CELEX: 62020CJ0590
Преюдициално запитване
Координиране на законовите, подзаконовите и административните разпоредби относно лекарските дейности
Директиви 75/363/ЕИО и 82/76/ЕИО
Обучение за лекар специалист
Подходящо възнаграждение
Прилагане на Директива 82/76/ЕИО към обученията, започнали преди датата на влизането ѝ в сила и продължили след датата на изтичане на срока за транспониране

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 189, трета алинея ДЕС и на членове 13 и 16 от Директива 82/76/ЕИО на Съвета от 26 януари 1982 година за изменение на Директива 75/362/ЕИО на Съвета от 16 юни 1975 година относно взаимното признаване на дипломите, удостоверенията и другите официални документи за професионална квалификация „лекар“, включваща и мерки за улесняване на действителното упражняване на правото на установяване и на свободното предоставяне на услуги, както и на Директива 75/363/ЕИО относно координирането на законовите, подзаконовите или административните разпоредби по отношение на лекарските дейности (
OВ L 43, 1982 г., стр. 21
).
Запитването е отправено в рамките на спор между Presidenza del Consiglio dei Ministri (председателство на Министерския съвет, Италия), Ministero dell’Economia e delle Finanze (Министерство на икономиката и финансите, Италия), QA, JA, Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca (Министерство на образованието, висшите учебни заведения и научните изследвания, Италия) и Ministero della Salute (Министерство на здравеопазването, Италия), от една страна, и UK и др. и IG и др. (наричани по-нататък „съответните лекари специалисти“), от друга страна, относно задължението да се заплати подходящо възнаграждение на последните по смисъла на Директива 75/363/ЕИО на Съвета от 16 юни 1975 година относно координирането на законовите, подзаконовите и административните разпоредби относно лекарските дейности (
ОВ L 167, 1975 г., стр. 14
), изменена с Директива 82/76/ЕИО на Съвета от 26 януари 1982 г. (
ОВ L 43, 1982 г., стр. 21
) (наричана по-нататък „изменената Директива 75/363“), както и относно обезщетението за вредите, претърпени поради липсата на адекватно и своевременно транспониране на Директива 82/76
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 75/363
Член 2, параграф 1 от Директива 75/363 предвижда:
„Държавите членки следят за това обучението за придобиване на дипломи, удостоверения и други официални документи за професионална квалификация „лекар специалист“ да отговаря най-малко на следните условия:
а)
да предполага успешно завършен шестгодишен курс на теоретично и практическо обучение в рамките на цикъла на обучение, посочен в член 1;
б)
да включва теоретично и практическо обучение;
в)
да е извършено при редовна форма на обучение и под контрола на компетентните органи или организации;
г)
да е извършено в университетски център, в университетска болница или, при необходимост, в здравно заведение, акредитирано за тази цел от компетентните органи и организации;
д)
да включва личното участие на лекаря, кандидатстващ за специалност в дейността и отговорностите на съответните звена“. [неофициален превод]
Член 3 от Директивата гласи:
„1.   Без да се засяга принципът на редовната форма на обучение, посочен в член 2, параграф 1, буква в) и докато Съветът приеме решенията в съответствие с параграф 3, държавите членки могат да разрешат специализираното обучение да се извърши под формата на задочно обучение, при посочени от компетентните национални органи условия, ако по основателни причини то не може да се проведе под редовна форма.
2.   Общата продължителност на специализираното обучение не може да се съкрати при прилагане на параграф 1. Равнището на подготовката не може да се занижава нито поради формата на задочно обучение, нито поради упражняване на платена частна професионална практика.
3.   В срок от четири години след уведомяването за настоящата директива, при преразглеждане на положението и по предложение на Комисията, с оглед на това, че възможността за задочна форма на обучение би трябвало да съществува при определени обстоятелства, които следва да се разглеждат за всяка специалност поотделно, Съветът решава дали е уместно разпоредбите на параграфи 1 и 2 да се запазят или изменят“. [неофициален превод]
Текстът на член 7 от посочената директива е следният:
„Като преходна мярка и чрез дерогация от разпоредбите на член 2, параграф 1, буква в) и на член 3, държавите членки, чиито законови, подзаконови и административни разпоредби предвиждат алтернативна задочна форма на специално обучение към датата на уведомяването за настоящата директива, могат да запазят прилагането на тези разпоредби по отношение на кандидатите, които са започнали обучението си за придобиване на специалност не по-късно от четири години след уведомяването за настоящата директива. Този период може да се удължи, ако Съветът не е взел решение в съответствие с член 3, параграф 3“. [неофициален превод]
Директива 75/363 е нотифицирана на държавите членки на 20 юни 1976 г.
Директива 82/76
Член 9, параграф 1 от Директива 82/76 предвижда, че член 2, параграф 1, буква в) от Директива 75/363 се заменя със следния текст:
„Държавите членки следят за това обучението за придобиване на дипломи, удостоверения и други официални документи за професионална квалификация „лекар специалист“ да отговаря най-малко на следните условия:
[…]
в)
да е извършено при редовна форма на обучение и под контрола на компетентните органи или организации, съобразно точка 1 от приложението;
[…]“. [неофициален превод]
Член 10 от Директива 82/76 предвижда, че член 3 от Директива 75/363 се заменя със следния текст:
„1.   Без да се засяга принципът на редовната форма на обучение, посочен в член 2, параграф 1, буква в) и докато Съветът приеме решенията в съответствие с параграф 3, държавите членки могат да разрешат специализираното обучение да се извърши под формата на задочно обучение, при посочени от компетентните национални органи условия, ако по основателни причини то не може да се проведе под редовна форма.
2.   Обучението при задочна форма трябва да се проведе в съответствие с точка 2 от приложението и да бъде със същото качество както и обучението, провеждано при редовна форма. Това качество не може се занижава нито поради задочната форма на обучение, нито поради упражняването на платена частна професионална практика.
Общата продължителност на специалното обучение не може да бъде съкратена поради задочната форма на обучение.
3.   Съветът взима решение, не по-късно от 25 януари 1989 г., дали разпоредбите на параграфи 1 и 2 трябва да бъдат запазени или изменени и допълнени, след преразглеждане на положението и по предложение на Комисията, с оглед на това, че възможността за задочна форма на обучение би трябвало да съществува при определени обстоятелства, които следва да се разглеждат за всяка специалност поотделно“. [неофициален превод]
Член 12 от Директива 82/76 предвижда, че член 7 от Директива 75/363 се заменя със следния текст:
„Като преходна мярка и чрез дерогация от разпоредбите на член 2, параграф 1, буква в) и на член 3, държавите членки, чиито законови, подзаконови и административни разпоредби са предвиждали алтернативна задочна форма на специално обучение към датата на уведомяването за [Директива 75/363] могат да запазят прилагането на тези разпоредби по отношение на кандидатите, които са започнали обучението си за придобиване на специалност не по-късно от 31 декември 1983 г.
Всяка приемаща държава членка има правото да изисква от лицата, за които се отнася предходната алинея да представят, заедно с дипломата, удостоверението или друг официален документ за професионална квалификация и уверение, удостоверяващо, че са извършвали действително и законно, в качество си на лекар специалист съответната дейност в продължение на не по-малко от три последователни години през последните пет години, предхождащи издаването на атестацията“. [неофициален превод]
Член 13 от Директива 82/76 добавя към Директива 75/363 приложение, озаглавено „Характеристики на редовната форма на обучение и на задочната форма на обучение на лекарите специалисти“. Това приложение гласи:
„1.   Редовна форма на обучение на лекарите специалисти
Това обучение се провежда на специализирани работни места, признати от компетентните органи.
То изисква участие във всички медицински дейности на департамента, в който се извършва обучението, включително и в дежурствата, така че специализантът да посвети на това практическо и теоретично обучение цялата си професионална дейност в течение на цялата стандартна работна седмица и през цялата година, съгласно определените от компетентните органи условия. За тази дейност следователно се полага подходящо възнаграждение.
Това обучение може да бъде прекратено поради отбиване на военна служба, научни командировки, бременност, болест. Прекъсването не може да доведе до съкращаване на общата продължителност на обучението.
2.   Задочна форма на обучение на лекарите специалисти
Това обучение отговаря на същите изисквания, както и провеждането на обучението при редовна форма, от което обаче се отличава по възможността за ограничаване на участието в медицинските дейности до срок, равен поне на половината от срока, предвиден в точка 1, втора алинея.
Компетентните органи следят за това общата продължителност и качеството на обучението на специализантите при задочна форма на обучение да не бъдат занижени спрямо тези при редовната форма на обучение.
За това обучение следователно се полага подходящо възнаграждение“. [неофициален превод]
Член 14 от Директива 82/76 предвижда:
„Обученията при задочна форма за лекар специалист, започнали преди 1 януари 1983 г. в приложение на член 3 от Директива 75/363/ЕИО, могат да бъдат завършени съгласно последния член“. [неофициален превод]
Съгласно член 16 от Директива 82/76:
„Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да се съобразят с настоящата директива преди 1 януари 1983 г. Те незабавно информират Комисията за това“. [неофициален превод]
Директива 82/76 е нотифицирана на държавите членки на 29 януари 1982 г. и съгласно член 191, втора алинея от Договора за ЕИО влиза в сила същия ден.
Изменената Директива 75/363 е отменена на 15 април 1993 г. с Директива 93/16/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно улесняване свободното движение на лекарите и взаимното признаване на техните дипломи, удостоверения и други официални документи за професионална квалификация (
OВ L 165, 1993 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 2, стр. 139), която на свой ред е отменена с Директива 2005/36/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 септември 2005 година относно признаването на професионалните квалификации (
OВ L 255, 2005 г., стр. 22
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 8, стр. 3 и поправки в
ОВ L 271, 2007 г., стр. 18
,
ОВ L 33, 2009 г., стр. 49
и
ОВ L 305, 2014 г., стр. 115
).
Италианското право
Директива 82/76 е транспонирана в италианското право с Decreto legislativo n. 257 — Attuazione della direttiva n. 82/76/CEE del Consiglio del 26 gennaio 1982, recante modifica di precedenti direttive in tema di formazione dei medici specialisti, a norma dell’art. 6 della legge 29 dicembre 1990, n. 428 (Законодателен декрет № 257 за транспониране на Директива 82/76/ЕИО на Съвета от 26 януари 1982 г., която изменя предходните директиви в областта на обучението на лекарите специалисти, приет въз основа на член 6 от Закон № 428 за интереса на Общността от 29 декември 1990 г.) от 8 август 1991 г. (GURI бр. 191 от 16 август 1991 г.). Този законодателен декрет влиза в сила петнадесет дни след датата на обнародването му и впоследствие е заменен с Decreto legislativo n. 368 — Attuazione della direttiva 93/16/CEE in materia di libera circolazione dei medici e di reciproco riconoscimento dei loro diplomi, certificati ed altri titoli e delle direttive 97/50/CE, 98/21/CE, 98/63/CE e 99/46/CE che modificano la direttiva 93/16/CEE (Законодателен декрет № 368 за транспониране на Директива 93/16/ЕИО относно улесняване свободното движение на лекарите и взаимното признаване на техните дипломи, удостоверения и други официални документи за професионална квалификация и на директиви 97/50/ЕО, 98/21/ЕО, 98/63/ЕО и 99/46/ЕО за изменение на Директива 93/16/ЕИО) (редовна притурка към GURI бр. 250 от 23 октомври 1999 г.).
Член 8.2 от Законодателен декрет № 257 предвижда, че разпоредбите му се прилагат, считано от учебната 1991/1992 година.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
Съответните лекари специалисти преминават обучение за медицинска специализация в Италия. Някои от тези лекари започват обучението си преди 1982 г., а други — по-късно.
На 16 април 2008 г. съответните лекари специалисти сезират Tribunale di Roma (Първоинстанционен съд Рим, Италия) с жалби срещу председателството на Министерския съвет, Министерството на образованието, висшите учебни заведения и научните изследвания, Министерството на здравеопазването, както и Министерството на икономиката и финансите, като искат тези органи да бъдат осъдени да им заплатят, от една страна, подходящо възнаграждение по смисъла на приложението към изменената Директива 75/363 за завършеното от тях обучение за лекари специалисти и от друга страна, обезщетение за вредите, които считат, че са претърпели поради липсата на адекватно и своевременно транспониране на Директива 82/76.
С решение, постановено през 2012 г., Tribunale di Roma (Първоинстанционен съд Рим) отхвърля тези искания.
Сезиран с въззивни жалби срещу това решение, с решение от 27 септември 2016 г. Corte d’appello di Roma (Апелативен съд Рим, Италия) потвърждава посоченото решение що се отнася до съответните лекари специалисти, започнали обучението си преди академичната 1983/1984 г., както и до тези, преминали курсове за специализация, които не са предвидени в изменената Директива 75/363.
Председателството на Министерския съвет сезира запитващата юрисдикция, Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд, Италия), с жалба срещу това решение. Освен това някои от съответните лекари специалисти подават насрещна жалба срещу посоченото съдебно решение.
Запитващата юрисдикция констатира, че споровете в главните производства се отнасят до преценката на правния режим, приложим към лекарите специалисти, които са започнали обучението си преди 1 януари 1983 г. и са го завършили след тази дата. Тази юрисдикция посочва, че след постановяването на решение от 24 януари 2018 г., Pantuso и др. (
C‑616/16 и C‑617/16
,
EU:C:2018:32
) в съответствие с това решение тя прави разграничение между различни положения, в които могат да попадат лекарите специалисти. По-специално лекарите специалисти, започнали обучението си преди влизането в сила на Директива 82/76 на 29 януари 1982 г., нямат право на никакво възнаграждение за обучението си.
Що се отнася до този случай, различните състави на запитващата юрисдикция тълкуват различно въпроса дали лекарите, преминали обучение за медицинска специализация, каквито са съответните лекари специалисти, могат да претендират въз основа на правото на Съюза за възнаграждение за обучението си, започнало преди влизането в сила на Директива 82/76.
При тези обстоятелства Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Допускат ли член 189, трета алинея [ДЕС] и членове 13 и 16 от [Директива 82/76] тълкуване, според което право на подходящо възнаграждение, предвидено в член 13 от [тази директива] за лекарите, които са в процес на обучение както в редовна, така и в задочна форма, и при условие че са изпълнени всички други изисквания, установени от европейската правна уредба и съдебна практика, имат и лекарите, които са се записали в школа за специализация през годините преди 1982 г. и които продължават да се обучават към 1 януари 1983 г.?
2)
Имат ли поради това тези лекари също и право на обезщетение за вреди поради забавяне на транспонирането на Директива [82/76] от италианската държава, ограничено до частта от обезщетението за периода след 1 януари 1983 г.?“.
Производството пред Съда
Запитващата юрисдикция иска от Съда да разгледа настоящото дело по реда на бързото производство съгласно член 105, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда. В подкрепа на запитването си тази юрисдикция посочва, че предвид различията в тълкуването на приложимата в случая правна уредба на Съюза от различните състави на Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд), както и с оглед на значителния брой дела, висящи понастоящем пред тази юрисдикция, които свидетелстват за положение на сериозна и продължаваща несигурност относно обхвата на съдебната защита на правата, които заинтересованите лица черпят от правото на Съюза, е налице интерес от бързо разсейване на съмненията във връзка с правилното тълкуване на тази правна уредба, както и от преодоляване на сериозната несигурност по основни въпроси от национално значение, включително в конституционен аспект, която е и в основата на преюдициалните въпроси.
От член 105, параграф 1 от Процедурния правилник следва, че по искане на запитващата юрисдикция или, по изключение, служебно, след изслушване на съдията докладчик и генералния адвокат председателят на Съда може да реши определено преюдициално запитване да бъде разгледано по реда на бързото производство, в отклонение от разпоредбите на този правилник, когато естеството на делото изисква то да бъде разгледано в кратки срокове.
На 14 декември 2020 г. след изслушване на съдията докладчик и генералния адвокат председателят на Съда реши да отхвърли искането за разглеждане на делото по реда на бързото производство.
Всъщност от постоянната практика на Съда следва, че големият брой лица или правни положения, потенциално засегнати от акта, който запитващата юрисдикция трябва да постанови, след като е сезирала Съда с преюдициално запитване, сам по себе си не може да представлява изключително обстоятелство, което може да обоснове прибягването до бързо производство. Същото се отнася и за значителния брой дела, които могат да бъдат спрени до произнасянето на Съда по преюдициалното запитване (решение от 2 септември 2021 г., OTP Jelzálogbank и др.,
C‑932/19
,
EU:C:2021:673
, т.
и цитираната съдебна практика).
От практиката на Съда следва също, че самият интерес на правните субекти, който, разбира се, е легитимен, възможно най-бързо да се установи обхватът на правата, които черпят от правото на Съюза, не може да докаже наличието на изключително обстоятелство по смисъла на член 105, параграф 1 от Процедурния правилник (решение от 11 ноември 2021 г., Energieversorgungscenter Dresden-Wilschdorf,
C‑938/19
,
EU:C:2021:908
, т.
).
В допълнение следва да се уточни, че разлика в тълкуването на разпоредба на правото на Съюза в рамките на националните юрисдикции сама по себе си не е достатъчна, за да обоснове разглеждането на преюдициалното запитване по реда на бързо производство. Важността на осигуряването на еднообразно прилагане в Европейския съюз на всички разпоредби, които са част от неговия правен ред, всъщност е вътрешноприсъща на всяко запитване, отправено по силата на член 267 ДФЕС (решение от 2 септември 2021 г., OTP Jelzálogbank и др.,
C‑932/19
,
EU:C:2021:673
, т.
и цитираната съдебна практика).
Освен това, макар да е постановено, че когато дадено дело повдига сериозни съмнения, отнасящи се до основни въпроси на националното конституционно право и правото на Съюза, предвид конкретните обстоятелства по делото може да е необходимо то да бъде разгледано в кратки срокове в съответствие с член 105, параграф 1 от Процедурния правилник (определение на председателя на Съда от 19 октомври 2018 г., Wightman и др.,
C‑621/18
, непубликувано,
EU:C:2018:851
, т.
и цитираната съдебна практика), от акта за преюдициално запитване не следва, че посочените в точка 25 от настоящото решение обстоятелства, отнасящи се по същество до обхвата на съдебната защита на правата, които заинтересованите лица черпят от разглежданите разпоредби от правото на Съюза, могат да обосноват подобно третиране.
По преюдициалните въпроси
Най-напред следва да се припомни, че в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС производство за сътрудничество между националните юрисдикции и Съда той трябва да даде на националния съд полезен отговор, който да му позволи да реши спора, с който е сезиран. С оглед на това при необходимост Съдът може да преформулира въпросите, които са му зададени (решение от 26 октомври 2021 г., PL Holdings,
C‑109/20
,
EU:C:2021:875
, т.
и цитираната съдебна практика).
Съдът вече е постановил, че член 2, параграф 1, буква в), член 3, параграфи 1 и 2, както и приложението към изменената Директива 75/363 трябва да се тълкуват в смисъл, че за всяко обучение за лекар специалист в редовна или задочна форма на обучение, започнало през 1982 г. и продължило до 1990 г., трябва да се заплати подходящо възнаграждение по смисъла на посоченото приложение (вж. в този смисъл решение от 24 януари 2018 г., Pantuso и др.,
C‑616/16 и C‑617/16
,
EU:C:2018:32
, т.
).
Освен това Съдът е постановил, че същите разпоредби трябва да се тълкуват в смисъл, че що се отнася до такова обучение, възнаграждението трябва да се заплати за периода от 1 януари 1983 г. до края на следваното обучение (вж. в този смисъл решение от 24 януари 2018 г., Pantuso и др.,
C‑616/16 и C‑617/16
,
EU:C:2018:32
, т.
).
В случая запитващата юрисдикция иска да се установи дали за целите на обезщетението за вредите, причинени от липсата на адекватно и своевременно транспониране на задължението за заплащане на възнаграждение, предвидено в Директива 82/76, така възприетото от Съда тълкуване на правото на Съюза важи и за обученията, започнали преди влизането в сила на Директива 82/76 на 29 януари 1982 г. и продължили след изтичането на срока за нейното транспониране на 1 януари 1983 г. Всъщност, за разлика от положението, разгледано в делото, по което е постановено решение от 24 януари 2018 г., Pantuso и др. (
C‑616/16 и C‑617/16
,
EU:C:2018:32
), някои от съответните лекари специалисти са започнали специализацията си преди 1982 г., а именно преди влизането в сила на Директива 82/76.
При тези обстоятелства поставените въпроси следва да се разгледат заедно като отнасящи се по същество до това да се установи дали член 2, параграф 1, буква в), член 3, параграфи 1 и 2, както и приложението към изменената Директива 75/363 трябва да се тълкуват в смисъл, че от една страна, за всяко обучение за лекар специалист в редовна или задочна форма на обучение, започнало преди влизането в сила на Директива 82/76 на 29 януари 1982 г. и продължило след изтичането на срока за транспониране на тази директива на 1 януари 1983 г., трябва да се заплати подходящо възнаграждение по смисъла на това приложение и от друга страна, дали в този случай такова подходящо възнаграждение трябва да се заплати за целия период на обучение, или само считано от посочената дата на изтичане на срока за транспониране.
В това отношение следва да се припомни, че съгласно посочените в предходната точка разпоредби, отменени на 15 април 1993 г. с Директива 93/16, за обучението за придобиване на дипломи, удостоверения и други официални документи за професионална квалификация „лекар специалист“, проведено в редовна или задочна форма на обучение, по принцип се заплаща подходящо възнаграждение (решение от 24 януари 2018 г., Pantuso и др.,
C‑616/16 и C‑617/16
,
EU:C:2018:32
, т.
).
Освен това държавите членки са длъжни да гарантират подходящо възнаграждение само във връзка с медицинските специалности, които са общи за всички или за две или повече държави членки и са посочени в член 5 или член 7 от Директива 75/362/ЕИО на Съвета от 16 юни 1975 година относно взаимното признаване на дипломите, удостоверенията и другите официални документи за професионална квалификация „лекар“, включваща и мерки за улесняване на действителното упражняване на правото на установяване и на свободното предоставяне на услуги (решение от 24 януари 2018 г., Pantuso и др.,
C‑616/16 и C‑617/16
,
EU:C:2018:32
, т.
и цитираната съдебна практика).
От постоянната практика на Съда следва, че задължението да се осигури заплащане на възнаграждение за периодите на обучение на лекарите специалисти, предвидено в приложението към изменената Директива 75/363, само по себе е безусловно и достатъчно точно (решение от 24 януари 2018 г., Pantuso и др.,
C‑616/16 и C‑617/16
,
EU:C:2018:32
, т.
и цитираната съдебна практика).
Освен това посоченото задължение за заплащане на възнаграждение, което първоначално не е било предвидено в Директива 75/363, е въведено с Директива 82/76, която е влязла в сила на 29 януари 1982 г. и в чийто член 16 е предвидено, че държавите членки трябва да се съобразят с нея най-късно до 31 декември 1982 г. (решение от 24 януари 2018 г., Pantuso и др.,
C‑616/16 и C‑617/16
,
EU:C:2018:32
, т.
).
Що се отнася до въпроса дали периодите на обучение за лекар специалист в редовна или задочна форма на обучение, започнало преди влизането в сила на Директива 82/76 на 29 януари 1982 г. и продължило след изтичането на срока за транспониране на тази директива на 1 януари 1983 г., попадат в приложното поле ratione temporis на посочената директива, следва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда новата правна норма се прилага от момента на влизане в сила на акта, с който тя се въвежда, и макар тя да не се прилага към правните положения, възникнали и окончателно установени при действието на стария закон, новата правна норма се прилага спрямо техните бъдещи последици, както и спрямо новите правни положения. Това не е така, ако новата правна норма е придружена от особени разпоредби, които определят изрично условията за прилагането ѝ във времето, като ѝ придават обратно действие (вж. в този смисъл решение от 15 януари 2019 г., E.B.,
C‑258/17
,
EU:C:2019:17
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение следва да се констатира, че записването в учебно заведение за специализирано обучение преди влизането в сила на Директива 82/76 на 29 януари 1982 г., за да се следва обучение съгласно приложимите към този момент условия, поражда правно положение, което е окончателно установено преди влизането в сила на тази директива.
При това положение, при липсата на конкретни разпоредби в този смисъл в Директива 82/76, подобно записване и свързаните с него периоди не могат да попаднат в приложното поле на тази директива за периода преди изтичането на срока за транспониране на посочената директива (вж. по аналогия решение от 15 януари 2019 г., E.B.,
C‑258/17
,
EU:C:2019:17
, т.
и цитираната съдебна практика).
Едва при изтичането на срока за транспониране на Директива 82/76, а именно, считано от 1 януари 1983 г., тази директива позволява включването в приложното поле на правото на Съюза на последиците от записване, направено преди влизането в сила на тази директива (вж. по аналогия решение от 15 януари 2019 г., E.B.,
C‑258/17
,
EU:C:2019:17
, т.
и цитираната съдебна практика).
Що се отнася обаче до обученията, следвани след датата на изтичане на срока за транспониране на тази директива на 1 януари 1983 г., такова записване продължава да има последици през целия период на обучението след посочената дата на изтичане на срока за транспониране.
Ето защо следва да се приеме, че положението на лекар, който се е записал в учебно заведение за медицинска специализация преди 29 януари 1982 г., представлява положение, възникнало преди влизането в сила на Директива 82/76, чиито бъдещи последици обаче се уреждат от посочената директива, считано от изтичането на срока за нейното транспониране на 1 януари 1983 г.
Следователно, след като, както следва от точка 34 от настоящото решение, за всяко обучение за лекар специалист в редовна или задочна форма на обучение, започнало през 1982 г. трябва, за периода от 1 януари 1983 до края на следваното обучение, да се заплаща подходящо възнаграждение по смисъла на приложението към изменената Директива 75/363, такова задължение за заплащане на възнаграждение важи при същите условия и за обученията, започнали преди влизането в сила на Директива 82/76 на 29 януари 1982 г.
Всъщност Съдът вече се е произнесъл, че не може да се счита, че съдържащите се в членове 12 и 14 от Директива 82/76 преходни разпоредби ограничават във времето задължението за заплащане на подходящо обезщетение на лекар за медицинска специализация в задочна форма на обучение (вж. в този смисъл решение от 24 януари 2018 г., Pantuso и др.,
C‑616/16 и C‑617/16
,
EU:C:2018:32
, т.
и
).
Освен това, що се отнася до възможността съответните лекари специалисти да получат подходящо обезщетение за вредите, причинени поради липсата на транспониране на Директива 82/76 за периодите на обучение за лекар специалист в редовна или задочна форма на обучение, започнало преди влизането в сила на Директива 82/76 на 29 януари 1982 г. и продължило след изтичането на срока за транспониране на тази директива на 1 януари 1983 г., следва да се припомни, че когато поради липсата на национални мерки за транспониране на Директива 82/76 резултатът, предвиден в тази директива, не може да бъде постигнат чрез тълкуване на националното право в съответствие с правото на Съюза, последното изисква от съответната държава членка да поправи вредите, които е причинила на частноправните субекти поради липсата на транспониране на посочената директива, доколкото са изпълнени три условия, а именно нарушената правна норма да има за предмет предоставянето на права на частноправните субекти, съдържанието на които може да бъде установено, нарушението да е достатъчно съществено и да съществува пряка причинно-следствена връзка между неизпълнението на задължението, за което носи отговорност държавата, и вредата, претърпяна от увредените лица (вж. в този смисъл решение от 24 януари 2018 г., Pantuso и др.,
C‑616/16 и C‑617/16
,
EU:C:2018:32
, т.
и цитираната съдебна практика).
Запитващата юрисдикция следва да провери дали тези условия са изпълнени, за да се ангажира отговорността на тази държава членка съгласно правото на Съюза.
С оглед на всички изложени по-горе съображения на поставените въпроси следва да се отговори, че член 2, параграф 1, буква в), член 3, параграфи 1 и 2, както и приложението към изменената Директива 75/363 трябва да се тълкуват в смисъл, че за всяко обучение за лекар специалист в редовна или задочна форма на обучение, започнало преди влизането в сила на Директива 82/76 на 29 януари 1982 г. и продължило след изтичането на срока за транспониране на тази директива на 1 януари 1983 г., трябва, за периода на това обучение, считано от 1 януари 1983 г. до края на посоченото обучение, да се заплати подходящо възнаграждение по смисъла на това приложение, при условие че това обучение се отнася до медицинска специалност, обща за всички или за две или повече държави членки и посочена в членове 5 или 7 от Директива 75/362.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (осми състав) реши:

Член 2, параграф 1, буква в), член 3, параграфи 1 и 2, както и приложението към Директива 75/363/ЕИО на Съвета от 16 юни 1975 година относно координирането на законовите, подзаконовите и административните разпоредби относно лекарските дейности, изменена с Директива 82/76/ЕИО на Съвета от 26 януари 1982 г., трябва да се тълкуват в смисъл, че за всяко обучение за лекар специалист в редовна или задочна форма на обучение, започнало преди влизането в сила на Директива 82/76 на 29 януари 1982 г. и продължило след изтичането на срока за транспониране на тази директива на 1 януари 1983 г., трябва, за периода на това обучение, считано от 1 януари 1983 г. до края на посоченото обучение, да се заплати подходящо възнаграждение по смисъла на това приложение, при условие че това обучение се отнася до медицинска специалност, която е обща за всички или за две или повече държави членки и е посочена в членове 5 или 7 от Директива 75/362/ЕИО на Съвета от 16 юни 1975 година относно взаимното признаване на дипломите, удостоверенията и другите официални документи за професионална квалификация „лекар“, включваща и мерки за улесняване на действителното упражняване на правото на установяване и на свободното предоставяне на услуги.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: италиански.