tukea päätöksen 2008/615 muistakaan osista.
Näin ollen se, että muissa unionin toimissa säädetään tämäntyyppisestä menettelystä tai että menettely katsottaisiin oikeutetuksi pakottavien poliittisten syiden vuoksi, mikäli ne olisi näytetty toteen, ei missään tapauksessa merkitse, että tulkinta, jonka neuvosto on esittänyt päätöksen 25 artiklan 2 kohdasta, voitaisiin hyväksyä.
Edellä esitetystä seuraa, että edellyttämällä, että toimenpiteet päätöksen 2008/615 täytäntöönpanemiseksi unionin tasolla on hyväksyttävä neuvoston yksimielisellä päätöksellä, vaikka EU 34 artiklan 2 kohdan c alakohdassa määrättiin, että neuvoston piti toteuttaa tällaiset toimenpiteet määräenemmistöllä, päätöksen 25 artiklan 2 kohdalla otetaan lainvastaisesti käyttöön riidanalaisten päätösten kaltaisten toimenpiteiden antamiseksi yksityiskohtaisia sääntöjä, jotka ovat tiukempia kuin menettely, josta on tätä tarkoitusta varten määrätty perussopimuksissa.
Tästä seuraa, että parlamentin ensimmäinen kanneperuste on perusteltu ja että riidanalaiset päätökset on siis kumottava.
Toinen kanneperuste, jossa on kyse olennaisten menettelymääräysten rikkomisesta
Koska parlamentin ensimmäinen kanneperuste on hyväksytty ja koska riidanalaiset päätökset on tämän perusteella kumottava, parlamentin kanteensa tueksi esittämää toista kanneperustetta ei ole tarpeen tutkia.
Riidanalaisten päätösten vaikutusten voimassa pitäminen
Siltä varalta, että unionin tuomioistuin kumoaa riidanalaiset päätökset, neuvosto vaatii sitä pitämään voimassa niiden vaikutukset siihen asti, kunnes ne korvataan uusilla toimilla. Parlamentti on ilmoittanut, ettei se vastusta tätä vaatimusta.
Tässä yhteydessä on muistettava, että SEUT 264 artiklan toisen kohdan mukaan unionin tuomioistuin voi tarpeellisiksi katsomissaan tapauksissa todeta, mitkä kumotun toimen vaikutuksista on katsottava pysyviksi.
Se, että riidanalaiset päätökset kumottaisiin määräämättä niiden vaikutusten voimassa pitämisestä, olisi omiaan vaikeuttamaan tietojenvaihtoa jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten välillä rikosten selvittämistä ja rikostutkintaa varten ja näin yleisen järjestyksen ja turvallisuuden ylläpitämistä. Vaikka parlamentti vaatiikin päätösten kumoamista sillä perusteella, että neuvosto on käyttänyt lainvastaista oikeusperustaa, se ei kuitenkaan riitauta niiden tarkoitusta eikä sisältöä.
Näin ollen riidanalaisten päätösten vaikutukset on pidettävä voimassa ne korvaavien uusien toimien voimaantuloon asti.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on tätä vaatinut. Koska parlamentti on vaatinut neuvoston velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska tämä on hävinnyt asiat, neuvosto on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Saksan liittotasavalta ja Ruotsin kuningaskunta vastaavat työjärjestyksen 140 artiklan 1 kohdan mukaisesti omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Ajoneuvorekisteritietoja koskevan automaattisen tietojenvaihdon aloittamisesta Maltassa 9.10.2014 annettu neuvoston päätös 2014/731/EU, ajoneuvorekisteritietoja koskevan automaattisen tietojenvaihdon aloittamisesta Kyproksessa 21.10.2014 annettu neuvoston päätös 2014/743/EU, ajoneuvorekisteritietoja koskevan automaattisen tietojenvaihdon aloittamisesta Virossa 21.10.2014 annettu neuvoston päätös 2014/744/EU ja sormenjälkitietoja koskevan automaattisen tietojenvaihdon aloittamisesta Latvian kanssa 4.12.2014 annettu neuvoston päätös 2014/911/EU kumotaan.

2)
Päätösten 2014/731, 2014/743, 2014/744 ja 2014/911 vaikutukset pidetään voimassa ne korvaavien uusien toimien voimaantuloon asti.

3)
Euroopan unionin neuvosto velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

4)
Saksan liittotasavalta ja Ruotsin kuningaskunta vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ranska.