CELEX: 62021TJ0088
Javna služba
Dužnosnik
Osoblje ESVD‑a raspoređeno u treću zemlju
Šef delegacije
Probno razdoblje za rukovodstvo
Konačno izvješće o ocjeni probnog razdoblja za rukovodstvo
Akt koji ne utječe negativno
Nedopuštenost
Preraspodjela na radno mjesto koje nije povezano s rukovodećim funkcijama u sjedištu ESVD‑a
Obveza obrazlaganja
Pravo na saslušanje
Uvjeti primjene na šefove delegacija članka 11. Odluke Komisije C(2008) 5028/2 od 9. rujna 2008. o osoblju na srednjoj razini rukovodstva
Neulaganje dokumenata u osobni spis
Interes službe
Zlouporaba ovlasti
Zahtjev za pomoć
Odluka o odbijanju zahtjeva
Odgovornost

)
Svojom tužbom koja se temelji na članku 270. UFEU‑a tužiteljica, Sandra Paesen, traži, s jedne strane, poništenje, kao prvo, konačnog izvješća o ocjeni probnog razdoblja za rukovodstvo (u daljnjem tekstu: konačno izvješće o ocjeni probnog razdoblja) koje se odnosi na nju, kao drugo, odluke Europske službe za vanjsko djelovanje (ESVD) od 10. travnja 2020. o preraspodjeli na radno mjesto koje nije povezano s rukovodećim funkcijama (u daljnjem tekstu: prva pobijana odluka), kao treće, odluke ESVD‑a od 12. svibnja 2020. o odbijanju zahtjeva tužiteljice za pomoć (u daljnjem tekstu: druga pobijana odluka) i, s druge strane, naknadu imovinske i neimovinske štete koju je tužiteljica navodno pretrpjela.
Okolnosti spora
Tužiteljica je dužnosnica Europske unije. Stupila je u službu Vijeća Europske unije 2004. i preraspodijeljena je u ESVD 2011.
Odlukom Visokog predstavnika Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku (u daljnjem tekstu: Visoki predstavnik) od 17. srpnja 2018. tužiteljica je imenovana šeficom delegacije Unije u Republici Malavi (u daljnjem tekstu: delegacija u Malaviju) počevši od 1. rujna 2018.
Istog dana tužiteljica je bila podvrgnuta probnom razdoblju za rukovodstvo od devet mjeseci, u skladu s Odlukom Komisije C(2008) 5028/2 od 9. rujna 2008. o osoblju na srednjoj razini rukovodstva (u daljnjem tekstu: Odluka 5028/2), koja je na ESVD primjenjivana odlukom PROC EEAS(2011) 002 izvršnog direktora ESVD‑a od 29. studenoga 2011.
Dana 18. ožujka 2019., s obzirom na privremeno izvješće o probnom radu, u skladu s kojim su tužiteljičine sposobnosti u području rukovodstva ocijenjene nedovoljnima, razdoblje probnog razdoblja za rukovodstvo produljeno je za šest mjeseci počevši od 1. lipnja 2019.
Od 16. do 25. rujna 2019. inspekcijska služba ESVD‑a provela je
ad hoc
inspekcijski pregled u delegaciji.
Nacrt izvješća o inspekciji koji je sastavila
ad hoc
inspekcijska misija (u daljnjem tekstu: nacrt izvješća o inspekciji) dostavljen je tužiteljici 14. listopada 2019. za eventualna očitovanja. Taj nacrt sadržavao je dvanaest preporuka u vezi s rukovodstvom delegacije, od kojih je šest bilo upućeno tužiteljici u svojstvu šefice delegacije.
Dana 27. studenoga 2019. glavna tajnica ESVD‑a uputila je tužiteljici konačno izvješće o ocjeni probnog razdoblja, prema kojem su njezine sposobnosti u području rukovodstva ocijenjene nedovoljnima.
Osim toga, glavna tajnica ESVD‑a obavijestila je tužiteljicu također da je Visoki predstavnik, s jedne strane, smatrao da nije zadovoljila tijekom tog probnog razdoblja i, s druge strane, da je namjerava premjestiti na radno mjesto koje nije povezano s rukovodećim funkcijama u sjedištu ESVD‑a.
Tužiteljica je 29. studenoga 2019. glavnoj tajnici ESVD‑a uputila svoje primjedbe na nacrt izvješća o inspekciji.
Tužiteljica je 12. prosinca 2019. glavnoj tajnici ESVD‑a podnijela svoja očitovanja o konačnom izvješću o ocjeni probnog razdoblja.
Tužiteljica je 18. prosinca 2019. glavnoj tajnici ESVD‑a ponovila svoja očitovanja u pogledu konačnog izvješća o ocjeni probnog razdoblja i uvjeta u kojima je obavila probno razdoblje za rukovodstvo i zatražila pristup dokumentima na kojima se navedeno izvješće temeljilo.
Glavni direktor za Afriku (u daljnjem tekstu: glavni direktor za Afriku) 19. prosinca 2019. uputio je očitovanja inspekcijskoj službi ESVD‑a o nacrtu izvješća o inspekciji.
Tužiteljica je 11. siječnja 2020. od Visokog predstavnika zatražila da je potvrdi na dužnosti šefice delegacije u Malaviju.
Tužiteljica je 17. siječnja 2020. direktorici za ljudske resurse ESVD‑a uputila zahtjev za pomoć (u daljnjem tekstu: zahtjev za pomoć) na temelju članka 24. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju) radi pokretanja upravne istrage zbog toga što je bila žrtva uznemiravanja od strane svojih nadređenih, osobito generalnog direktora za Afriku i šefice Odjela za južnu Afriku i Indijski ocean (u daljnjem tekstu: šefica Odjela za Afriku 2).
Dana 29. siječnja 2020. tužiteljici je dostavljena konačna verzija izvješća o inspekciji
ad hoc
inspekcijske misije (u daljnjem tekstu: konačno izvješće o inspekciji).
Tužiteljica je 22. ožujka 2020. dobila odobrenje da napusti svoje mjesto zaposlenja i vrati se u Belgiju zbog zdravstvenih i obiteljskih razloga. Od tog je datuma uzastopno bila na bolovanju i godišnjem odmoru do 1. rujna 2020.
Tužiteljica je 30. ožujka 2020. Upravi za ljudske resurse ESVD‑a dostavila dodatne informacije radi dopune zahtjeva za pomoć.
Dopisom od 10. travnja 2020. Visoki predstavnik donio je prvu pobijanu odluku, kojom je tužiteljicu preraspodijelio na radno mjesto koje nije povezano s rukovodećim funkcijama u sjedištu ESVD‑a počevši od 1. svibnja 2020.
Odlukom od 30. travnja 2020. tužiteljica je raspoređena u Upravu za gospodarske i opće poslove ESVD‑a počevši od 1. svibnja 2020.
Direktorica ljudskih resursa ESVD‑a donijela je 12. svibnja 2020. drugu pobijanu odluku, kojom je odbila zahtjev za pomoć.
Tužiteljica je 10. srpnja 2020., s jedne strane, podnijela žalbu na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju protiv konačnog izvješća o ocjeni probnog razdoblja i gore navedenih odluka od 10. travnja, 30. travnja i 12. svibnja 2020. i, s druge strane, zatražila naknadu neimovinske štete u visini od 60000 eura koju je navodno pretrpjela kao i naknadu svojih odvjetničkih troškova i nagrada.
Tijelo za imenovanje je 4. studenoga 2020. odbilo žalbu (u daljnjem tekstu: odluka o odbijanju žalbe).
Zahtjevi stranaka
Tužiteljica od Općeg suda zahtijeva da:
–
poništi pobijane odluke i, podredno, konačno izvješće o ocjeni probnog razdoblja i, prema potrebi, odluku o odbijanju žalbe;
–
naloži ESVD‑u da joj nadoknadi navodno pretrpljenu imovinsku i neimovinsku štetu;
–
„povuče iz postupka” priloge D.2, D.3 i D.4 odgovoru na repliku;
–
naloži ESVD‑u snošenje troškova.
ESVD od Općeg suda zahtijeva da:
–
tužbu djelomično odbaci kao nedopuštenu i djelomično odbije kao neosnovanu;
–
naloži tužiteljici snošenje troškova.
Pravo
[
omissis
]
Zahtjev za poništenje konačnog izvješća o ocjeni probnog razdoblja
Valja podsjetiti na to da je dopuštenost tužbe razlog koji se odnosi na javni poredak koji Opći sud mora istaknuti po službenoj dužnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 5. ožujka 2020., Credito Fondiario/CRU,
C‑69/19 P
,
EU:C:2020:178
, t.
54.
i navedenu sudsku praksu).
S tim u vezi treba podsjetiti na to da je postojanje akta kojim je osoba oštećena u smislu članka 90. stavka 2. i članka 91. stavka 1. Pravilnika nužan uvjet za dopuštenost svake tužbe dužnosnika protiv akta institucije kojoj pripadaju. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, samo mjere koje proizvode obvezujuće pravne učinke takve naravi da izravno i trenutačno utječu na interese tužitelja na način da značajno mijenjaju njegov pravni položaj jesu akti protiv kojih se može podnijeti tužba za poništenje (vidjeti u tom smislu presudu od 14. prosinca 2017., Martinez De Prins i dr./ESVD,
T‑575/16
,
EU:T:2017:911
, t.
30.
i navedenu sudsku praksu).
Konkretno, iz ustaljene sudske prakse u vezi s dopuštenosti tužbe za poništenje proizlazi da radi kvalificiranja pobijanih akata treba promotriti njihovu sâmu bit kao i namjeru njihovih autora. U tom pogledu akti koje je moguće pobijati načelno su mjere koje konačno utvrđuju stajalište institucije, tijela, ureda ili agencije Unije na kraju upravnog postupka i čija je svrha proizvoditi obvezujuće pravne učinke koji mogu utjecati na tužiteljeve interese, isključujući osobito međumjere čiji je cilj pripremiti konačnu odluku, a koje nemaju takve učinke, kao i akte kojima se samo potvrđuje raniji akt koji nije pobijan u rokovima (vidjeti presudu od 25. lipnja 2020., SATCEN/KF,
C‑14/19 P
,
EU:C:2020:492
, t.
70.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju, kao prvo, konačno izvješće o ocjeni probnog razdoblja čije poništenje traži tužiteljica uređeno je Odlukom 5028/2 (vidjeti točku 4. gore).
U skladu s člankom 11. Odluke 5028/2, osobe koje su prvi put imenovane na rukovoditeljske funkcije srednje razine obvezne su proći probno razdoblje za rukovodstvo od devet mjeseci, u sklopu kojeg se nakon pet mjeseci sastavlja privremeno izvješće o ocjeni probnog razdoblja i, mjesec dana prije njegova završetka, konačno izvješće o ocjeni probnog razdoblja. To probno razdoblje može se u iznimnim okolnostima produljiti za najdulje šest mjeseci, na kraju kojeg se sastavlja posljednje izvješće o ocjeni.
Osim toga, u skladu s člankom 11. stavkom 4. trećim podstavkom Odluke 5028/2, ako je na kraju probnog razdoblja (to jest nakon najviše 15 mjeseci) to razdoblje neuspješno zato što je jedna od vještina koja se ocjenjuje nedostatna, tijelo za imenovanje mora predložiti preraspodjelu dotičnog člana osoblja na radno mjesto koje nije povezano s rukovodećim funkcijama.
Tako iz teksta članka 11. stavka 4. trećeg podstavka Odluke 5028/2, kao što to ESVD priznaje u svojem pisanom odgovoru na mjere upravljanja postupkom, proizlazi da konačno izvješće o ocjeni probnog razdoblja u kojem se navodi barem jedna nedostatna upravljačka vještina ne podrazumijeva da tijelo za imenovanje koje je sastavilo to izvješće donosi odluku o preraspodjeli dotičnog dužnosnika na radno mjesto koje nije povezano s rukovodećim funkcijama, nego samo njegov prijedlog, upućen Visokom predstavniku kao tijelu za imenovanje nadležnom za preraspodjelu tog dužnosnika, i to uključujući nakon produljenja probnog razdoblja za rukovodstvo.
Kao drugo, presuđeno je da je razlog postojanja probnog razdoblja na temelju članka 44. drugog stavka Pravilnika o osoblju, u verziji koja je bila na snazi do 31. prosinca 2013., bio dovoljno blizak razlogu koji opravdava probni rad propisan članovima privremenog osoblja na temelju članka 14. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Unije, u verziji koja je bila na snazi do 31. prosinca 2013., tako da je bilo moguće nadahnuti se sudskom praksom koja se na njega odnosila (vidjeti u tom smislu presudu od 12. svibnja 2016., FS/EESC,
F‑50/15
,
EU:F:2016:119
, t.
97.
).
Takva bliskost postoji i u odnosu na probno razdoblje nametnuto novim šefovima delegacije ESVD‑a na temelju Odluke 5028/2. Stoga se izvješće kao što je konačno izvješće o ocjeni probnog razdoblja ne može usporediti s godišnjim izvješćima o ocjeni koja se sastavljaju tijekom dužnosnikove karijere i koja su u odnosu na njih akti s negativnim učinkom (vidjeti u tom smislu presudu od 25. lipnja 2020., XH/Komisija,
T‑511/18
,
EU:T:2020:291
, t.
133.
i navedenu sudsku praksu).
Naime, izvješća o probnom radu, čiji je predmet priprema odluke uprave o imenovanju dotične osobe na stalno radno mjesto na kraju razdoblja probnog rada ili otkazu, imaju za jedini cilj pripremiti jednokratnu odluku uprave s kojom su tako usko povezana i stoga nisu akti s negativnim učinkom (vidjeti u tom smislu presudu od 25. lipnja 2020., XH/Komisija,
T‑511/18
,
EU:T:2020:291
, t.
134.
).
Isto tako, jedini cilj konačnog izvješća o ocjeni probnog razdoblja jest, kada je negativno, pripremiti jednokratnu odluku uprave, tj. odluku o preraspodjeli na drugo radno mjesto koje nije povezano s rukovodećim funkcijama, s kojom je to izvješće tako usko povezano.
Kao treće, točno je, kao što to ESVD ističe, da članak 44. drugi stavak Pravilnika o osoblju podvrgava napredovanje u viši stupanj koje ta odredba predviđa u korist dužnosnika imenovanih, među ostalim, u svojstvu načelnika odjela uvjetu da su ti dužnosnici ispunjavali svoje dužnosti na zadovoljavajući način u smislu članka 43. Pravilnika o osoblju tijekom prvih devet mjeseci nakon njihova imenovanja.
Međutim, valja istaknuti da se izvanredno napredovanje u viši stupanj predviđeno člankom 44. drugim stavkom Pravilnika o osoblju primjenjuje na dužnosnike koji su imenovani kao načelnici odjela, direktori ili glavni direktori, a ne na službenike ESVD‑a koji se, poput tužiteljice, prvi put imenuju na dužnosti šefova delegacije, koje su definirane u članku 5. Odluke 2010/427/EU od 26. srpnja 2010. o organizaciji i funkcioniranju ESVD‑a (
SL 2010., L 201, str. 30
.).
Slijedom toga, činjenica da članak 44. drugi stavak Pravilnika o osoblju upućuje na njegov članak 43. ne utječe na to da je konačno izvješće o ocjeni probnog razdoblja šefova delegacije ESVD‑a pripremni akt.
Kao četvrto, također je točno da članak 11. stavak 4. drugi podstavak Odluke 5028/2 upućuje na članak 43. Pravilnika o osoblju time što predviđa da konačno izvješće o ocjeni probnog razdoblja treba biti priloženo godišnjem izvješću o ocjeni uređenom potonjom odredbom.
Međutim, izvješće o ocjeni probnog razdoblja za rukovodstvo u dužnosnikovu osobnom dosjeu načelno ne može više imati nikakav učinak nakon odluke donesene na kraju tog probnog razdoblja, zbog koje je i sastavljeno i čiji je jedini cilj bio pripremiti tu odluku (vidjeti analogno presudu od 25. lipnja 2020., XH/Komisija,
T‑511/18
,
EU:T:2020:291
, t.
136.
i navedenu sudsku praksu).
Prema tome, privremeno ili konačno izvješće o ocjeni probnog razdoblja, iako sadržava određena očitovanja o radnim sposobnostima dužnosnika ili člana osoblja, načelno ne može uzeti u obzir ni odbor za promaknuće (vidjeti analogno presudu od 25. lipnja 2020., XH/Komisija,
T‑511/18
,
EU:T:2020:291
, t.
137.
) ni, kao što je to ESVD priznao na raspravi, savjetodavni odbor za imenovanja (u daljnjem tekstu: SOI) predviđen Odlukom PROC HR(2011) 005 Visokog predstavnika od 9. ožujka 2011. ni tijelo za imenovanje u novom postupku odabira šefova delegacije.
Naposljetku, valja istaknuti da je tužitelju u tužbi protiv odluke donesene na kraju postupka koji čini probno razdoblje za rukovodstvo dopušteno pozvati se na nepravilnost ranijih akata koji su s njim usko povezani i, osobito, nepravilnosti koje, prema njegovu mišljenju, utječu na konačno izvješće o ocjeni probnog razdoblja (vidjeti u tom smislu presudu od 3. prosinca 2015., Sesma Merino/OHIM,
T‑127/14 P
,
EU:T:2015:927
, t.
24.
i navedenu sudsku praksu).
Uzimajući u obzir sve prethodno navedeno, iako prva pobijana odluka o preraspodjeli tužiteljice na radno mjesto koje nije povezano s rukovodećim funkcijama, u dijelu u kojem konačno određuje stajalište uprave i time izravno i bez odgode utječe na interese tužiteljice, čini akt s negativnim učinkom za tužiteljicu, isto ne vrijedi za konačno izvješće o ocjeni probnog razdoblja koje je samo pripremni akt za tu odluku.
U tim je okolnostima zahtjev za poništenje konačnog izvješća o ocjeni nedopušten i treba ga odbaciti.
Zahtjev za poništenje prve pobijane odluke
U prilog ovom zahtjevu tužiteljica u biti ističe šest tužbenih razloga koji se temelje, prvi, na povredi obveze obrazlaganja i članka 25. Pravilnika o osoblju, drugi, na povredi prava na dobru upravu i prava na saslušanje, treći, na povredi članka 11. Odluke 5028/2 i Odluke ADMIN (2019) 31 ESVD‑a od 15. studenoga 2019. o izvršavanju i daljnjem delegiranju ovlasti dodijeljenih tijelu za imenovanje i tijelu za sklapanje ugovora (u daljnjem tekstu: Odluka ADMIN (2019) 31), četvrti, na povredi članka 26. Pravilnika o osoblju, peti, na očitoj pogrešci u ocjeni i povredi članka 7. stavka 1. Pravilnika o osoblju i, šesti, na zlouporabi ovlasti.
[
omissis
]
Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi prava na dobru upravu i prava na saslušanje
Tužiteljica se u biti poziva, kao prvo, na nepravilnost prilikom savjetovanja sa SOI‑jem, kao drugo, na povredu prava na saslušanje i, kao treće, na povredu prava na dobru upravu.
[
omissis
]
–
Drugi dio drugog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi prava na saslušanje
U okviru ovog dijela tužiteljica se u biti poziva na sljedeća četiri prigovora.
Kao prvo, tužiteljica tvrdi da je u odgovoru na dopis glavne tajnice ESVD‑a od 27. studenoga 2019. kojim joj je dostavljeno konačno izvješće o ocjeni probnog razdoblja podnijela očitovanja koja nisu imala učinak. Tvrdi da nije mogla utjecati na postupak odlučivanja tijela za imenovanje, kao što to potvrđuju okolnosti, s jedne strane, da se prva pobijana odluka ne odnosi na očitovanja koja je podnijela 12. prosinca 2019. i 30. siječnja 2020. i, s druge strane, da navedena odluka ni na koji način ne upućuje na to da je tijelo za imenovanje stvarno upotrijebilo svoju diskrecijsku ovlast s obzirom na očitovanja koja je ona podnijela o navedenom izvješću.
Kao drugo, tužiteljica smatra da konačno izvješće o ocjeni probnog razdoblja sadržava subjektivne navode koji nisu potkrijepljeni dokaznim dokumentima, tako da ju je nepostojanje tih dokumenata bez sumnje spriječilo da se može iscrpno izjasniti o svim činjenicama i dokumentima na kojima se temelji prva pobijana odluka.
Kao treće, tužiteljica tvrdi da ju je, u skladu s Odlukom ADMIN (2019) 31, Visoki predstavnik trebao saslušati.
Kao četvrto, tužiteljica tvrdi da nije imala priliku raspravljati o sadržaju konačnog izvješća o ocjeni probnog razdoblja sa svojim nadređenima prije nego što joj je to izvješće 27. studenoga 2019. dostavila glavna tajnica ESVD‑a, što je protivno odredbama Pravilnika o osoblju i primjenjivim unutarnjim propisima.
ESVD osporava tužiteljičine navode.
Valja podsjetiti na to da u skladu s člankom 41. stavkom 2. Povelje pravo na dobru upravu uključuje, među ostalim, pravo svake osobe da bude saslušana prije nego što protiv nje bude poduzeta pojedinačna mjera koja bi na nju mogla nepovoljno utjecati.
Stoga pravo na saslušanje jamči svakoj osobi mogućnost da na smislen i učinkovit način iznese svoje mišljenje u upravnom postupku i prije donošenja bilo koje odluke koja bi mogla nepovoljno utjecati na njezine interese (vidjeti presudu od 21. listopada 2021., Parlament/UZ,
C‑894/19 P
,
EU:C:2021:863
, t.
89.
i navedenu sudsku praksu).
Konkretno, odluka o preraspodjeli dužnosnika u službi u trećoj zemlji utječe na njegov upravni položaj jer mijenja njegovo mjesto i uvjete obavljanja dužnosti kao i njihovu narav. Ona također može utjecati na karijeru tog dužnosnika jer može utjecati na njegove profesionalne izglede, pri čemu određene dužnosti mogu, u jednakom razvrstavanju, dovesti više od drugih do promaknuća zbog naravi obavljanih dužnosti. Usto može dovesti do smanjenja njegove plaće (vidjeti u tom smislu presudu od 6. prosinca 2007., Marcuccio/Komisija,
C‑59/06 P
,
EU:C:2007:756
, t.
45.
i navedenu sudsku praksu).
Iz toga proizlazi da odluka o preraspodjeli protiv volje dužnosnika, predviđena u kontekstu koji obilježavaju nedostaci u upravljačkim funkcijama poput onih u ovom slučaju, zahtijeva primjenu načela poštovanja prava obrane, temeljnog načela prava Unije, čak i ako ne postoje nikakvi propisi koji se odnose na predmetni postupak (vidjeti analogno presudu od 6. prosinca 2007., Marcuccio/Komisija,
C‑59/06 P
,
EU:C:2007:756
, t.
46.
i navedenu sudsku praksu).
Tužbeni razlog koji se temelji na povredi prava na saslušanje valja ispitati s obzirom na ta načela.
U ovom slučaju, kao prvo, nesporno je da je glavna tajnica ESVD‑a dopisom od 27. studenoga 2019. tužiteljici dostavila konačno izvješće o ocjeni probnog razdoblja te ju je obavijestila da ju je na temelju tog izvješća Visoki predstavnik namjeravao preraspodijeliti na dužnosti koje nisu povezane s rukovodećim funkcijama u sjedištu ESVD‑a, u skladu s člankom 11. stavkom 4. Odluke 5028/2.
Osim toga, tim je dopisom glavna tajnica ESVD‑a pozvala tužiteljicu da podnese svoja očitovanja u pisanom obliku, unutar četrnaest dana, prije donošenja konačne odluke.
Kao drugo, osim pisanih očitovanja od 12. prosinca 2019. i 11. siječnja 2020., koja je tužiteljica uputila glavnoj tajnici ESVD‑a i Visokom predstavniku, iz postupka proizlazi da je tužiteljica 17. prosinca 2019. telefonski razgovarala s glavnom tajnicom i da joj je sljedećeg dana tužiteljica uputila nova pisana očitovanja.
U tim okolnostima valja utvrditi da je tužiteljica imala mogućnost korisno i djelotvorno iznijeti svoje stajalište prije donošenja prve pobijane odluke i iznijeti elemente koji, prema njezinu mišljenju, upućuju na to da se takva odluka ne donese. Stoga ona pogrešno tvrdi da je povrijeđeno njezino pravo na saslušanje prije donošenja prve pobijane odluke.
Argumenti koje je tužiteljica iznijela pred Općim sudom ne mogu dovesti u pitanje taj zaključak.
Kao prvo, tužiteljica neosnovano tvrdi da ju je tijelo za imenovanje trebalo saslušati prije donošenja konačnog izvješća o ocjeni.
Naime, s jedne strane, valja istaknuti da Odluka 5028/2 ni na koji način ne nameće takvu obvezu tijelu za imenovanje.
S druge strane, točno je da je u točki 75. presude od 16. rujna 2013., Wurster/EIGE (
F‑20/12 i F‑43/12
,
EU:F:2013:129
), u vezi s izvješćem o ocjeni rukovoditeljskih sposobnosti uređenim Općim provedbenim odredbama koje se odnose na osoblje na srednjoj razini rukovodstva Europskog instituta za jednakost između muškaraca i žena (EIGE), utvrđeno da sve osobe koje su predmet izvješća o ocjeni koje može imati posljedice na njihovu karijeru moraju imati mogućnosti podnijeti svoja očitovanja prije nego što to izvješće postane konačno, i to čak i u izostanku izričite odredbe.
Međutim, taj se zaključak temeljio na sudskoj praksi koja se odnosi na godišnja izvješća o ocjeni. Ta izvješća, s obzirom na to da čine elemente koji mogu imati određen utjecaj tijekom cijele dužnosnikove karijere, akti su s negativnim učinkom (vidjeti točku 46. gore), što nije slučaj s konačnim izvješćem o ocjeni probnog razdoblja (vidjeti točke 56. i 57. gore).
Isto vrijedi i za presudu od 9. listopada 2013., Wahlström/Frontex (
F‑116/12
,
EU:F:2013:143
), na koju se tužiteljica također poziva u prilog svojoj argumentaciji.
Osim toga, iz sudske prakse navedene u točkama 86. do 88. ove presude proizlazi da, iako pravo na saslušanje jamči svakoj osobi kojoj je upućen akt s negativnim učinkom da bude saslušana prije donošenja tog akta, to pravo ipak joj nije zajamčeno u odnosu na pripremni akt (vidjeti presudu od 22. studenoga 2018., Brahma/Sud Europske unije,
T‑603/16
,
EU:T:2018:820
, t.
71.
(neobjavljenu) i navedenu sudsku praksu).
Stoga je u ovom slučaju bilo dovoljno da je tužiteljica bila saslušana prije donošenja prve pobijane odluke kojom je odlučeno o njezinoj preraspodjeli na radno mjesto koje nije povezano s rukovodećim funkcijama a da se tijelu za imenovanje ne može prigovoriti da je nije saslušalo prije donošenja konačnog izvješća o ocjeni probnog razdoblja, što je pripremni akt za tu odluku (vidjeti točku 56. gore).
Takav zaključak potvrđuje okolnost, istaknuta u točkama 45. i 46. ove presude, da je razlog postojanja probnog razdoblja analognog onomu koji se, kao u ovom slučaju, nameće novim šefovima delegacije dovoljno blizak razlogu koji opravdava probni rad novih dužnosnika kako bi se Opći sud nadahnuo sudskom praksom u tom području.
Naime, iz te sudske prakse koja se odnosi na izvješća o probnom radu, primjenjive po analogiji, proizlazi da poštovanje prava obrane otpuštenog dužnosnika na probnom radu podrazumijeva da je potonji tijekom upravnog postupka koji je doveo do odluke o otkazu mogao učinkovito iznijeti svoje stajalište o postojanju i važnosti činjenica i okolnosti na temelju kojih je tijelo za imenovanje donijelo svoju odluku. Stoga, s obzirom na to da se razlozi na kojima se temelji ta odluka temelje na ocjenama iz izvješća o ocjeni tog dužnosnika, pravo na saslušanje zajamčeno je kada se on izjasnio o navedenim ocjenama i kada je imao mogućnost zauzeti stajalište o svim dokumentima koje institucija namjerava upotrijebiti protiv njega (vidjeti u tom smislu presudu od 6. lipnja 2019., Bonnafous/EACEA,
T‑614/17
, neobjavljenu,
EU:T:2019:381
, t.
79.
,
80.
i
93.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju, kao što je to navedeno u točki 63. ove presude, razlozi na kojima se temelji prva pobijana odluka temelje se na ocjenama iz konačnog izvješća o ocjeni probnog razdoblja tužiteljice te je nesporno da se tužiteljica izjasnila o navedenim ocjenama.
U tim je okolnostima tužiteljica tijekom upravnog postupka koji je doveo do prve pobijane odluke mogla učinkovito iznijeti svoje stajalište o istinitosti i relevantnosti činjenica i okolnosti na temelju kojih je tijelo za imenovanje donijelo svoju odluku.
Kao drugo, tužiteljica ne može s uspjehom tvrditi da nije mogla zauzeti stajalište o dokumentima koji su, prema njezinu mišljenju, potrebni za obrazloženje subjektivnih ocjena sadržanih u konačnom izvješću o ocjeni probnog razdoblja, iako postojanje takvih dokumenata nije utvrđeno i ne proizlazi iz sadržaja spisa.
Kao treće, tužiteljica neosnovano tvrdi da je trebala imati pravo na razgovor s Visokim predstavnikom, s obzirom na to da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da razmjena kojom se dotičnom dužnosniku mora omogućiti da učinkovito iznese svoje stajalište o nacrtu odluke koja bi mogla nepovoljno utjecati na njegove interese može biti usmena ili pisana (vidjeti u tom smislu presude od 6. prosinca 2007., Marcuccio/Komisija,
C‑59/06 P
,
EU:C:2007:756
, t.
47.
i od 6. travnja 2022., FC/EUAA,
T‑634/19
, neobjavljenu,
EU:T:2022:222
, t.
48.
i navedenu sudsku praksu).
Osim toga, iako je Odluka ADMIN (2019) 31, koja se primjenjuje od 16. studenoga 2019., predviđala da je Visoki predstavnik tijelo nadležno za donošenje odluka o preraspodjeli šefova delegacije u interesu službe, iz teksta te odluke ne proizlazi da se njome predviđa obveza ESVD‑a da organizira razgovor između Visokog predstavnika i šefa delegacije u okolnostima kao što su one u ovom slučaju.
Kao četvrto, tužiteljica neosnovano tvrdi da njezina pisana očitovanja nisu imala učinka, da ona nije mogla utjecati na postupak odlučivanja tijela za imenovanje i da iz prve pobijane odluke ni na koji način ne proizlazi da je tijelo za imenovanje stvarno upotrijebilo svoju diskrecijsku ovlast s obzirom na pisana očitovanja koja je ona podnijela.
Naime, iako poštovanje prava obrane i prava na saslušanje zahtijeva da institucije Unije omoguće osobi na koju se odnosi akt koji negativno utječe da učinkovito iznese svoje stajalište, ne može obvezati te institucije da ga prihvate (vidjeti u tom smislu presude od 7. srpnja 2017., Arbuzov/Vijeće,
T‑221/15
, neobjavljenu,
EU:T:2017:478
, t.
84.
i od 27. rujna 2018., Ezz i dr./Vijeće,
T‑288/15
,
EU:T:2018:619
, t.
330.
).
Osim toga, prva pobijana odluka izričito se odnosi na očitovanja koja je tužiteljica iznijela u svojem dopisu od 12. prosinca 2019. Iako se u toj odluci također spominju tužiteljičina očitovanja od 1. siječnja 2020., iz postupka proizlazi, kao što to navodi ESVD, da je riječ o pogrešci u pisanju i da se Visoki predstavnik namjeravao pozvati na tužiteljičina očitovanja od 11. siječnja 2020.
Naposljetku, tužiteljica ne može uspješno prigovoriti Visokom predstavniku da u prvoj pobijanoj odluci nije uzeo u obzir očitovanja od 30. siječnja 2020. koja je ona uputila šefu kabineta potonjeg u odgovoru na dopis glavnog direktora za Afriku od 19. prosinca 2019. naveden u točki 13. ove presude. Naime, ta očitovanja nisu bila povezana, barem izravno, s postupkom koji je ESVD pokrenuo kako bi se zajamčilo pravo tužiteljice na saslušanje prije donošenja prve pobijane odluke.
Stoga je ovaj dio tužbenog razloga neosnovan i treba ga odbiti.
[
omissis
]
Treći tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 11. Odluke 5028/2 i Odluke ADMIN (2019) 31
U prilog tom tužbenom razlogu tužiteljica u biti ističe pet prigovora koji se temelje, prvi, na nepravilnosti u privremenom izvješću o ocjeni probnog razdoblja, drugi, na neuobičajenosti uvjeta u kojima se odvijalo probno razdoblje za rukovodstvo, treći, na nepostojanju ciljeva i pokazatelja tijekom probnog razdoblja za rukovodstvo, četvrti, na nepravilnosti konačnog izvješća o ocjeni probnog razdoblja i, peti, na okolnosti da je prva pobijana odluka bila u nadležnosti Visokog predstavnika.
ESVD osporava tužiteljičine navode.
[
omissis
]
–
Treći prigovor trećeg tužbenog razloga, koji se temelji na nepostojanju ciljeva i pokazatelja tijekom probnog razdoblja za rukovodstvo
Tužiteljica se žali na izostanak redovitog praćenja njezinih nadređenih i uprave za ljudske resurse, osobito neutvrđivanje ciljeva i programa djelovanja, što joj je uskratilo sve pokazatelje koji omogućuju mjerenje njezina učinka i ispravljanja mogućih nedostataka, i to protivno članku 11. stavku 3. i članku 11. stavku 4. drugom podstavku Odluke 5028/2.
U tom pogledu iz članka 11. stavka 3. prvog podstavka Odluke 5028/2 proizlazi da se privremena ocjena mora provesti na temelju prethodno odobrenog dokumenta koji sadržava nedvosmislene ciljeve i pokazatelje uspješnosti povezane sa standardnim zadacima ili upravljačkim sposobnostima.
Osim toga, načelo kontinuiteta ocjene probnog razdoblja za rukovodstvo, koje je navedeno u članku 11. stavku 2. Odluke 5028/2, nužno podrazumijeva da se konačna ocjena provodi na temelju istog dokumenta koji sadržava nedvosmislene ciljeve i pokazatelje uspješnosti poput onog koji je izrađen za privremenu ocjenu.
Najprije valja istaknuti da se u ovom predmetu ESVD i tužiteljica nisu dogovorili o formalnom dokumentu koji sadržava nedvosmislene ciljeve i pokazatelje uspješnosti povezane sa standardnim zadacima ili upravljačkim sposobnostima prije probnog razdoblja tužiteljice. U tom smislu povrijeđen je članak 11. stavak 3. prvi podstavak Odluke 5028/2.
Što se tiče, kao prvo, utvrđivanja ciljeva, valja podsjetiti na to da, prema sudskoj praksi, kada postoje unutarnja pravila institucije koja propisuju utvrđivanje dužnosnikovih ciljeva na početku razdoblja ocjenjivanja, nepoštovanje tih pravila bitna je povreda i opravdava utvrđivanje nezakonitosti sporne ocjene zbog toga što opis radnog mjesta nije bio dovoljan u pogledu utvrđivanja ciljeva (vidjeti presudu od 12. svibnja 2016., FS/EESC,
F‑50/15
,
EU:F:2016:119
, t.
100.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, sudsku praksu navedenu u točki 161. ove presude, koja se odnosi na ocjenu dužnosnika, treba primijeniti uzimajući u obzir razinu odgovornosti u vezi s radnim mjestom na kojem je zaposlen kao i ranije iskustvo dužnosnika imenovanog na to radno mjesto. U ovom slučaju, tužiteljica je imenovana šeficom delegacije sa zadaćom da osigura predstavništvo Unije u zemlji u kojoj je akreditirana delegacija, što nužno podrazumijeva, s jedne strane, visoku razinu odgovornosti i, s druge strane, solidne upravljačke vještine i veliku autonomiju, neovisno o utvrđivanju konkretnih ciljeva.
U tom pogledu valja utvrditi da funkcije dodijeljene šefu delegacije, koje su definirane u članku 5. stavcima 2. do 4. i 8. Odluke 2010/427, nisu strogo usporedive s funkcijama osoblja srednje razine rukovodstva koje su povjerene načelniku odjela i koje su opisane u članku 4. Odluke 5028/2.
Konkretno, za razliku od načelnika odjela, šef delegacije osigurava misiju predstavljanja Unije u zemlji u kojoj je akreditirana delegacija, kako pri tijelima navedene zemlje tako i pri diplomatskim službama država članica i međunarodnih organizacija.
Osim toga, razdvajanje, osobito zemljopisne naravi, između središnje uprave ESVD‑a i delegacija nužno zahtijeva od šefa delegacije veću sposobnost da samostalno obavlja svoje rukovodeće dužnosti, u usporedbi s načelnikom odjela nad kojim njegovi nadređeni imaju izravni nadzor.
U ovom slučaju, kako bi bila imenovana šeficom delegacije u Malaviju, tužiteljica je podnijela prijavu s obzirom na, s jedne strane, opis radnog mjesta i, s druge strane, obavijest o slobodnom radnom mjestu, u kojima su navedeni posebni ciljevi u području rukovodstva.
Konkretno, opis radnog mjesta šefa delegacije u Malaviju sadržavao je, u rubrici koja se odnosi na dužnosti povezane s tim radnim mjestom, dio koji se odnosio na upravljanje ljudskim resursima, koji je sadržavao sljedeće zadaće: ocjena individualne učinkovitosti osoblja navedene delegacije, utvrđivanje potreba za obrazovanjem osoblja, izvršavanje rukovodećih odgovornosti u pogledu profesionalne nesposobnosti, uznemiravanja i stegovnih problema te poštovanje postupaka u vezi s tim pitanjima, izvršavanje socijalne i etičke odgovornosti u odnosu na osoblje.
Osim toga, u obavijesti o slobodnom radnom mjestu navedeno je da je radno mjesto šefa delegacije u Malaviju, među ostalim, sadržavalo sljedeće zadaće: osigurati dobro upravljanje delegacijom, uključujući financijsko upravljanje i pravilnu primjenu postojećih pravila koja se odnose na sigurnost osoba, pokretnu i nepokretnu imovinu i informacije, upravljanje krizom i osiguranje kontinuiteta djelovanja navedene delegacije, osobito u okviru kontinuiteta službe.
Tako su i opis radnog mjesta i obavijest o slobodnom radnom mjestu za radno mjesto šefa delegacije u Malaviju sadržavali pojašnjenja o zadaćama koje su tom radnom mjestu dodijeljene u području upravljanja ljudskim resursima i rukovodstva.
U tom pogledu, iako je točno da opis radnog mjesta i obavijest o slobodnom radnom mjestu u načelu imaju različite predmete i karakteristike dokumenta kojim se utvrđuju dužnosnikovi ciljevi, ne može se
a priori
isključiti da se menadžerski ciljevi koji se mogu odrediti za ocjenu završetka probnog razdoblja za rukovodstvo ne mogu nalaziti u opisu i u obavijesti o slobodnom radnom mjestu na kojem radi šef delegacije koji je podvrgnut takvom probnom razdoblju.
Stoga u ovom predmetu valja utvrditi da su rukovodeće zadaće koje su se nalazile u opisu radnog mjesta i obavijesti o slobodnom radnom mjestu koje su se odnosile na radno mjesto šefa delegacije u Malaviju u njima bile dovoljno precizno definirane kako bi predstavljale posebne ciljeve u okviru tužiteljičina probnog razdoblja za rukovodstvo.
Osim toga, s obzirom na to da se tužiteljica prijavila za radno mjesto šefa delegacije u Malaviju s obzirom na opis radnog mjesta i obavijest o slobodnom radnom mjestu u vezi s tim radnim mjestom, nužno je bila upoznata s tim ciljevima i, uzimajući u obzir njezinu prijavu, treba smatrati da je na njih pristala prije preuzimanja dužnosti.
Slijedom toga, u ovom predmetu valja utvrditi da su pojašnjenja o upravljačkim zadaćama koja su se nalazila u opisu radnog mjesta i obavijesti o slobodnom radnom mjestu u vezi s radnim mjestom šefa delegacije u Malaviju mogla predstavljati definiranje upravljačkih ciljeva u smislu i za primjenu Odluke 5028/2.
Što se tiče, kao drugo, prethodnog utvrđivanja nedvosmislenih pokazatelja uspješnosti, najprije valja istaknuti da iz teksta članka 1. stavka 2. Odluke PROC EEAS(2011) 002 od 29. studenoga 2011. proizlazi da se odredbe sadržane u, među ostalim, Odluci 5028/2 „mutatis mutandis” primjenjuju na osoblje ESVD‑a.
U ovom slučaju, s jedne strane, iz kriterija odabira navedenih u obavijesti o slobodnom radnom mjestu koji su se odnosili na radno mjesto šefa delegacije u Malaviju proizlazi da su kandidati za to radno mjesto morali dokazati stečeno iskustvo u rukovodstvu i motivaciji timova, osobito u višedisciplinarnom i višekulturalnom okruženju, kao i solidne vještine u području rukovodstva, komunikacije i analize, zajedno s dobrom vještinom prosudbe.
S druge strane, iz spisa proizlazi da je na dan imenovanja tužiteljice kao šefice delegacije u Malaviju uprava za ljudske resurse ESVD‑a objavila dokument kojim su utvrđene potrebne vještine sveg osoblja ESVD‑a i u kojem su navedeni konkretni primjeri situacija, kako bi se tom osoblju omogućilo da ocijeni posjeduje li četrnaest vještina nabrojenih u tom dokumentu i obavlja li ih djelotvorno.
Naposljetku, iz okolnosti predmeta koji ispituje Opći sud ne proizlazi da je tužiteljica zatražila od svojih nadređenih da definiraju pokazatelje uspješnosti kako bi ocijenila svoje rukovodeće sposobnosti na kraju probnog razdoblja, i to iako je Odlukom 5028/2 propisano da dužnosnik koji je na probnom razdoblju mora pristati na takve pokazatelje.
U tom kontekstu proizlazi da je tužiteljica imala dovoljno saznanja o tome što se od nje očekivalo u području ocjene njezine uspješnosti tijekom njezina probnog razdoblja kao šefice delegacije u Malaviju.
Slijedom navedenog, ovaj prigovor valja odbiti.
[
omissis
]

Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (sedmo prošireno vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Tužba se odbija.

2.
Sandri Paesen nalaže se snošenje troškova.

da Silva Passos
Valančius
Reine
Truchot
Sampol Pucurull
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 12. listopada 2022.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski
(
)	Navedene su samo one točke ove presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.