CELEX: 62020TJ0165
Arbitražna klauzula
Član međunarodnog ugovornog osoblja EUCAP‑a Somalia
Misija u okviru zajedničke vanjske i sigurnosne politike
Otkaz ugovora o radu na određeno vrijeme tijekom probnog roka
Obavijest o otkazu ugovora preporučenim dopisom s potvrdom primitka
Slanje na nepotpunu adresu
Početak roka za podnošenje interne žalbe prije sudske tužbe
Određivanje mjerodavnog prava
Prisilne odredbe nacionalnog radnog prava
Ništavost odredbe o probnom radu
Nepravilna dostava otkaza
Kompenzacijska naknada za otkazni rok
Retroaktivna isplata naknade za rad
Protutužba

)
Svojom tužbom zasnovanom na članku 272. UFEU‑a tužitelj, osoba JC, zahtijeva, s jedne strane, da se ništavim proglase dopis od 4. studenoga 2019. (u daljnjem tekstu: dopis od 4. studenoga 2019.) i dopis od 3. prosinca 2019. (u daljnjem tekstu: dopis od 3. prosinca 2019.) (u daljnjem tekstu zajedno nazvani: akti o dostavi otkaza) kojima mu je EUCAP Somalia dostavio svoju odluku o otkazu njegova ugovora o radu kao i, po potrebi, odluka od 24. siječnja 2020. kojom je on odbio njegovu nestegovnu internu žalbu (u daljnjem tekstu: odluka od 24. siječnja 2020.) protiv odluke o otkazu njegova ugovora o radu, kako mu je dostavljena dopisom od 3. prosinca 2019. i, s druge strane, da se EUCAP‑u Somalia naloži da mu retroaktivno isplati njegovu naknadu za rad do datuma konačnog, pravilnog i zakonitog prestanka njihova radnog odnosa.
I.

Okolnosti spora
EUCAP Somalia, prije EUCAP NESTOR, misija je Europske unije u okviru zajedničke vanjske i sigurnosne politike (ZVSP), stvorena Odlukom Vijeća 2012/389/ZVSP od 16. srpnja 2012. o misiji Europske unije za izgradnju sposobnosti [u Somaliji (EUCAP Somalia)] (
SL 2012., L 187, str. 40
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 6., str. 292. i ispravak
SL 2017., L 29, str. 69
.), donesenom na temelju poglavlja 2. glave V. UEU‑a o ZVSP‑u. U skladu s člankom 2. Odluke 2012/389, kako je izmijenjena Odlukom Vijeća (ZVSP) 2020/663 od 18. svibnja 2020. (
SL 2020., L 157, str. 1
.), misijom EUCAP Somalia pruža se pomoć Somaliji u jačanju njezinih sposobnosti za pomorsku sigurnost kako bi mogla učinkovitije izvršavati pomorsko pravo.
Nastavno na ponudu za zaposlenje koju je sastavila služba za ljudske resurse EUCAP‑a Somalia i uputila tužitelju 25. srpnja 2019., on je zaposlen kao administrativni i financijski službenik na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme koji je 20. kolovoza 2019. potpisao voditelj misije EUCAP Somalia (u daljnjem tekstu: voditelj misije), a 21. kolovoza 2019. tužitelj (u daljnjem tekstu: ugovor).
Člankom 17.1. ugovora utvrđeno je da tužitelj preuzima dužnosti 8. rujna 2019. te je predviđeno njihovo trajanje od dvanaest mjeseci kao i mogućnost prešutnog produljenja. Usto, člankom 17.2. ugovora bila je predviđena odredba o probnom radu, sastavljena kako slijedi:
„Probni rok traje tri (3) mjeseca. Tijekom probnog roka ili nakon njegova isteka zaposleniku se otkazuje ako njegov rad nije zadovoljavajući. Probni rok se ne primjenjuje ako je zaposlenik radio na istom radnom mjestu u trenutku potpisivanja ugovora.”
Članak 18.1. ugovora predviđao je da „[u]govor mogu raskinuti [p]oslodavac ili [z]aposlenik, uz otkazni rok od mjesec dana, slanjem pisane obavijesti koja uključuje razlog otkaza ugovora. Zamjenik voditelja misije mora saslušati [z]aposlenika prije donošenja takve odluke, pri čemu se voditelj misije u svakom trenutku o tome obavještava”.
Člankom 21.1. ugovora bilo je utvrđeno da „[z]aposlenik može protiv akta koji negativno utječe na njegove interese podnijeti internu žalbu [p]oslodavcu u roku od mjesec dana od datuma tog akta […] Zamjenik voditelja misije mora saslušati [z]aposlenika prije donošenja odluke, pri čemu se voditelj misije u svakom trenutku o tome obavještava”.
Članak 22.1. ugovora predviđao je da su „sporovi koji proizađu iz ugovora ili se na njega odnose u nadležnosti […] Suda Europske unije u skladu s člankom 272. [UFEU‑a]”. Usto, člankom 22.2. ugovora bilo je određeno da se „nedisciplinski interni žalbeni postupak predviđen u članku [21.] ugovora mora […] iscrpiti prije podnošenja tužbe Sudu Europske unije”.
Tijekom prethodne faze tužiteljeva razmještanja on je 9. kolovoza 2019. dostavio EUCAP‑u Somalia liječničku potvrdu svojeg redovnog liječnika od 31. srpnja 2019. kojom je utvrđeno „dobro zdravstveno stanje” i njegova sposobnost „da radi na bilo kojem mjestu na svijetu”. Osim toga, on je EUCAP‑u Somalia 10. kolovoza 2019. dostavio različite upravne obrasce koje je vlastoručno popunio i od kojih su se dva odnosila, s jedne strane, na njegove osobne podatke za kontakt i, s druge strane, na njegovo zdravstveno stanje.
Konkretno, glede obrasca koji se odnosi na njegovo zdravstveno stanje tužitelj je u zdravstvenom upitniku priloženom tom obrascu naveo da mu je 2016. presađen bubreg i da je podvrgnut redovnom tromjesečnom liječničkom praćenju. Usto je naveo da je njegov liječnički nalaz vrlo dobar i da uzima pet lijekova. Potom je potvrdio da nije bolovao niti boluje od bubrežne bolesti te da ima sekundarni dijabetes koji je pod liječničkim nadzorom. Tužitelj je potvrdio da je na pitanja iz zdravstvenog upitnika odgovorio potpuno, istinito i najbolje što je znao. Obvezao se odmah obavijestiti liječnički odjel o svakoj mogućoj promjeni u tako dostavljenim zdravstvenim podacima.
Dana 6. rujna 2019. načelnica odjela „Potpora misiji” uputila je tužitelju poruku elektroničke pošte kako bi ga obavijestila da je zbog nepredviđenih okolnosti došlo do suspenzije njegova stvarnog razmještanja. U njoj je bilo pojašnjeno da isplata plaće koja odgovara činidbi dogovorenoj na temelju ugovora jest osigurana.
Dana 7. rujna 2019. tužitelj joj je odgovorio porukom elektroničke pošte naglašavajući da zdravstveni razlozi ne opravdavaju tu suspenziju. Tužitelj je primijetio da je istog dana primio obavijest službenog liječnička EUCAP‑a Somalia da dopuni obvezne informacije koje su potrebne radi zdravstvene pripreme njegova razmještanja te je on na nju odgovorio. Podsjetio je na to da je 10. kolovoza 2019. već podnio pravilno ispunjeni zdravstveni upitnik priložen obrascu koji se odnosi na njegovo zdravstveno stanje. Pojasnio je da je tijekom postupka zapošljavanja, koji je počeo u ožujku 2019., priopćio sve informacije koje je zatražio EUCAP Somalia.
Porukom elektroničke pošte od 15. rujna 2019. načelnica odjela „Potpora misiji” iznijela je tužitelju svoju nemogućnost da mu pruži podrobna objašnjenja, navodeći da voditelj misije namjerava ponovno razmotriti njegovo razmještanje kako bi poštovao svoju obvezu dužne pažnje u odnosu na osoblje EUCAP‑a Somalia.
Dana 17. rujna 2019. tužiteljeva odvjetnica uputila je EUCAP‑u Somalia poruku elektroničke pošte kako bi se dobila njegova potvrda da će mu isplatiti njegovu plaću i odgovarajuće dnevnice dok se ne donese konačna odluka o njegovu razmještanju.
Dana 24. rujna 2019. medicinski vještak dao je mišljenje službenom liječničku EUCAP‑a Somalia o zdravstvenim uvjetima i o ograničenom pristupu medicinskim resursima u Somaliji, što predstavlja zdravstvenu prepreku tomu da se na somalijsko državno područje, a osobito u Garowe (Somalija), pošalje bilo koja osoba koja je podvrgnuta doživotnom farmaceutskom liječenju s velikom količinom lijekova, među kojima su imunosupresivni lijekovi, dnevne inzulinske injekcije zbog dijabetesa ili bilo koje druge kronične bolesti koja zahtijeva redovite liječničke preglede.
Dana 25. rujna 2019. zamjenik voditelja misije uputio je tužitelju dopis putem poruke elektroničke pošte u kojem je pojasnio, u biti, da voditelj misije, imajući u vidu dostavljene informacije o općoj zdravstvenoj situaciji u Somaliji i svoju obvezu dužne pažnje u odnosu na osoblje EUCAP‑a Somalia, gaji znatnu bojazan u vezi s provedbom ugovora s obzirom na fizičko stanje tužitelja opisano u zdravstvenim upitnicima koje je ispunio i veliko ograničenje medicinske pomoći dostupne na sjeveru Somalije. Pozvao je tužitelja da tijekom razgovora rasprave uvjete predviđenog razmještanja koje može predstavljati stvarni i znatan rizik za njegovo zdravlje.
Tužitelj je istog dana dostavio Službi za ljudske resurse EUCAP‑a Somalia obrazac koji se odnosi na njegove bankovne podatke kako bi se omogućila isplata plaća, pri čemu je taj obrazac sadržavao njegovu adresu s kućnim brojem.
Dana 14. listopada 2019. organiziran je sastanak između tužitelja, tužiteljeve odvjetnice, zamjenika voditelja misije, službenog liječnika službe za civilno planiranje i provođenje (u daljnjem tekstu: CPCC), pravne službe CPCC‑a i pravnog savjetnika EUCAP‑a Somalia kako bi se tužitelju predočila zdravstvena infrastruktura u Somaliji kao i obveza dužne pažnje misije te iznijeli eventualni razlozi za mogući otkaz ugovora. Na kraju razgovora tužitelj je obaviješten o tome da će EUCAP Somalia stupiti u kontakt s njim u roku od tjedan dana.
Dopisom od 4. studenoga 2019., poslanim 8. studenoga 2019. preporučenim pismom s potvrdom primitka, voditelj misije dostavio je tužitelju odluku o otkazu ugovora uz otkazni rok u trajanju od tjedan dana koji počinje teći od ponedjeljka 18. studenoga 2019. Taj je dopis bio poslan tužitelju na adresu koju je 10. kolovoza 2019. naveo u obrascu koji se odnosio na njegove osobne podatke za kontakt. Ta adresa nije sadržavala kućni broj.
Dana 19. studenoga 2019. tužitelj je zamjeniku voditelja misije, načelnici odjela „Potpora misiji” i Službi za ljudske resurse EUCAP‑a Somalia uputio poruku elektroničke pošte da mu se dostave potvrda o zaposlenju i platne liste za dva prethodna mjeseca.
Dana 26. studenoga 2019. tužitelj je putem svoje odvjetnice pravnom savjetniku EUCAP‑a Somalia naveo da je EUCAP‑u Somalia već dostavio svoju potpunu adresu u obrascu koji se odnosio na njegove bankovne podatke i koji je dostavljen 25. rujna 2019.
Dopisom od 3. prosinca 2019., koji je poslan istog dana preporučenom pošiljkom s potvrdom primitka i koji je tužitelj primio 5. prosinca 2019., voditelj misije dostavio je potonjem odluku EUCAP‑a Somalia da raskine ugovor, koja je glasila kako slijedi:
„Radi zaštite prava i interesa [EUCAP‑a Somalia] i u slučaju da želite istaknuti nevaljanost dopisa o [otkazu] od 8. studenoga 2019., ovime Vas obavještavamo – uz pridržaj svih prava i bez priznanja pravne obveze – o našoj odluci o prestanku radnog odnosa između EUCAP‑a Somalia i Vas uz otkazni rok u trajanju od tjedana dana koji će početi teći u ponedjeljak, 9. prosinca 2019.”
Dana 10. prosinca 2019. pravni savjetnik EUCAP‑a Somalia odgovorio je na poruku elektroničke pošte tužiteljeve odvjetnice od 26. studenoga 2019. U tom je odgovoru bilo pojašnjeno da se u svrhu razmjene informacija između misije i njezinih zaposlenika uzimaju u obzir samo podaci navedeni u obrascu koji se odnosi na osobne podatke za kontakt. Stoga je tužitelju navedeno da je dopis od 4. studenoga 2019. EUCAP Somalia opravdano poslao 8. studenoga 2019. samo na temelju tih podataka, a da naknadni bankovni obrazac nije bio uzet u obzir u tu svrhu. U tom je dopisu pravni savjetnik EUCAP‑a Somalia dodao da ako je tužitelj želio dopuniti svoje podatke u obrascu koji se odnosio na njegove osobne podatke za kontakt, on je morao misiji poslati taj izmijenjeni obrazac. Zato se u skladu s istim dopisom nepotpunost navedenih podataka smatra posljedicom pogreške pripisive tužitelju.
Dana 16. prosinca 2019. Služba za ljudske resurse EUCAP‑a Somalia dostavila je tužitelju potvrdu o zaposlenju navodeći, s jedne strane, da je od 8. rujna do 25. studenoga 2019. postojao ugovorni radni odnos i, s druge strane, da ugovor nije bio izvršen.
Dana 23. prosinca 2019. tužitelj je putem svoje odvjetnice osporio razdoblje zaposlenja spomenuto u toj potvrdi, naglašavajući da je primio samo dopis od 3. prosinca 2019. kojim je određen otkazni rok od jednog tjedna koji je počeo teći od 9. prosinca 2019. Naglasio je važnost te informacije s obzirom na njezinu upotrebljivost radi prijave točnog razdoblja zaposlenja pri belgijskom osiguranju za slučaj nezaposlenosti. Usto je zahtijevao da mu se dostavi preslika dopisa od 4. studenoga 2019. koji nije primio.
Dana 2. siječnja 2020. tužitelj je putem svoje odvjetnice, u poruci elektroničke pošte poslanoj, među ostalim, voditelju osoblja koji djeluje kao zamjenik voditelja misije EUCAP‑a Somalia, podnio zahtjev na temelju članka 21. ugovora u vezi s nestegovnim internim žalbenim postupkom (u daljnjem tekstu: interna žalba) protiv odluke EUCAP‑a Somalia o otkazu ugovora kako je dostavljena dopisom od 3. prosinca 2019.
Dopisom od 24. siječnja 2020. koji je tužitelj primio 31. siječnja 2020. voditelj osoblja EUCAP‑a Somalia odbio je tužiteljev zahtjev od 2. siječnja 2020. pri čemu je odbio, među ostalim, okvalificirati ga kao internu žalbu jer nije bio podnesen u roku od mjesec dana od datuma osporavanog akta, predviđenom u članku 21.1. ugovora. No, istaknuvši „razlog dobrog upravljanja”, naveo je da će odgovoriti na tužiteljev zahtjev. Tako je objasnio da je njegova obveza dužne pažnje nalagala otkaz ugovora uzimajući u obzir tužiteljevu fizičku neadekvatnost za radno mjesto s obzirom na njegovo zdravstveno stanje i stanje zdravstvene infrastrukture u Somaliji.
II.

Zahtjevi stranaka
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
–
poništi dopis od 4. studenoga 2019.;
–
poništi dopis od 3. prosinca 2019.;
–
poništi, po potrebi, odluku od 24. siječnja 2020.;
–
naloži EUCAP‑u Somalia da mu retroaktivno isplati plaću do datuma konačnog, pravilnog i zakonitog prestanka ugovornog odnosa;
–
uveća te svote za kamate po stopi koju utvrđuje Europska središnja banka (ESB) za glavne operacije refinanciranja uvećanoj za 3,5 postotna boda;
–
naloži EUCAP‑u Somalia snošenje troškova.
EUCAP Somalia od Općeg suda zahtijeva da:
–
ponajprije, odbaci tužbu u cijelosti kao nedopuštenu ili, u svakom slučaju, odbije je u cijelosti kao očito pravno neosnovanu;
–
podredno i u obliku protutužbe, proglasi ništavost ugovora zbog mana volje;
–
podredno prethodno navedenome i u obliku protutužbe, utvrdi otkaz ugovora zbog više sile uslijed zdravstvenih razloga;
–
naloži tužitelju snošenje troškova.
III.

Pravo
Prije analize tužbe i protutužbe koju je postavio EUACP Somalia, valja ispitati nadležnost Općeg suda za odlučivanje o ovom sporu i odrediti mjerodavno pravo.
[
omissis
]
A.

Mjerodavno pravo
U svojim pismenima i u odgovoru na pisano pitanje Općeg suda s tim u vezi tužitelj naglašava da u slučaju podnošenja tužbe primjenom arbitražne klauzule, pravo mjerodavno za nju je nacionalno pravo koje je određeno ugovorom ili koje su odredile stranke. Osim toga navodi da njegov zahtjev, u dijelu u kojem se odnosi na odluku o otkazu ugovora o radu, mora podlijegati mjerodavnom materijalnom radnom pravu. U tom pogledu primjećuje da se u odluci od 24. siječnja 2020. EUCAP Somalia pozvao na belgijsko pravo. Dodaje da se ne protivi primjeni tog prava na predmetni ugovorni odnos, u skladu s člankom 3. stavkom 1. te člankom 8. stavkom 1. Uredbe (EZ) br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) (
SL 2008., L 177, str. 6
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 109. i ispravak
SL 2015., L 66, str. 22
., u daljnjem tekstu: Uredba Rim I), a barem člankom 3. stavkom 2. i člankom 8. stavkom 4. te uredbe. Tako se tužitelj poziva na primjenu ponajprije ugovornih utanačenja i prava Unije te, podredno, belgijskog prava, a osobito loi relative aux contrats de travail (Zakon o ugovorima o radu) od 3. srpnja 1978. (
Moniteur belge
od 22. kolovoza 1978., str. 9277.) (u daljnjem tekstu: Zakon o ugovorima o radu). Štoviše, tužitelj tvrdi da prisilne odredbe belgijskog prava moraju imati prednost pred ugovornim utanačenjima koja su im protivna.
EUCAP Somalia tvrdi da ponajprije valja primijeniti autonomno pravo civilnih misija Unije obuhvaćenih ZVSP‑om, to jest ugovor, Etički i stegovni kodeks i standardne operativne postupke u skladu s člankom 1.1. ugovora. Poziva se također na primjenu prava Unije i, dopunski, nacionalnog materijalnog prava mjerodavnog za ugovor, to jest u konkretnom slučaju belgijskog prava koje je pravo u mjestu tužiteljeva trajnog boravišta na temelju Uredbe Rim I, osobito njezina članka 8. stavka 4. Usto, EUCAP Somalia je tvrdio, u biti, da primjena ugovora u slučaju situacije koja je njime predviđena mora imati prednost pred svime, tako da Opći sud, kada njegova nadležnost počiva na članku 272. UFEU‑a, mora primijeniti ugovornu odredbu, čak i kada bi ta odredba bila protivna prisilnim odredbama nacionalnog prava mjerodavnog za ugovor.
Stranke su potvrdile da nacionalno materijalno pravo mjerodavno za ugovor jest belgijsko pravo i da radi ispitivanja moguće ugovorne odgovornosti EUCAP‑a Somalia valja primijeniti ponajprije ugovorna utanačenja i njegove priloge i, podredno, belgijsko pravo glede pitanja koja nisu obrađena u ugovoru. Stranke su, međutim, ponovile svoje neslaganje glede prednosti primjene prisilnih odredbi nacionalnog prava mjerodavnog za ugovor pred utanačenjima koja bi im bila protivna.
Ponajprije valja podsjetiti na to da se, u skladu s člankom 340. stavkom 1. UFEU‑a, ugovorna odgovornost Unije uređuje pravom koje je mjerodavno za predmetni ugovor.
O sporovima nastalima prilikom izvršenja ugovora u načelu treba odlučiti na temelju ugovornih odredbi (vidjeti presudu od 18. studenoga 2015., Synergy Hellas/Komisija,
T‑106/13
,
EU:T:2015:860
, t.
37.
i navedenu sudsku praksu). Tumačenje ugovora s obzirom na odredbe nacionalnog prava koje se na njega primjenjuju opravdano je samo u slučaju sumnje o sadržaju ugovora ili o značenju određenih njegovih odredbi ili kada sam ugovor ne omogućava rješavanje svih aspekata spora. Prema tome, osnovanost tužbe valja ocijeniti samo u pogledu ugovornih odredbi, a u pogledu nacionalnog prava mjerodavnog za ugovor samo ako se spor ne može riješiti na temelju tih ugovornih odredbi (vidjeti u tom smislu presudu od 13. srpnja 2017., Talanton/Komisija,
T‑65/15
, neobjavljenu,
EU:T:2017:491
, t.
43.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, to načelo ne može dovesti do toga da primjena ugovornih odredbi omogućava strankama da isključe prisilne norme mjerodavnog nacionalnog materijalnog prava od kojih se ne može odstupiti i u skladu s kojima obveze koje proizlaze iz ugovora moraju biti ili jesu izvršene.
Osim toga, kada institucije, tijela, uredi ili agencije Unije izvršavaju ugovor, oni i dalje podliježu obvezama koje imaju na temelju Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i općih načela prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2020., ADR Center/Komisija,
C‑584/17 P
,
EU:C:2020:576
, t.
86.
). Stoga, ako stranke u svojem ugovoru arbitražnom klauzulom odluče sudu Unije dodijeliti nadležnost za odlučivanje o sporovima u vezi s tim ugovorom, taj će sud biti nadležan, neovisno o primjenjivom pravu navedenom u tom ugovoru, za ispitivanje mogućih povreda Povelje i općih načela prava Unije (presuda od 16. srpnja 2020., Inclusion Alliance for Europe/Komisija,
C‑378/16 P
,
EU:C:2020:575
, t.
81.
).
Ako ugovor o tome ništa ne govori, sud Unije mora, u slučaju potrebe, utvrditi mjerodavno pravo na temelju pravila predviđenih u Uredbi Rim I (vidjeti u tom smislu presudu od 18. veljače 2016., Calberson GE/Komisija,
T‑164/14
,
EU:T:2016:85
, t.
25.
).
U tom pogledu člankom 3. stavcima 1. i 2. Uredbe Rim I predviđeno je sljedeće:
„1.   Na ugovor se primjenjuje pravo koje su stranke izabrale. Izbor se navodi izrijekom ili jasno proizlazi iz odredaba ugovora ili okolnosti slučaja. Ugovorne stranke imaju mogućnost same izabrati mjerodavno pravo za cijeli ugovor odnosno jedan njegov dio.
2.   Ugovorne se stranke mogu u svako doba dogovoriti da se na ugovor odnosi pravo koje do tada nije bilo mjerodavno, bilo zbog prijašnjeg izbora na temelju ovog članka ili drugih odredaba ove Uredbe. Svaka promjena prava koje se primjenjuje nakon sklapanja ugovora ne dovodi u pitanje njegovu formalnu valjanost na temelju članka 11. niti negativno utječe na prava trećih strana.”
Članak 8. Uredbe Rim I, primjenjiv na pojedinačne ugovore o radu, glasi kako slijedi:
„1.   Individualni ugovor o radu podliježe pravu koje odaberu ugovorne stranke u skladu s člankom 3. Međutim, takav izbor prava ne može za posljedicu imati lišavanje zaposlenika zaštite koju im osiguravaju odredbe od kojih se ne može sporazumno odstupiti na temelju prava koje bi, u slučaju da ono nije odabrano., 2., 3. i 4. ovog članka.
2.   Ako se mjerodavno pravo ne može utvrditi na temelju stavka 2., ugovor podliježe pravu države u kojoj, odnosno iz koje zaposlenik uobičajeno izvršava svoj posao na temelju ugovora. Ne smatra se da je država u kojoj se posao uobičajeno izvršava promijenjena, ako je zaposlenik privremeno zaposlen [u drugoj državi].
3.   Ako se mjerodavno pravo ne može utvrditi na temelju stavka 2., ugovor podliježe pravu države u kojoj se nalazi mjesto poslovanja u kojoj je zaposlenik zaposlen.
4.   Kad je jasno iz svih okolnosti slučaja da je ugovor u najbližoj vezi s državom koja nije država navedena u stavcima 2. i 3., mjerodavno je pravo te druge države.”
U ovom slučaju ugovor ne određuje pravo koje je mjerodavno za njega. No, stranke se slažu da se belgijsko pravo odredi kao nacionalno pravo mjerodavno za ugovor. Prema tome, u skladu s načelima koja proizlaze iz članka 3. Uredbe Rim I, na koji upućuje članak 8. stavak 1. te uredbe, belgijsko pravo jest nacionalno pravo mjerodavno za ugovor.
U svakom slučaju i kao što to s pravom ističe EUCAP Somalia, a tužitelj ne osporava, iz svih okolnosti proizlazi da je ovaj ugovor u najbližoj vezi s Belgijom. Doduše, mjesto izvršenja predviđeno u članku 5.1. ugovora bio je grad Garowe. Međutim, nesporno je da ugovor nije izvršen u mjestu stvarnog razmještanja u Somaliji, da je tužitelj ostao u Belgiji tijekom razdoblja zaposlenja, da ima belgijsko državljanstvo i trajno boravi u Belgiji, da je postupak zapošljavanja proveden u Belgiji i da je ugovor tamo potpisan i, naposljetku, da se primjenom članka 13. ugovora Belgija može odrediti prema kriteriju stalnog boravišta radi utvrđivanja prava mjerodavnog za obveze socijalne sigurnosti. Prema tome, pod pretpostavkom da valja primijeniti članak 8. stavak 4. Uredbe Rim I umjesto njezinih odredbi iz točke 43. ove presude, belgijsko bi pravo ostalo nacionalno pravo mjerodavno za ugovor.
U tim okolnostima, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 37. ove presude, ovaj se spor mora ispitati ponajprije na temelju ugovora i, podredno, na temelju belgijskog nacionalnog prava u slučaju sumnje o sadržaju ugovora ili o značenju određenih njegovih odredbi ili kada sam ugovor ne omogućava rješavanje svih aspekata spora. Usto, primjena ugovornih odredbi ne može omogućiti strankama da isključe prisilne norme belgijskog prava od kojih se ne može odstupiti i u skladu s kojima obveze koje proizlaze iz ugovora moraju biti ili jesu izvršene.
B.

O tužbi
Tužbeni zahtjev koji je tužitelj podnio sastoji se, s jedne strane, od zahtjeva da se akti o dostavi otkaza proglase ništavima i, prema potrebi, odluka od 24. siječnja 2020. te, s druge strane, od zahtjeva za naknadu štete.
1.

Dopuštenost tužbe
EUCAP Somalia ističe dva argumenta o postojanju zapreke vođenju postupka, od kojih se prvi temelji na nejasnoći i nepreciznosti tužbe, a drugi na neiscrpljivanju internog žalbenog postupka predviđenog u ugovoru.
[
omissis
]
a)

Argument o postojanju zapreke vođenju postupka koji se temelji na neiscrpljivanju internog žalbenog postupka
EUCAP Somalia ističe nedopuštenost ove tužbe zato što tužitelj nije prethodno podnio internu žalbu u roku od mjesec dana predviđenom u članku 21.1. ugovora, računajući od 8. studenoga 2019. kao datuma na koji je poslan dopis od 4. studenoga 2019. Slijedom navedenog, tužitelj nije iscrpio ugovorni interni žalbeni postupak predviđen u članku 22.2. ugovora.
Valja podsjetiti na to da članak 22.2. ugovora uvjetuje pokretanje postupka pred sudom Unije iscrpljivanjem internog žalbenog postupka predviđenog u članku 21.1. ugovora, koji se obvezno pokreće u roku od mjesec dana od datuma akta koji negativno utječe na tužiteljeve interese.
Prema tome, dopuštenost ove tužbe treba ocijeniti s obzirom na objedinjeno tumačenje članaka 21.1. i 22. ugovora. Na Općem sudu je da na temelju tih utanačenja provjeri je li tužitelj iscrpio ugovorni interni žalbeni postupak. Konkretno, nužno je utvrditi je li tužitelj podnio tu žalbu u roku od mjesec dana od datuma odluke koja negativno utječe na njegove interese.
Kao što je to navedeno u točki 39. ove presude, uprava Unije i dalje podliježe obvezama koje ima na temelju Povelje kada izvršava ugovor.
U tom je pogledu nužno jamčiti ispitivanje svih činjeničnih i pravnih pitanja relevantnih za spor kako bi se zajamčila djelotvorna sudska zaštita iz članka 47. Povelje (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2020., Inclusion Alliance for Europe/Komisija,
C‑378/16 P
,
EU:C:2020:575
, t.
79.
), u skladu s kojim „[s]vatko ima pravo da zakonom […] ustanovljeni neovisni i nepristrani sud […] ispita njegov slučaj”.
Iz toga proizlazi da u slučaju kada ugovor koji uključuje arbitražnu klauzulu u korist suda Unije na temelju članka 272. UFEU‑a sadržava utanačenje prema kojem stranka mora prije pokretanja postupka pred Općim sudom iscrpiti interni pravni lijek, treba zajamčiti da se potonji može iskoristiti pod pretpostavkama koje zainteresiranu osobu ne lišavaju njezina prava na djelotvornu sudsku zaštitu.
Usto, prema sudskoj praksi Suda, u pravnom poretku Unije postoji temeljno načelo koje zahtijeva da se akt tijela javne vlasti ne može isticati protiv osoba prije nego što one dobiju mogućnost da se s njim upoznaju (vidjeti u tom smislu presudu od 25. siječnja 1979., Racke,
98/78
,
EU:C:1979:14
, t.
15.
).
Prema tome, upućivanje na datum dotičnog akta, koje je predviđeno u članku 21.1. ugovora i predstavlja početak roka od mjesec dana kojim je u smislu ugovora uvjetovano pravilno podnošenje interne žalbe, mora se protumačiti na način da se odnosi na datum na koji je tužitelju omogućeno da se propisno upozna sa sadržajem tog akta.
Kako bi se odredio datum tužiteljeva saznanja za odluku o otkazu ugovora, valja podsjetiti na to da je na stranci koja se poziva na nepravodobnost pravnog sredstva da pruži dokaz o datumu na koji je pobijana odluka dostavljena i, u svakom slučaju, o datumu na koji je zainteresirana osoba doznala za nju ako se radi o pojedinačnoj mjeri (vidjeti po analogiji presudu od 29. studenoga 2018., WL/ERCEA,
T‑493/17
, neobjavljenu,
EU:T:2018:852
, t.
59.
). U ovom slučaju EUCAP Somalia to mora, dakle, dokazati.
Dopisom od 2. siječnja 2020. tužitelj je na temelju članka 21.1. ugovora podnio internu žalbu protiv dopisa od 3. prosinca 2019. koji predstavlja dostavu odluke o otkazu ugovora s kojom je stvarno bio upoznat 5. prosinca 2019.
Međutim, EUCAP Somalia tvrdi da je za odluku o otkazu ugovora tužitelj već znao od njezine dostave koja je obavljena tako da je dopis od 4. studenoga 2019. poslan u mjesto njegova boravišta 8. studenoga 2019. preporučenom pošiljkom s potvrdom primitka. Stoga je na temelju članaka 21.1. i 22.2. ugovora tužitelj morao podnijeti internu žalbu protiv te odluke najkasnije 8. prosinca 2019. i njegov se dopis od 2. siječnja 2020. ne može smatrati aktom kojim je podnesena redovna interna žalba.
U tom pogledu EUCAP Somalia navodi da iz spisa proizlazi više nedosljednih elemenata u vezi sa zahtjevom za pravnu pomoć koji je tužitelj podnio prije podnošenja ove tužbe i koji je predsjednik Općeg suda odbio rješenjem od 9. rujna 2020. Ti elementi dokazuju da je od studenoga i prosinca 2019. on bio upoznat s odlukom o otkazu ugovora. Konkretno, tužitelj je primao naknadu za nezaposlenost od 1. prosinca 2019. povodom zahtjeva koji je 19. studenoga 2019. uputio EUCAP‑u Somalia kako bi dobio potvrdu o zaposlenju. EUCAP Somalia smatra da do registracije pri nadležnim belgijskim tijelima u vezi s nezaposlenošću mora načelno doći unutar osam dana nakon prvog dana nezaposlenosti i ona zahtijeva da se tim tijelima podnese dokaz o odluci o otkazu ugovora, što podrazumijeva saznanje za tu odluku.
Usto, EUCAP Somalia osporava da se tužitelj može pozivati na to da nije primio dopis od 4. studenoga 2019. zato što je poslan na nepotpunu adresu. Naime, taj je dopis bio poslan na adresu koju je tužitelj naveo u obrascu koji se odnosio na njegove osobne podatke za kontakt i to je jedini obrazac koji treba uzeti u obzir radi poštanske razmjene između stranaka. Stoga je moguće slanje na nepotpunu adresu posljedica tužiteljeve neispričive pogreške koja se ne može pripisati EUCAP‑u Somalia.
Kao prvo, glede navodnog tužiteljeva saznanja u studenome 2019. za sadržaj dopisa od 4. studenoga 2019., valja istaknuti da iako je EUCAP Somalia odabrao dostaviti dopis od 4. studenoga 2019. slanjem preporučene pošiljke 8. studenoga 2019., on ne podnosi dokaz o toj dostavi, osobito predočenjem potvrde o primitku preporučene pošiljke koju je tužitelj potpisao na odgovarajući način ili podnošenjem obavijesti o prispijeću na zadnju adresu koju je tužitelj naveo. Stoga se ne može utvrditi da je dopis od 4. studenoga 2018. dostavljen tužitelju u studenome 2019. i da se stoga na taj datum on mogao propisno upoznati s odlukom o otkazu ugovora.
Štoviše, činjenica da je tužitelj osporio 23. prosinca 2019. razdoblje zaposlenja navedeno u potvrdi o zaposlenju od 16. prosinca 2019. (vidjeti točku 24. ove presude) jer datum prestanka ugovora koji je u njoj naveden, to jest 25. studenoga 2019., ne odgovara datumu isteka otkaznog roka navedenog u dopisu od 3. prosinca 2019. te je tom prilikom zahtijevao da mu se dostavi preslika dopisa od 4. studenoga 2019. na koji je upućeno u dopisu od 3. prosinca 2019., potkrepljuje činjenicu da se on nije upoznao sa sadržajem tog prvog dopisa u prosincu 2019.
Doduše, EUCAP Somalia poslao je taj dopis na adresu koju je tužitelj naveo u obrascu koji se odnosio na njegove osobne podatke za kontakt te je između stranaka nesporno da je takva adresa bila nepotpuna jer tužitelj nije naveo kućni broj.
Međutim, s jedne strane, iz spisa proizlazi da je prije spornog slanja tužitelj dostavio EUCAP‑u Somalia potpunu adresu, uključujući kućni broj, u druga dva obrasca, od kojih se jedan odnosio na navođenje identiteta pravnog sljednika u slučaju smrti i dostavljen je istodobno kad i obrazac koji se odnosio na njegove osobne podatke za kontakt, a drugi se odnosio na njegove bankovne podatke i dostavljen je pošiljkom 25. rujna 2019.
Stoga je djelujući s dužnom pažnjom EUCAP Somalia mogao omogućiti tužitelju da se propisno upozna sa sadržajem dopisa od 4. studenoga 2019. tako da potraži njegovu potpunu adresu koja se nalazila u podacima koje je dostavio. Slijedom navedenog, u posebnim okolnostima ovog slučaja EUCAP Somalia ne može se pozivati na činjenicu da mu je tužitelj u obrascu koji se odnosio na njegove osobne podatke za kontakt dostavio adresu u kojoj nije naveden kućni broj.
Što se, osim toga, tiče argumenata EUCAP‑a Somalia koji se temelje na spisu pravne pomoći tužitelja, točno je da iz tog spisa proizlazi da se tužitelj koristio naknadom za nezaposlenost koju su nadležna belgijska tijela isplatila za cijeli prosinac. No, dokument kojim se dokazuje ta isplata nosi datum 16. siječnja 2020. Usto je na temelju čitanja interne žalbe koju je tužitelj podnio 2. siječnja 2020. razvidno da je na taj datum naveo da nije korisnik tih naknada zbog nepotpunosti njegova upravnog spisa. Slijedom navedenog, ne može se isključiti da je naknada za nezaposlenost bila isplaćena retroaktivno od datuma nakon 2. siječnja 2020. i na temelju potvrde o zaposlenju koju je EUCAP Somalia poslao tužitelju 16. prosinca 2019. i u kojoj je spomenut datum isteka razdoblja zaposlenja istovjetan datumu isteka otkaznog roka spomenutog u dopisu od 4. studenoga 2019. Ne može se, dakle, s dovoljno sigurnosti zaključiti iz te retroaktivne isplate da je prije 16. ili 23. prosinca 2019. ili pak prije 2. siječnja 2020. tužitelj mogao obavijestiti belgijska tijela o odluci o otkazu ugovora kako je dostavljena dopisom od 4. studenoga 2019.
Isto tako, na temelju okolnosti da je 26. studenoga 2019. tužitelj dostavio EUCAP‑u Somalia svoje potpune podatke ne može se zaključiti da je na taj datum znao za dopis od 4. studenoga 2019. To tužiteljevo obavještavanje EUCAP‑a Somalia, kako bi se osiguralo da je svaka dostava izvršena ili da se izvrši na pravilnu adresu, može se objasniti sadržajem informacija koje je primio na razgovoru od 14. listopada 2019. zbog čega je pričekao kasniju dostavu odluke EUCAP‑a Somalia u mjestu svojeg boravišta. Naime, na tom razgovoru EUCAP Somalia obavijestio je tužitelja da ta etapa nema za svrhu trenutačno donošenje odluke u vezi s ugovorom, nego mu se njome prije nastoji pružiti prilika za dobivanje objašnjenja o životnim uvjetima u mjestu rada, primiti njegove primjedbe i pitanja te obavijestiti ga da će u roku od tjedan dana EUCAP Somalia ponovno uspostaviti kontakt s njim u vezi s predviđenim daljnjim mjerama. Stoga ta komunikacija ne može sama za sebe dokazati da je 26. studenoga 2019. tužitelj znao za dopis od 4. studenoga 2019.
S obzirom na sve prethodno navedeno, valja zaključiti da EUCAP Somalia nije podnio dokaz da se u studenome 2019. tužitelj propisno upoznao sa sadržajem dopisa od 4. studenoga 2019. Osim toga, iz spisa proizlazi da je tužitelju omogućeno da se s njim propisno upozna na dan 31. siječnja 2020., kao datum na koji mu je EUCAP Somalia stvarno dostavio navedeni dopis u prilogu odluci od 24. siječnja 2020.
Kao drugo, glede datuma tužiteljeva stvarnog upoznavanja sa sadržajem dopisa od 3. prosinca 2019., nesporno je između stranaka da je odluka o otkazu ugovora bila dostavljena tužitelju tako da je na njegovu potpunu adresu poslan taj dopis koji je uredno primio i s kojim se upoznao 5. prosinca 2019.
Slijedom navedenog, budući da je odluka o otkazu ugovora, kako je dostavljena dopisom od 3. prosinca 2019., pojedinačna mjera koja nepovoljno utječe na tužitelja, on se utemeljeno pozvao na članak 21.1. ugovora i podnio pravno sredstvo dopisom od 2. siječnja 2020. koje treba okvalificirati kao internu žalbu protiv te odluke.
Budući da je u skladu s člankom 21.1. ugovora tužitelj podnio tu internu žalbu unutar mjesec dana od upoznavanja s dopisom od 3. prosinca 2019. koji negativno utječe na njega, ova tužba, podnesena u skladu s člankom 22.2. ugovora, jest dopuštena. Slijedom toga, valja odbiti argument o postojanju zapreke vođenju postupka koji je EUCAP Somalia istaknuo u tom pogledu.
2.

Povrede koje utječu na akte o dostavi otkaza i na odluku od 24. siječnja 2020.
U okviru svoje tužbe tužitelj ne osporava odluku o otkazu ugovora kao takvu ili, drugim riječima, pravo EUCAP‑a Somalia da okonča radni odnos.
Tužitelj naprotiv zahtijeva da se akti o dostavi otkaza i, po potrebi, odluka od 24. siječnja 2020. proglase ništavima jer je njima povrijeđeno više utanačenja ugovora kao i pravo Unije te, ovisno o okolnostima, mjerodavno nacionalno pravo.
a)

Akti o dostavi otkaza
U potporu svojem zahtjevu da se akti o dostavi otkaza proglase ništavima, tužitelj se poziva, u biti, prvo, na povredu obveze obrazlaganja, drugo, osobito glede dopisa od 4. studenoga 2019., na „neučinkovitost i nevaljanost” tog dopisa kao i na povredu članka 21. ugovora te prava na saslušanje tijekom internog žalbenog postupka, treće, na povredu članka 18.1. i članka 17.2. ugovora i, četvrto, na povredu Zakona o ugovorima o radu u slučaju da je belgijsko pravo mjerodavno.
Opći sud ispitat će uzastopno prva tri tužiteljeva prigovora. Što se tiče četvrtog prigovora, on je istaknut, u biti, u potporu drugom i trećem prigovoru te će se ispitati u tom okviru.
[
omissis
]
1)

Nevaljanost i nepostojanje učinka dostave odluke o otkazu ugovora dopisom od 4. studenoga 2019. i povreda prava na saslušanje predviđenog u članku 21. ugovora
Tužitelj traži poništenje dopisa od 4. studenoga 2019. jer mu je dostavljen tek putem odluke o odbijanju njegove interne žalbe. U potporu toj argumentaciji, s jedne strane, ističe da mu taj dopis nije uredno dostavljen i ne odgovara pretpostavkama za formalnu valjanost koje su u tom pogledu postavljene u belgijskom pravu. S druge strane, on ističe da je tijekom internog žalbenog postupka EUCAP Somalia povrijedio članak 21. ugovora i pravo na saslušanje.
Što se tiče urednosti dostave dopisa od 4. studenoga 2019., tužitelj tvrdi da je slanje tog dopisa neuredno jer je izvršeno 8. studenoga 2019. putem preporučene pošiljke upućene na nepotpunu adresu. Dodaje da sam dokaz u vidu potvrde o plaćanju preporučene pošiljke nije dovoljan da se dokaže slanje, nego je u belgijskom pravu vjerodostojan dokaz o primitku pošiljke. Usto, na temelju okolnosti da je EUCAP Somalia kasnije u siječnju 2020. dostavio dopis od 4. studenoga 2019. ne može se otkloniti neurednost prvotnog slanja tog dopisa na pogrešnu adresu i stoga se ne može opravdati retroaktivna primjena otkaznog roka koji je njime utvrđen.
Slijedom navedenog, dopis od 4. studenoga 2019. treba smatrati ništavim i otkazni rok od tjedan dana koji je njime utvrđen zahvaćen je apsolutnom ništavošću, zbog čega primjenom članka 37. stavka 1. četvrtog stavka Zakona o ugovorima o radu ne može proizvesti učinke na predviđeni datum. Tužitelj pojašnjava još da se ta ništavost odnosi samo na dostavu obavijesti o otkazu uz otkazni rok, a da to, međutim, ne utječe na postojanje otkaza tako da se dopis od 4. studenog 2019. ne može istaknuti protiv njega kako bi se osporio njegov zahtjev da se u njegovu korist dodijeli kompenzacijska naknada za otkazni rok.
EUCAP Somalia smatra da je tužitelj bio formalno obaviješten o otkazu ugovora vjerojatnim primitkom dopisa od 4. studenog 2019. nakon što je poslan 8. studenoga 2019. Usto, ističe da je taj dopis bio dostavljen tužitelju preporučenom pošiljkom s potvrdom primitka koja je dostavljena na adresu koju je on sam naveo u obrascu koji se odnosi na osobne podatke za kontakt i ispunjen je 10. kolovoza 2019. Prema tome, primjenom belgijskog radnog prava, a osobito članka 37. stavka 1. Zakona o ugovorima o radu, dostava navedenog dopisa je valjana, s obzirom na to da je nepotpunost adrese stavljene na njega pripisiva tužiteljevoj neispričivoj pogrešci. U svakom slučaju, EUCAP Somalia tvrdi da je slanjem dopisa od 3. prosinca 2019. otklonio u skladu s belgijskim pravom neurednost dostave obavijesti o otkaznom roku.
U ovom slučaju ugovor ne sadržava utanačenja kojima se može izravno riješiti dio spora o poštovanju pravila o formalnoj valjanosti koja se primjenjuju na dostavu odluke o otkazu ugovora tužitelju od strane EUCAP‑a Somalia. Slijedom navedenog, na temelju sudske prakse navedene u točki 37. ove presude, valja primijeniti pravila belgijskog prava radi ispitivanja osnovanosti argumenata koje tužitelj iznosi u okviru ovog prigovora.
Članak 40. stavak 2. drugi podstavak Zakona o ugovorima o radu, u vezi s člankom 37. stavkom 1. tog zakona određuje, među ostalim, da kada otkaz da poslodavac, njegova se obavijest može, pod prijetnjom ništavosti, dati samo preporučenom poštanskom pošiljkom, koja proizvodi svoje učinke treći radni dan nakon datuma na koji je poslana, ili putem sudskog dostavljača.
U tom je pogledu ponajprije na poslodavcu da dokaže da je preporučeni dopis dostavljen svojem adresatu. Kada se otkaz dostavlja preporučenim pismom putem pošte, dopis mora biti poslan na točnu adresu. Ako je preporučeni dopis poslan na pogrešnu adresu, on ne može imati učinka. Neizvršenje dostave ne može se otkloniti uručenjem preslike dopisa radniku. Stoga je obavijest o otkaznom roku, poslana preporučenom pošiljkom, ništava, ako je adresa na potvrdi o predaji pošiljke netočna (presuda Coura du travail de Bruxelles (Radni sud u Bruxellesu, Belgija) od 7. studenoga 2016., br. 2015/AB/742). Osim toga, sama okolnost da je poslodavac podnio dokaz o plaćanju preporučene pošiljke nije dovoljna (vidjeti u tom smislu presudu Coura du travail de Bruxelles (Radni sud u Bruxellesu) od 22. travnja 2016., br. 2014/AB/765).
Potom, otkaz se mora, pod prijetnjom ništavosti, dostaviti na zadnju adresu koja je tužitelju poznata (presuda Arbeidshofa Brussel (Cour du travail de Bruxelles (Radni sud u Bruxellesu, Belgija)) od 19. listopada 2012., br. 2011/AB/1014). Drugim riječima, ako je obavijest o otkaznom roku poslana na pogrešnu adresu, iako je poslodavac znao ili morao znati za novu adresu, ta je dostava neuredna i poslodavac mora platiti naknadu za otkazni rok (presuda Coura du travail de Gand (Radni sud u Gandu, Belgija) od 14. studenoga 2011., J. T. T. 2012, 1124, 1589). Ne može se, međutim, staviti na teret poslodavcu da nije ispunio obvezu dostave obavijesti o otkaznom roku na točnu adresu kada je ona poslana na netočnu adresu zbog pogreške ili nepažnje radnika (presuda Coura du travail de Liège (Radni sud u Liègeu, Belgija) od 2. ožujka 2005., J. T. T. 2005, 926, 383). U tom je pogledu zaposlenik dužan pravodobno obavijestiti svojeg poslodavca o promjeni adrese. Tako je presuđeno da u slučaju da radnik nije podnio dokaz da je obavijestio svojeg poslodavca o promjeni svoje adrese, obavijest o otkaznom roku dostavljena na prijašnju adresu radnika je valjana, tako da je otkazni rok mogao teći od datuma koji je poslodavac odredio (presuda Coura du travail de Liège (Radni sud u Liègeu) od 14. siječnja 2004., br. 27.452‑98). Međutim, nije isključeno da poslodavac može uzeti u obzir druge indicije ili adrese koje je zaposlenik pružio u drugom kontekstu (vidjeti u tom smislu presudu Coura du travail de Liège (Radni sud u Liègeu) od 2. ožujka 2005., J. T. T. 2005, 926, 383).
Usto, posljedica koju u belgijskom pravu ima pogreška koju je poslodavac počinio u sastavljanju adrese zaposlenika prilikom slanja dopisa o otkazu ugovora o radu jest apsolutna ništavost otkaznog roka navedenog u tom dopisu koju radnik ne može otkloniti. Otkaz je u tom slučaju trenutačan, osim ako nakon razumnog roka sud smatra da su se stranke odrekle svojeg prava pozivanja na trenutačni otkaz (presuda Coura de cassation (Kasacijski sud, Belgija) od 28. siječnja 2008., R. G. br. S.07.0056.N; vidjeti također presudu Coura du travail de Bruxelles (Radni sud u Bruxellesu) od 7. studenoga 2016., br. 2015/AB/742). Drugim riječima, ništavost otkaznog roka ne utječe na postojanje otkaza (presuda Coura de cassation (Kasacijski sud) od 6. siječnja 1997., J. T. T. 1997, 119). Radnik s ništavim otkaznim rokom može se, otkad sazna za ništavost otkaznog roka, među ostalim, pozvati na otkaz i zahtijevati trenutačno plaćanje kompenzacijske naknade za otkazni rok ili pak nastaviti s izvršavanjem ugovora do isteka otkaznog roka iz neuredno dostavljene obavijesti o otkaznom roku te po njegovu isteku istaknuti pravo na kompenzacijsku naknadu za otkazni rok (presuda Coura du travail de Liège (Radni sud u Liègeu) od 15. siječnja 2008., J. T. T. 2008., 1004, 160).
Naposljetku, sve dok radnik nije istaknuo ništavost otkaznog roka kako bi se pozvao na trenutačni otkaz, poslodavac mu može dostaviti obavijest o novom otkaznom roku u skladu sa zakonskim zahtjevima (presude Coura du travail de Liège (Radni sud u Liègeu) od 15. siječnja 2008., R. G. br. 8356/2007 i od 17. listopada 2013., br. 2012/AL/332). U takvom slučaju, u skladu s člankom 37/1 Zakona o ugovorima o radu, otkazni rok počinje teći od sljedećeg ponedjeljka nakon tjedna tijekom kojeg je bio dostavljen novi otkaz.
U ovom je slučaju, kao prvo, u točkama 67. do 78. ove presude, s jedne strane, utvrđeno da EUCAP Somalia nije podnio dokaz o stvarnim daljnjim mjerama u vezi s dostavom dopisa od 4. studenoga 2019., osobito predočenjem potvrde o primitku koju je tužitelj potpisao ili podnošenjem obavijesti o prispijeću na zadnju adresu koju je tužitelj naveo te, s druge strane, da se ne može utvrditi da je taj dopis omogućio tužitelju da se 8. studenoga 2019. propisno upozna s odlukom o otkazu ugovora i otkaznim rokom određenim u tu svrhu.
U tim okolnostima, primjenom sudske prakse navedene u točki 105. ove presude, dostava dopisa od 4. studenoga 2019., poslanog na pogrešnu adresu, kao što to potvrđuje potvrda o predaji pošiljke u kojoj je navedena nepotpuna adresa, neuredna je, što dovodi do apsolutne ništavosti otkaznog roka navedenog u tom dopisu koja se ne može otkloniti time što je EUCAP Somalia tužitelju naknadno dostavio navedeni dopis 24. siječnja 2020.
Drugo, iz točke 73. ove presude također proizlazi da je EUCAP Somalia poslao dopis od 4. studenoga 2019. na nepotpunu adresu zbog tužiteljeva skrivljenog propusta da navede kućni broj u obrascu koji se odnosio na njegove osobne podatke za kontakt.
Točno je da bi prema belgijskom pravu spomenutom u točki 106. ove presude taj tužiteljev skrivljeni propust mogao osloboditi EUCAP Somalia njegove odgovornosti za neispunjenje obveze da obavijest o otkaznom roku dostavi na tužiteljevu točnu adresu. No, kao što je to utvrđeno u točki 74. ove presude, tužitelj je prije spornog slanja EUCAP‑u Somalia dostavio svoju potpunu adresu u obrascu koji se odnosio na navođenje identiteta pravnog sljednika u slučaju smrti i koji je dostavljen istodobno kad i obrazac koji se odnosio na njegove osobne podatke za kontakt kao i u obrascu koji se odnosio na njegove bankovne podatke. U tim okolnostima EUCAP Somalia, koji je imao pristup tim informacijama, mogao je potražiti tužiteljevu najpotpuniju adresu među drugim podacima koje je potonji pružio. Prema tome, tužiteljeva nepažnja ne može u tim okolnostima osloboditi EUCAP Somalia njegove odgovornosti za neurednost dostave dopisa od 4. studenoga 2019. i, prema tome, spriječiti ništavost otkaza utvrđenog u tom dopisu.
Treće, valja naglasiti da je 3. prosinca 2019. EUCAP Somalia uputio tužitelju drugi dopis s obavijesti kojim ga je obavijestio o odluci o otkazu ugovora „uz otkazni rok u trajanju od tjedan dana koji će početi teći u ponedjeljak 9. prosinca 2019.”. Tužitelj ne osporava da je primio taj dopis poslan preporučenom pošiljkom na njegovu potpunu adresu te da se upoznao s njegovim sadržajem. Stoga, primjenom sudske prakse navedene u točki 108. ove presude, valja zaključiti da dopisom od 3. prosinca 2019. EUCAP Somalia ispravlja na datum na koji ga je tužitelj primio, to jest 5. prosinca 2019., pogrešku koju je EUCAP Somalia počinio prilikom dostave otkaza dopisom od 4. studenoga 2019.
Glede tužiteljeva argumenta koji je istaknut u stadiju njegovih pisanih odgovora na pitanja Općeg suda i kojim osporava pravilnost drugog otkaza zbog njegove uvjetnosti, valja podsjetiti na to da je prema članku 84. stavku 1. Poslovnika Općeg suda zabranjeno tijekom postupka iznositi nove razloge, osim ako se ne temelje na pravnim ili činjeničnim pitanjima za koja se saznalo tijekom postupka. Prema sudskoj praksi, ta se odredba primjenjuje također na prigovore ili argumente (vidjeti presudu od 14. srpnja 2021., AQ/eu‑LISA,
T‑164/19
, neobjavljenu,
EU:T:2021:456
, t.
59.
i navedenu sudsku praksu). Međutim, pravni navod ili argument koji čini dopunu tužbenog razloga iznesenog prije, izravno ili implicitno, u tužbi kojom je pokrenut postupak i koji je usko vezan uz njega valja proglasiti dopuštenim (vidjeti presudu od 15. prosinca 2021., Oltchim/Komisija,
T‑565/19
,
EU:T:2021:904
, t.
87.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju valja istaknuti, s jedne strane, da spomenuti argument nije zasnovan na elementima za koje bi se doznalo tijekom postupka i, s druge strane, da on nije usko vezan uz argument iznesen u tužbi. Osim toga, iako je taj argument iznesen u okviru tužiteljeva odgovora na pitanje Općeg suda, mora se utvrditi da prekoračuje doseg tog pitanja (u tom smislu i po analogiji vidjeti presudu od 7. veljače 2019., RK/Vijeće,
T‑11/17
,
EU:T:2019:65
, t.
54.
). Prema tome, taj argument treba odbaciti kao nedopušten.
Iz svih tih elemenata proizlazi da je dopis od 4. studenoga 2019. EUCAP Somalia neuredno dostavio tužitelju jer nije poštovao pretpostavke za formalnu valjanost utvrđene u tom pogledu belgijskim pravom, što dovodi do apsolutne ništavosti otkaza koji je njime utvrđen. S druge strane, iz toga također proizlazi da je EUCAP Somalia ispravio tu pogrešku urednom dostavom dopisa od 3. prosinca 2019. koji je tako proizveo svoje pune učinke u tom pogledu u odnosu na tužitelja.
Slijedom navedenog, valja prihvatiti tužiteljev prigovor koji se temelji na nevaljanosti i nepostojanju učinka dostave odluke o otkazu ugovora dopisom od 4. studenoga 2019. u potporu prvoj točki njegova tužbenog zahtjeva, pri čemu nije potrebno odlučiti o njegovu argumentu koji se temelji na povredi članka 21. ugovora i njegova ugovornog prava na saslušanje. Naime, taj je argument bio iznesen u potporu prvoj točki tužbenog zahtjeva, koja je prihvaćena. Osim toga, niti jedan odštetni zahtjev nije povezan s tom navodnom povredom.
2)

Povreda članaka 17.2. i 18.1. ugovora
S druge strane, tužitelj smatra da zato što mu nije ponuđena mogućnost da doista radi, njegova činidba rada ne može se smatrati neodgovarajućom činidbom rada i ne može se zaključiti da njegov rad nije bio zadovoljavajući za radno mjesto u smislu članka 17.2. ugovora. Stoga EUCAP Somalia nije smio primijeniti članak 17.2. ugovora, nego njegov članak 18.1., koji predviđa pravo za jednu ili drugu stranu da svakodobno okonča ugovor poštujući otkazni rok od mjesec dana. Odlučivši primijeniti otkazni rok od tjedan dana, EUCAP Somalia je istodobno zanemario tekst članka 17.2. ugovora, koji ne predviđa obvezni otkazni rok, te njegov članak 18.1., koji predviđa otkazni rok od mjesec dana.
S druge strane, tužitelj naglašava da belgijsko pravo zabranjuje od 1. siječnja 2014., pod prijetnjom ništavosti, odstupanje od ukidanja odredaba o probnom radu u ugovorima o radu. Ako bi se to načelo primijenilo na konkretan slučaj, to bi dovelo do ništavosti članka 17.2. ugovora na koji se EUCAP Somalia oslonio radi otkaza ugovora. Slijedom navedenog, odredba o probnom radu predviđena u članku 17.2. ugovora morala bi se lišiti učinka i samo bi se smio primijeniti članak 18.1. ugovora, kojim je predviđen otkazni rok od mjesec dana. Usto, tužitelj podsjeća na to da navodna neurednost dostave dopisa od 4. studenoga 2019. dovodi, primjenom belgijskog prava, do ništavosti otkaznog roka u trajanju od tjedana dana koji je njime utvrđen. Tužitelj tvrdi da u tom slučaju to pravo podrazumijeva trenutačan otkaz ugovora uz plaćanje kompenzacijske naknade za otkazni rok.
Prema tome, odluka o otkazu ugovora, kako je dostavljena dopisima od 4. studenoga i 3. prosinca 2019., ništava je zbog istodobne povrede ugovornih odredbi i odredbi belgijskog prava.
EUCAP Somalia podsjeća na to da se u trenutku odluke o otkazu ugovora tužitelj nalazio na probnom roku u trajanju od tri mjeseca, od 8. rujna do 8. prosinca 2019. Slijedom navedenog, članak 17.2. ugovora čini jedinu ugovornu osnovu za odluku o otkazu ugovora.
U tom pogledu, ponajprije, iako EUCAP Somalia priznaje da belgijsko radno pravo više ne sadržava odredbe o probnom roku, on ipak smatra da Opći sud, kada njegova nadležnost počiva na članku 272. UFEU‑a, mora primijeniti ugovornu odredbu, čak i ako se ta odredba pokaže protivnom nacionalnom pravu mjerodavnom za ugovor, zato što prednost treba imati primjena odredbi koje su slobodno ugovorene između njega i tužitelja. Stoga valja primijeniti članak 17.2. unatoč određivanju belgijskog prava kao prava mjerodavnog za ugovor.
Potom, EUCAP Somalia smatra da nije počinio nikakvu pogrešku kada je zaključio da na temelju tog članka i zbog zdravstvenih prepreka tužitelj nema fizičku sposobnost potrebnu za uredno izvršenje ugovora.
Naposljetku, naglašava da je ipak primijenio belgijsko pravo kao dopunu i u tom okviru odredio otkazni rok od tjedan dana u skladu s člankom 37. stavkom 2. i člankom 40. stavkom 2. Zakona o ugovorima o radu, iako mu članak 17.2. ugovora to nije nalagao. EUCAP Somalia još je pojasnio da mehanizam uspostavljen u članku 17.2. ugovora, po tome što predviđa mogućnost jednostranog okončanja ugovora tijekom prva tri mjeseca ugovornog odnosa, jest sličan belgijskom pravu koje dopušta jednostrani otkaz ugovora o radu na određeno vrijeme tijekom prve polovice dogovorenog trajanja ugovora unutar prvih šest mjeseci.
U ovom slučaju, glede belgijskog prava mjerodavnog za ugovor (vidjeti točku 45. ove presude), s jedne strane, loi concernant l’introduction d’un statut unique entre ouvriers et employés en ce qui concerne les délais de préavis et le jour de carence ainsi que de mesures d’accompagnement (Zakon o uvođenju jedinstvenog statusa radnika i zaposlenika glede otkaznih rokova i dana odsutnosti kao i pratećih mjera) od 26. prosinca 2013. (
Moniteur belge
od 31. prosinca 2013., str. 104147.) ukinuo je od 1. siječnja 2014. pravo da se u ugovorima o radu predvidi odredba o probnom radu. To ukidanje vrijedi pod prijetnjom ništavosti koja se odnosi na svaku protivnu odredbu na temelju članka 6. Zakona o ugovorima o radu koji predviđa da svako utanačenje protivno odredbama tog zakona i njegovim provedbenim odlukama jest ništavo ako se njime nastoje ograničiti prava radnika ili pogoršati njihove obveze. S druge strane, njime je uvedena mogućnost i za poslodavca i za radnika da tijekom prve polovice trajanja predviđenog ugovorom o radu na određeno vrijeme i unutar šest mjeseci okončaju ugovor poštujući nove otkazne rokove predviđene u članku 37/2 stavku 1. Zakona o ugovorima o radu.
Te belgijske zakonske odredbe, kojima se ustrojava i osigurava zaštita radnika, jesu, dakle, prisilne naravi.
Treće, točno je da su se stranke slobodno sporazumjele o postojanju probnog roka u trajanju od tri mjeseca, od 8. rujna do 8. prosinca 2019. i o tekstu članka 17.2. ugovora koji u tu svrhu predviđa odredbu o probnom radu.
No, valja istaknuti da ta odredba o probnom radu slobodno ugovorena između stranaka ne predviđa otkazni rok u slučaju otkaza ugovora tijekom razmatranog probnog roka, čime se protivno člancima 6. i 37/2 Zakona o ugovorima o radu ograničavaju tužiteljeva prava i proširuju njegove obveze.
Kao što to proizlazi iz točke 45. ove presude, navedena odredba o probnom radu ne može, pod prijetnjom ništavosti, isključiti prisilne odredbe belgijskog materijalnog radnog prava mjerodavnog za ugovor.
Slijedom navedenog i kao što to, u biti, zahtijeva tužitelj, odredbu o probnom radu predviđenu između stranaka u članku 17.2. ugovora valja proglasiti ništavom i izuzeti je iz primjene u svrhu rješavanja ovog spora.
Stoga je točno da je primjena članka 40. stavka 2. Zakona o ugovorima o radu u vezi s člankom 37. stavkom 1. te člancima 37/1 i 37/2 navedenog zakona na konkretan slučaj nalagala EUCAP‑u Somalia da poštuje otkazni rok u trajanju od tjedan dana jer je tužitelj pripadao kategoriji radnika koji imaju manje od tri mjeseca radnog staža.
Međutim, iz objedinjenog tumačenja članaka 6., 37/2 i 40. Zakona o ugovorima o radu proizlazi da suugovaratelji ugovora o radu na određeno vrijeme mogu predvidjeti odredbu prema kojoj za otkaz tog ugovora vrijedi kao odstupanje otkazni rok duži od onog predviđenog na temelju članka 37/2 tog zakona ako se takvom odredbom povećavaju prava i ublažavaju obveze radnika.
To je ovdje slučaj. Naime, valja podsjetiti na to da je članak 18.1. ugovora, čiji je tekst reproduciran u točki 5. ove presude, predviđao mogućnost jednostranog otkaza ugovora uz poštovanje otkaznog roka u trajanju od mjesec dana.
Slijedom navedenog, valja zaključiti da je EUCAP Somalia morao primijeniti otkazni rok određen u članku 18.1. ugovora jer se tužitelj više štiti tim otkaznim rokom, nego otkaznim rokom od tjedana dana predviđenim na temelju odredbi Zakona o ugovorima o radu.
Stoga valja prihvatiti tužiteljev prigovor koji se temelji na povredi članaka 17.2. i 18.1. ugovora, pri čemu nije potrebno odlučiti o tužiteljevim dopunskim argumentima iznesenima u tom pogledu.
Glede posljedica te povrede na dopis od 3. prosinca 2019., valja podsjetiti na to da je EUCAP Somalia uredno dostavio odluku o otkazu ugovora slanjem dopisa od 3. prosinca 2019., koji je tužitelj primio 5. prosinca 2019. (vidjeti točku 113. ove presude). Stoga je 5. prosinca 2019. odluka o otkazu ugovora postala pravilna, valjana i izvršiva u odnosu na tužitelja te je postala konačna po isteku primjenjivog otkaznog roka. Usto, iz članka 40. stavka 2. Zakona o ugovorima o radu proizlazi, u biti, da u belgijskom pravu otkaz nije ništavan kada je obavijest o otkazu ugovora o radu uz otkazni rok valjano dostavljena u pisanom obliku uz navođenje trajanja otkaznog roka, ali je to trajanje nedostatno. Prema tome, nepoštovanje ugovornog otkaznog roka dovodi do primjene trajanja otkaznog roka od mjesec dana koje je ugovoreno u članku 18.1. ugovora, umjesto zakonskog otkaznog roka od tjedan dana određenog u tom dopisu.
[
omissis
]
IV.

Zaključak o sporu kao cjelini
S obzirom na sva prethodna razmatranja, s jedne strane, valja prihvatiti tužiteljeve prigovore koji se temelje na nevaljanosti i nepostojanju učinka dostave odluke o otkazu ugovora dopisom od 4. studenoga 2019. i na povredi članaka 17.2. i 18.1. ugovora. Valja, dakle, zaključiti da tužitelj ima pravo na plaću za razdoblje od 26. studenoga do 8. prosinca 2019. i na toj osnovi na kompenzacijsku naknadu za otkazni rok. Slijedom navedenog, tužba se prihvaća u pogledu prve i četvrte točke tužbenog zahtjeva i odbija u preostalom dijelu. S druge se strane odbija protutužbeni zahtjev EUCAP‑a Somalia koji je podnesen podredno.
V.

Troškovi
U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da EUCAP Somalia u bitnome nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova u skladu sa zahtjevom tužitelja.

Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (sedmo vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Dostava otkaza u dopisu od 4. studenoga 2019. je ništava.

2.
Otkaz ugovora sklopljenog između EUCAP‑a Somalia i osobe JC 21. kolovoza 2019. je pravilan, valjan i izvršiv u odnosu na potonju na datum 5. prosinca 2019. te proizvodi konačan učinak po isteku otkaznog roka od mjesec dana računajući od 9. prosinca 2019. u skladu s člankom 18.1. tog ugovora.

3.
EUCAP‑u Somalia nalaže se da osobi JC isplati, s jedne strane, svotu koja odgovara njezinoj naknadi za rad, kako je određena u članku 12.2. navedenog ugovora, osim dnevnica iz članka 15. ugovora, za razdoblje od 26. studenoga do uključujući 8. prosinca 2019. te, s druge strane, svotu koja odgovara kompenzacijskoj naknadi za otkazni rok od mjesec dana koja je jednaka toj naknadi za rad za razdoblje od 9. prosinca 2019. do 9. siječnja 2020., pri čemu se te svote uvećavaju za kamate po zakonskoj stopi u skladu s belgijskim pravom.

4.
U preostalom dijelu tužba se odbija.

5.
Odbija se protutužba EUCAP‑a Somalia.

6.
EUCAP‑u Somalia nalaže se snošenje troškova.

Da Silva Passos
Truchot
Sampol Pucurull
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 13. srpnja 2022.
(
*1
)	Jezik postupka: francuski
(
)	Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.