CELEX: 62015CJ0557
Traktatbrud
direktiv 2009/147/EF
beskyttelse af vilde fugle
fangst og hold i fangeskab af levende fugle
arter tilhørende finken
forbud
national undtagelsesordning
medlemsstaternes ret til at fravige ordningen
betingelser

Med det foreliggende søgsmål har Europa-Kommissionen nedlagt påstand om, at Domstolen fastslår, at Republikken Malta har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5, litra a) og e), og artikel 8, stk. 1, jf. bilag IV, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/147/EF af 30. november 2009 om beskyttelse af vilde fugle (
EUT 2010, L 20, s. 7
), sammenholdt med dette direktivs artikel 9, stk. 1, idet den har vedtaget en undtagelsesordning, der tillader, at syv arter af vilde finker (bogfinke
Fringilla coelebs
, tornirisk
Carduelis cannabina
, stillids
Carduelis carduelis
, grønirisk
Carduelis chloris
, kernebider
Coccothraustes coccothraustes
, gulirisk
Serinus serinus
og grønsisken
Carduelis spinus
) fanges levende.
Retsforskrifter
EU-retten
Artikel 2 i direktiv 2009/147 bestemmer:
»Medlemsstaterne træffer alle nødvendige foranstaltninger til at opretholde eller tilpasse bestanden af samtlige de i artikel 1 omhandlede arter på et niveau, som især imødekommer økologiske, videnskabelige og kulturelle krav og samtidig tilgodeser økonomiske og rekreative hensyn.«
Dette direktivs artikel 5, litra a) og e), har følgende ordlyd:
»Med forbehold af artikel 7 og 9 træffer medlemsstaterne de nødvendige foranstaltninger til at indføre en generel ordning til beskyttelse af alle de i artikel 1 omhandlede fuglearter, herunder især forbud mod:
a)
forsætligt at dræbe eller indfange dem, uanset hvilken metode der anvendes
[…]
e)
at være i besiddelse af fugle af arter, som det ikke er tilladt at jage og indfange.«
Det nævnte direktivs artikel 7, stk. 1 og 4, fastsætter:
»1.   De i bilag II nævnte arter kan under hensyn til bestandens størrelse samt arternes geografiske udbredelse og formeringsevne inden for Fællesskabet som helhed jages i overensstemmelse med den nationale lovgivning. Medlemsstaterne påser, at jagten på disse arter ikke er i strid med de beskyttelsesforanstaltninger, der er truffet i arternes udbredelsesområder.
[…]
4.   Medlemsstaterne sikrer sig, at jagt, herunder i givet fald falkejagt, således som den skal finde sted i henhold til de i medlemsstaterne gældende jagtbestemmelser, udøves i overensstemmelse med princippet om en fornuftig udnyttelse og en økologisk afbalanceret regulering af de pågældende fuglearter, samt at jagtudøvelsen er forenelig med de bestemmelser, der følger af artikel 2, med hensyn til bestandene af disse arter og særlig af trækkende arter.
De drager især omsorg for, at de arter, som omfattes af jagtlovgivningen, ikke jages i redetiden eller i de forskellige faser af yngletiden.
Når det drejer sig om trækkende arter, påser de især, at de arter, der omfattes af jagtlovgivningen, ikke jages i yngletiden og under deres træk til redebygningsstedet.
[…]«
De syv arter af vilde finker, som er nævnt i nærværende doms præmis 1, er ikke nævnt i bilag II til direktiv 2009/147.
Artikel 8, stk. 1, i direktiv 2009/147 bestemmer:
»For så vidt angår jagt på, fangst af eller drab på fugle i overensstemmelse med dette direktiv forbyder medlemsstaterne anvendelse af alle midler, indretninger eller metoder til massefangst eller ‑drab eller ikke-selektiv fangst eller drab, som kan medføre, at en art forsvinder lokalt; de forbyder herunder navnlig anvendelse af de i bilag IV, litra a), nævnte midler, indretninger og metoder.«
Dette direktivs bilag IV, litra a), fjerde led, nævner de følgende midler:
»– net, fælder, madding indeholdende gift eller bedøvende midler«.
Det nævnte direktivs artikel 9, stk. 1 og 2, fastsætter:
»1.   Medlemsstaterne kan af nedenstående grunde fravige artikel 5-8, såfremt der ikke findes nogen anden tilfredsstillende løsning:
[…]
c)
for på strengt kontrollerede betingelser at tillade selektiv indfangning, besiddelse eller enhver anden fornuftig anvendelse af bestemte fuglearter i mindre mængder.
2.   I undtagelsesbestemmelserne som omhandlet i stk. 1 skal anføres:
a)
de arter, der er omfattet af undtagelserne
b)
de tilladte fangst- eller drabsmidler, ‑indretninger eller ‑metoder
c)
de risikovilkår samt de omstændigheder med hensyn til tid og sted, under hvilke sådanne undtagelsesbestemmelser kan meddeles
d)
den myndighed, som har bemyndigelse til at erklære, at de fastsatte betingelser er opfyldt, og til at træffe afgørelse om, hvilke midler, indretninger eller metoder der kan bringes i anvendelse inden for hvilke grænser og af hvilke personer
e)
den kontrol, der skal føres.
[…]«
Maltesisk ret
Retsforskrifter om beskyttelse af vilde fugle
Legal notice 79 (juridisk meddelelse 79) af 29. marts 2006 indeholder regler om beskyttelse af vilde fugle og er den primære retsakt til gennemførelse af direktiv 2009/147 i maltesisk ret (herefter »loven om beskyttelse af vilde fugle«).
Navnlig tjener Regulation 9 i loven om beskyttelse af vilde fugle i det væsentlige til gennemførelse af artikel 9 i direktiv 2009/147, og den nævnte Regulation fastsætter betingelser, der skal anvendes i forbindelse med behandlingen af undtagelserne. Regulation 9 fastlægger ligeledes en nærmere defineret beslutningsprocedure, der skal følges i forbindelse med behandlingen af en sådan undtagelse, idet denne procedure omfatter en obligatorisk gennemgang foretaget af det maltesiske ornitologiske udvalg (herefter »det ornitologiske udvalg«).
Regulation 10 i loven om beskyttelse af vilde fugle fastsætter nærmere bestemmelser om det ornitologiske udvalgs rolle. Udvalgets rolle består bl.a. i henhold til Regulation 10, stk. 6. litra c), i at »fremsætte anbefalinger til ministeren vedrørende indrømmelse af undtagelser fra bestemmelserne i Regulation 4, 5, 6, 7, 18 og 21« og »med jævne mellemrum at sikre, at betingelserne for at give en sådan indrømmelse eller sådanne indrømmelser fortsat er opfyldt«. Fjerde betingelse i Regulation 10, stk. 6, fastsætter derudover mere detaljerede bestemmelser om den beføjelse, som ministeren for bæredygtig udvikling, miljø og klimaændringer (herefter »ministeren«) har, i forbindelse med, at han gennemgår det ornitologiske udvalgs anbefalinger og træffer afgørelse vedrørende indrømmelsen af undtagelser, samt den forpligtelse, der påhviler ministeren, til skriftligt at angive begrundelsen for sin afgørelse, såfremt der er en væsentlig forskel mellem det ornitologiske udvalgs anbefalinger og ministerens afgørelse.
Regulation 27 i loven om beskyttelse af vilde fugle bestemmer, hvordan overtrædelse af de nævnte regler skal behandles, og fastsætter en række sanktioner, der i tilfælde af overtrædelser begået i forbindelse med indrømmelser varierer mellem en bøde på minimum 500 EUR samt øjeblikkelig inddragelse af den særlige licens til en bøde på 15000 EUR samt to års fængsel, inddragelse for bestandig af samtlige licenser, der er blevet tildelt inden for rammerne af denne lov, såvel som konfiskation af genstanden for lovovertrædelsen.
Rammebestemmelserne
Legal notice 253 (juridisk meddelelse 253) af 15. juli 2014 indeholder rammebestemmelser for indrømmelse af undtagelsesvis tilladelse til at indlede en fangstsæson om efteråret af levende finkearter (herefter »rammebestemmelserne«).
Regulation 3 i rammebestemmelserne fastsætter:
»Finker må kun fanges med traditionelle net, de såkaldte »klapfælder«, og med det formål at holde fuglene i fangenskab, herunder til brug på markeder og udstillinger, til opdræt, og/eller som levende lokkedyr ifølge bestemmelserne i disse forskrifter: […]«
Regulation 3 fastsætter bestemte kriterier vedrørende klapfælderne, ringmærkning af indfangede fugle og minimumsstørrelsen på netmaskerne.
Regulation 4 i rammebestemmelserne bestemmer:
»[…] [D]en sæson, hvor der om efteråret må indfanges levende finker, må højst være på 73 dage fra oktober til december samme år, hvor ministeren kan beslutte at åbne en fangstsæson for levende finker via en bekendtgørelse i den maltesiske statstidende.
Det forudsættes, at ministeren – ved indledning af en fangstsæson om efteråret af levende finkearter – afgør, at der ikke findes nogen anden »tilfredsstillende løsning« som omhandlet i artikel 9, stk. 1, i direktiv 2009/147, tager hensyn til opretholdelsen af bestanden af de berørte arter på et tilfredsstillende niveau og tager hensyn til de maksimale tærskler, der er fastsat i bilag II.
Det forudsættes endvidere, at ministeren – ved fastsættelse af varigheden af en eventuel jagtsæson vedrørende levende finker om efteråret – fastsætter den samlede fangstbegrænsning for hver af finkearterne og den enkelte fangstbegrænsning for sæsonen for hver licens og også beslutter, om der skal fastsættes en individuel daglig fangstbegrænsning for hver licens for den bestemte undtagelse til indfangning af levende finker det pågældende efterår.«
Regulation 8 i rammebestemmelserne vedrører tilsynsforanstaltninger i løbet af en sæson, hvor der er åbent for fangst af levende finkearter. Den fastsætter bestemmelser om, at politiet kan foretage kontrol på stedet, og at der skal afsættes mindst syv betjente til denne opgave for hver 1000 licenser, der udstedes.
Rammebestemmelserne omfatter bilag I, der indeholder listen over de syv berørte finkearter.
Bilag II til rammebestemmelserne har følgende ordlyd:
»Ved fastsættelse af det samlede antal finker, der må indfanges levende i løbet af en fangstsæson om efteråret af levende fugle, fastsætter ministeren den samlede fangstbegrænsning til under 1% af den samlede årlige dødelighed i referencebestanden for hver art inden for Den Europæiske Unions område på grundlag af de seneste tilgængelige videnskabelige data om genfundne ringmærker.
Det forudsættes, at den maksimale fangstbegrænsning for en undtagelse, der giver tilladelse til fangst af levende finkearter om efteråret, under alle omstændigheder ikke overstiger følgende tal:
NATIONALE FANGSTBEGRÆNSNINGER FOR DE ENKELTE ARTER
Tornirisk 12000
Stillids 800
Grønirisk 4500
Grønsisken 2350
Kernebider 500
Bogfinke 5000
Gulirisk 2350
Disse maksimale tal skal revideres og ajourføres af ministeren ved retsakt offentliggjort i statstidende under hensyntagen til de berørte syv arters bevaringsstatus og vedligeholdelsen af bestanden af arterne på et tilfredsstillende niveau.«
Erklæringen fra 2014
Legal notice 250 (juridisk meddelelse 250) af 15. juli 2014 vedrørende forskrifter for beskyttelse af vilde fugle, som indeholder en erklæring om en undtagelse, der gælder for 2014-sæsonen, om tilladelse til en fangstsæson for levende finkearter om efteråret (herefter »erklæringen fra 2014«), bestemmer i Regulation 3:
»Indfangningsperioden for fangst af levende finkearter for 2014 i det følgende benævnt »efterårssæsonen for levende fangst« finder sted på følgende datoer:
levende fangst af tornirisk, stillids, grønirisk, grønsisken, kernebider, bogfinke og gulirisk må finde sted fra og med den 20. oktober 2014 til og med den 31. december 2014.«
I medfør af Regulation 5, stk. 1, i erklæringen fra 2014 svarer den samlede fangstbegrænsning i efterårssæsonen for levende fangst til fangstbegrænsningen i bilag II til rammebestemmelserne.
Ifølge Regulation 5, stk. 2, i erklæringen fra 2014 er fangstbegrænsningen for levende fangst i sæsonen fastsat til ti finker for hver licens til levende fangst i efterårssæsonen eller det antal, der måtte være blevet fanget før sæsonafslutningen, såfremt antallet er lavere.
Erklæringen fra 2015
Regulation 3 i Legal notice 330 (juridisk meddelelse 330) af 16. oktober 2015 vedrørende forskrifter for beskyttelse af vilde fugle, som indeholder en erklæring om en undtagelse, der gælder for 2015-sæsonen, om tilladelse til fangst af levende finkearter i efterårssæsonen (herefter »erklæringen fra 2015«), er for 2015 identisk med Regulation 3 i erklæringen fra 2014.
Regulation 5, stk. 1 og 2, i erklæringen fra 2015 er, mutatis mutandis, den samme som Regulation 5, stk. 1 og 2, i erklæringen fra 2014.
Sagens baggrund og den administrative procedure
I forbindelse med, at Republikken Malta i løbet af 2014 vedtog rammebestemmelserne og erklæringen fra 2014, der giver tilladelse til fangst af syv finkearter, sendte Kommissionen den 17. oktober 2014 en åbningsskrivelse til Republikken Malta, der angav, at medlemsstatens undtagelsesordning ikke opfyldte de betingelser, der er fastsat i artikel 9 i direktiv 2009/147. Efter Kommissionens opfattelse havde denne medlemsstat ikke godtgjort, at der ikke fandtes nogen anden tilfredsstillende løsning, og havde ikke efterkommet de betingelser om en fornuftig anvendelse, i mindre mængder og under streng kontrol, der er fastsat i direktivets artikel 9, stk. 1, litra c).
Republikken Malta besvarede ved skrivelse af 14. november 2014 åbningsskrivelsen, idet den gjorde gældende, at dens undtagelsesordning opfyldte betingelserne i artikel 9 i direktiv 2009/147.
Idet Kommissionen ikke var tilfreds med svaret fra Republikken Malta, sendte Kommissionen den en begrundet udtalelse den 28. maj 2015.
Republikken Malta besvarede denne begrundede udtalelse ved skrivelse af 28. juli 2015, idet den fastholdt det standpunkt, den allerede havde givet udtryk for i skrivelsen af 14. november 2014.
Efter at have vurderet svaret fra Republikken Malta og de supplerende oplysninger, har Kommissionen, idet den er af den opfattelse, at medlemsstaten ikke har afhjulpet de påtalte traktatbrud, besluttet at anlægge nærværende sag.
Om søgsmålet
Kommissionen har gjort gældende, at den undtagelsesordning, som Republikken Malta har vedtaget, der giver tilladelse til fældefangst af syv finkearter, er i strid med artikel 5, litra a) og e), og artikel 8, stk. 1, i direktiv 2009/147, sammenholdt med bilag IV, litra a), til dette direktiv, og at den ikke opfylder betingelserne, der begrunder en anvendelse af den undtagelse, der er fastsat i det nævnte direktivs artikel 9, stk. 1.
Hvad angår disse betingelser har Kommissionen for det første gjort gældende, at Republikken Malta ikke har godtgjort, at der ikke findes en anden tilfredsstillende løsning, som påkrævet af denne bestemmelse. For det andet har medlemsstaten ikke givet nogen begrundelse for, hvorfor der ikke findes nogen anden tilfredsstillende løsning, med henblik på at retfærdiggøre dens undtagelsesordning. For det tredje har Republikken Malta ikke påvist, at den tilladte aktivitet udgør en »fornuftig anvendelse« som omhandlet i artikel 9, stk. 1, litra c), i direktiv 2009/147. For det fjerde har Republikken Malta ikke formået at godtgøre, at den opfylder betingelsen i direktivets artikel 9, stk. 1, litra c), hvorefter den pågældende undtagelse kun kan vedrøre »mindre mængder« fugle. Endelig har den sagsøgte medlemsstat ikke godtgjort, at der blev givet tilladelse på »strengt kontrollerede betingelser«, som det ellers kræves i henhold til det nævnte direktivs artikel 9, stk. 1, litra c).
Den angiveligt manglende begrundelse i den maltesiske undtagelsesordning for, at der ikke findes nogen anden tilfredsstillende løsning som omhandlet i artikel 9 i direktiv 2009/147, samt den angiveligt manglende godtgørelse af, at der ikke findes nogen anden tilfredsstillende løsning som omhandlet i samme artikels stk. 1
Parternes argumenter
Kommissionen har for det første gjort gældende, at den maltesiske undtagelsesordning er for generel og ikke indeholder nogen klar og fyldestgørende begrundelse for, at der ikke findes nogen anden tilfredsstillende løsning.
Regulation 4 i rammebestemmelserne fastslår udelukkende, at ministeren – ved indledningen af en fangstsæson om efteråret af levende finkearter – kontrollerer, at der ikke findes nogen »anden tilfredsstillende løsning« som omhandlet i artikel 9, stk. 1, i direktiv 2009/147. Rammebestemmelserne henviser slet ikke til opdræt i fangenskab og pålægger ikke specifikt ministeren at vurdere, om opdræt i fangenskab udgør en anden tilfredsstillende løsning, inden han giver tilladelse til fældefangst af finker i en given sæson.
Desuden opfylder erklæringerne fra 2014 og 2015, der giver tilladelse til fældefangst af finker i efterårssæsonen 2014 og 2015, ikke den vage betingelse i Regulation 4 i rammebestemmelserne, eftersom de ikke indeholder nogen afgørelse om, at der ikke findes nogen anden tilfredsstillende løsning, og ej heller de begrundelser, der førte til, at ministeren ikke tog opdræt i fangenskab i betragtning som et tilfredsstillende alternativ i forbindelse med, at han gav tilladelse til disse to sæsoner med fældefangst.
Endelig opfylder det ornitologiske udvalgs drøftelser og anbefalinger ikke kravet om en klar og fyldestgørende begrundelse. Dels godtgør de referater fra det ornitologiske udvalgs møder, som Republikken Malta har citeret, ikke, at der blev foretaget en grundig vurdering af alternative løsninger, dels indeholder selve erklæringerne fra 2014 og 2015 heller ikke nogen vurdering af eller konklusion om, at der ikke findes andre tilfredsstillende løsninger.
For det andet har Kommissionen anført, at det særlige problem eller den specifikke situation, som de maltesiske myndigheder forsøger at finde en løsning på – ifølge Regulation 3 i rammebestemmelserne – er at tillade fældefangst af finker udelukkende med det formål at holde fuglene i fangenskab, bl.a. til brug på markeder og udstillinger, til opdræt og/eller brug som levende lokkedyr.
Fældefangst af vilde finker, der er i strid med artikel 5 og 8 i direktiv 2009/147, er imidlertid ikke nødvendig for at holde finker i fangenskab, idet opdræt i fangenskab udgør en tilfredsstillende løsning i denne henseende.
Derudover har Republikken Malta ikke påvist, at opdræt i fangenskab ikke er et tilfredsstillende alternativ til fældefangst. De talrige rapporter og undersøgelser, som medlemsstaten har henvist til, bekræfter nemlig, at opdræt i fangenskab er teknisk og videnskabelig mulig for de syv berørte finkearter. Den omstændighed, at denne alternative løsning tvinger de maltesiske amatørfugleholdere til at ændre adfærd – dvs. at de, i stedet for at holde vilde fugle, som de har fanget, i fangenskab, skal holde fugle, der er opdrættet i fangenskab, i fangenskab – er følgelig ikke til hinder for at anse denne for en tilfredsstillende løsning.
Kommissionen har – i forbindelse med, at Republikken Malta har gjort gældende, at medlemsstatens undtagelsesordning ikke udelukkende tilsigter erhvervelse af finker med henblik på at holde disse i fangenskab, men ligeledes at gøre det muligt for personer, der indfanger levende fugle, at udøve denne fangst og hold lovligt, hvilket er i overensstemmelse med en national tradition – påpeget, at såfremt dette argument blev tiltrådt, ville dette gøre kriteriet om, at der ikke må findes nogen anden tilfredsstillende løsning i artikel 9, stk. 1, i direktiv 2009/147, indholdsløst. Ved at udvide rækkevidden af bestemmelsen vedrørende undtagelsen i direktivets artikel 9, stk. 1, uforholdsmæssigt meget gribes der således ind i den beskyttelsesordning, der er fastsat i direktivet. Konsekvensen heraf ville blive, at der ikke vil kunne være nogen anden tilfredsstillende løsning, eftersom ingen løsning ville kunne måle sig med fangst af vilde fugle.
Republikken Malta har for det første gjort gældende, at afgørelserne om at indrømme en undtagelse for så vidt angår fangst af levende finker for 2014 og 2015 alene blev truffet, efter at det ornitologiske udvalg havde afholdt talrige møder med henblik på at drøfte afgørelsernes begrundelser, betingelserne herfor og kravene hertil, idet udvalget støttede sig på de detaljerede tekniske, juridiske og videnskabelige rapporter, der var fremlagt for det. Det er på baggrund af disse forhold, at det ornitologiske udvalg i begge tilfælde anbefalede, at der blev indrømmet en undtagelse, og først efter, at udvalget på forhånd havde sikret sig, at alle betingelserne i artikel 9, stk. 1, litra c), i direktiv 2009/147 var opfyldt.
I modsætning til, hvad Kommissionen har gjort gældende, gjaldt der ikke noget krav om, at erklæringerne fra 2014 og 2015 indeholdt en afgørelse om, at der ikke fandtes nogen anden tilfredsstillende løsning, for så vidt som der af det ornitologiske udvalg blev gennemført detaljerede undersøgelser i overensstemmelse med kravene i Regulation 9 og 10 i loven om beskyttelse af vilde fugle, på grundlag af hvilke det blev konkluderet, at der ikke fandtes nogen anden tilfredsstillende løsning – inden ministeren traf afgørelse om at offentliggøre de nævnte erklæringer.
Hvad angår Kommissionens kritik vedrørende utilstrækkeligheden af det ornitologiske udvalgs anbefalinger har Republikken Malta gjort gældende, at referatet af det ornitologiske udvalgs møder alene sammenfatter de drøftelser, der fandt sted vedrørende alle aspekter ved den pågældende undtagelse, herunder vedrørende begrundelsen for sidstnævnte og en vurdering af mulige løsninger. Selve den grundige undersøgelse såvel som begrundelsen er i det væsentlige angivet i den tekniske note vedrørende den påtænkte undtagelse med henblik på fangst af levende fugle af syv finkearter, som blev udarbejdet i april 2014 af Wild Bird Regulation Unit (enheden for regulering af vilde fugle) (herefter »WBRU’s tekniske note«), der er underlagt ministeriet for miljø, bæredygtig udvikling og klimaændringer. Hele den undtagelsesordning, som Republikken Malta har vedtaget, udgør en omfattende og solid mekanisme, der overholder kravene i artikel 9, stk. 1, litra c), i direktiv 2009/147.
For det andet har Republikken Malta som svar på Kommissionens anbringende gjort gældende, at Kommissionen har misforstået det formål, der forfølges med rammebestemmelserne. Den omstændighed, at de syv finkearter indfanges med henblik på at blive holdt i fangenskab i fritidsøjemed, er ikke til hinder for, at indfangningen ligeledes kan være et mål i sig selv. Indfangningen og det efterfølgende hold af fuglene i fangenskab udgør begge dele en integrerende del af den tradition, som de maltesiske myndigheder bestræber sig på at beskytte i nøje overensstemmelse med artikel 9, stk. 1, litra c), i direktiv 2009/147. Et program med henblik på opdræt i fangenskab ville blot udgøre en delvis løsning i forhold til den ene af disse aktiviteter, nemlig fuglehold bedrevet af amatørfugleholdere, der ikke nødvendigvis er interesserede i fangsten af disse fugle.
Inden Republikken Malta vedtog sin beslutning om at indrømme den pågældende undtagelse vedrørende fangst af levende finker, vurderede den nøje alle de mulige alternative løsninger, der var blevet iværksat mellem 2004 og 2014. Efter denne vurdering var afsluttet, konkluderede de maltesiske myndigheder, at det i betragtning af de maltesiske øers unikke sociokulturelle sammenhæng og biogeografiske sammensætning, såvel som de praktiske erfaringer, der var gjort for så vidt angår gennemførelsen af alle de andre mulige alternative løsninger – herunder bl.a. programmet for ringmærkning og frisættelse eller muligheden for fangst af levende fugle af andre arter end finker – måtte fastslås, at ingen af de vurderede muligheder, med undtagelse af en begrænset undtagelse i forhold til finker, der blev kontrolleret og overvåget strengt, gjorde det muligt at finde et tilfredsstillende alternativ til den langvarige, traditionelle og rekreative skik for fangst af levende fugle af de syv finkearter og hold af disse fugle i fangenskab.
Republikken Malta har anført, at såfremt fældefangst som »et mål i sig selv« af beskyttede fugle, som ikke er omfattet af bilag II til direktiv 2009/147 – såsom de omhandlede finker – således som Kommissionen har gjort gældende, ikke kan udgøre en »fornuftig anvendelse« som omhandlet i direktivets artikel 9, stk. 1, litra c), ville der ikke under anvendelse af denne bestemmelse kunne tillades nogen form for undtagelse med henblik på at bevare traditionelle fritidsaktiviteter i EU-medlemsstaterne. En så snæver fortolkning ville være ukorrekt såvel ud fra en retlig som en faktisk synsvinkel. Desuden støttes den ikke af Domstolens faste praksis vedrørende artikel 9, stk. 1, litra c), i direktiv 2009/147.
Efter Republikken Maltas opfattelse udelukker det nævnte direktiv – omend beskyttelsen af traditionelle aktiviteter ganske rigtigt ikke udgør dets hovedformål – heller ikke muligheden for, at bestemte traditionelle aktiviteter med jagt eller fældefangst kan bevares på en måde, der opfylder de strenge betingelser, der er fastsat i direktivets artikel 9, stk. 1, litra c). Kommissionen har i øvrigt selv indrømmet, at en undtagelse, der er baseret på en tradition, og som giver tilladelse til fangst og hold af bestemte fuglearter, ikke nødvendigvis er i strid med bestemmelserne i direktiv 2009/147.
Domstolens bemærkninger
Det skal bemærkes, at det følger af Domstolens praksis, at nationale love og administrative bestemmelser med henblik på kun at give de kompetente myndigheder adgang til at anvende de i artikel 9 i direktiv 2009/147 fastsatte undtagelser på en måde, som er forenelig med EU-retten, skal udfærdiges på en sådan måde, at anvendelsen af de heri fastsatte undtagelsesbestemmelser tilgodeser retssikkerhedsprincippet. Følgelig skal den gældende nationale lovgivning på dette område således klart og nøjagtigt angive undtagelseskriterierne og pålægge de myndigheder, der har ansvaret for deres anvendelse, at tage hensyn hertil. Idet der er tale om en undtagelsesordning, som skal fortolkes strengt og pålægge den myndighed, som træffer beslutningen, bevisbyrden for, at de krævede betingelser foreligger for hver undtagelse, skal medlemsstaterne sikre, at enhver handling, der påvirker de beskyttede arter, kun tillades ved beslutninger, som indeholder en præcis og tilstrækkelig begrundelse, der henviser til begrundelser, betingelser og krav i det nævnte direktivs artikel 9, stk. 1 og 2 (jf. i denne retning dom af 8.6.2006, WWF Italia m.fl.,
C-60/05
,
EU:C:2006:378
, præmis
og
).
Hvad angår den maltesiske lovgivning skal det i modsætning til, hvad Kommissionen i det væsentlige har gjort gældende, konstateres, at den gældende nationale lovgivning på området for beskyttelse af vilde fugle klart og nøjagtigt angiver undtagelseskriterierne og pålægger de myndigheder, der har ansvaret for deres anvendelse, at tage hensyn hertil. Som det er anført i nærværende doms præmis 10 og 16, gennemfører Regulation 9 i loven om beskyttelse af vilde fugle nemlig i det væsentlige artikel 9 i direktiv 2009/147, mens Regulation 4 i rammebestemmelserne pålægger ministeren ved indledningen af en fangstsæson af levende finkearter om efteråret at kontrollere, at der ikke findes nogen anden tilfredsstillende løsning som omhandlet i artikel 9, stk. 1, i direktiv 2009/147. Denne konstatering kan ikke drages i tvivl af den af Kommissionen påberåbte omstændighed, at rammebestemmelserne slet ikke henviser til opdræt i fangenskab og ikke specifikt pålægger ministeren at vurdere, om opdræt i fangenskab udgør en anden tilfredsstillende løsning, inden denne giver tilladelse til fældefangst af finker i en given sæson.
Til gengæld må det konstateres, at erklæringerne fra 2014 og 2015, der giver tilladelse til fældefangst om efteråret af finker i 2014- og 2015-sæsonen, ikke er i overensstemmelse med artikel 9 i direktiv 2009/147.
Disser erklæringer indeholder nemlig ingen henvisning til, at der ikke findes nogen anden tilfredsstillende løsning. Desuden henviser disse erklæringer under alle omstændigheder heller ikke til de tekniske, juridiske og videnskabelige rapporter, der ifølge Republikken Malta blev fremlagt for det ornitologiske udvalg, eller de anbefalinger, der støttede sig på disse forhold, som ifølge denne medlemsstat blev tilsendt ministeren af det ornitologiske udvalg, og som opfordrede til, at den pågældende undtagelse blev indrømmet, i betragtning af, at alle de i artikel 9, stk. 1, litra c), i direktiv 2009/147 fastsatte betingelser, herunder at der ikke fandtes nogen anden tilfredsstillende løsning, blev anset for at være opfyldt.
Heraf følger det, at de nævnte erklæringer ikke udgør beslutninger, som indeholder en præcis og tilstrækkelig begrundelse, der henviser til betingelsen om, at der ikke findes en anden tilfredsstillende løsning som fastsat i artikel 9 i direktiv 2009/147.
Som følge heraf er klagepunktet om den manglende begrundelse i den maltesiske undtagelsesordning for, at der ikke findes nogen anden tilfredsstillende løsning, begrundet og må derfor tages til følge.
Det følger af ovenstående konstatering, at det ikke i den foreliggende sag synes nødvendigt at undersøge klagepunktet om, at det angiveligt ikke er godtgjort, at der ikke findes nogen anden tilfredsstillende løsning som omhandlet i artikel 9, stk. 1, litra, i direktiv 2009/147.
Den angivelige tilsidesættelse af betingelsen i artikel 9, stk. 1, litra c), i direktiv 2009/147, hvorefter undtagelsen i denne bestemmelse kun kan vedrøre mindre mængder
Parternes argumenter
Kommissionen er af den opfattelse, at den beregning af »mindre mængder«, som WBRU udførte i sin tekniske note, og hvorpå de af den maltesiske undtagelsesordning fastsatte fangstbegrænsninger er baseret, ikke er underbygget af solid videnskabelig dokumentation.
For det første har WBRU ikke identificeret de relevante kildebestande ved hjælp af et pålideligt overvågningssystem. Republikken Malta baserede sig nemlig blot på én undersøgelse, dvs. Raine-undersøgelsen fra 2007, der byggede på et meget begrænset udsnit af fugle. Hvad angår kernebideren blev der ikke gennemført nogen ringkontrol på Malta af denne art, i forhold til hvilken WBRU baserede sig på ringkontroller, der var udført i Italien. WBRU forklarede imidlertid ikke, hvorfor den anså denne bestand for at være et passende alternativ.
For det andet har Republikken Malta hældet til at integrere meget store yngelbestande i dens »referencebestand«, i hvilken forbindelse den baserer sig på et lille antal ringkontroller foretaget på Malta, selv om størstedelen af de nævnte yngelbestande ikke passerer via Malta i forbindelse med deres træk. Republikken Malta har således medtaget den store yngelbestand af bogfinker i Polen i sine »referencebestande«. Imidlertid har fremtrædende ornitologer påpeget, at bogfinker, der yngler i Polen, i forbindelse med deres træk passerer gennem den østlige del af Nederlandene, Tyskland, og Schweiz med henblik på hovedsageligt at overvintre i den sydvestlige del af Frankrig og i den vestlige del af Den Iberiske Halvø. Selv om visse fugle tilsyneladende vandrer ved at passere gennem Malta, forekommer det ikke videnskabeligt korrekt at medtage hele den polske yngelbestand, der består af 5-10 mio. fugle, i »referencebestanden« med henblik på at beregne, hvad der udgør »mindre mængder«.
For det tredje er Republikken Maltas valg af kildebestande ikke i overensstemmelse med den angivne metode. Medlemsstaten har med urette hævdet, at den udelukkende tog hensyn til kildebestande, der kom fra lande, hvor bestandene er stabile eller voksende. Imidlertid viser nylige data fra European Bird Census Council et fald i bestanden for de berørte arter i, alt efter omstændighederne, Tyskland, Italien, Østrig, Polen, Slovenien og Det Forenede Kongerige.
Hvad endelig angår dødeligheden blandt fuglene giver WBRU’s tekniske note ikke en tilstrækkelig forklaring på, hvordan estimaterne for så vidt angår dødeligheden er opnået. De tal, som WBRU har fremlagt, svarer ikke til de tal, der er anført i referenceundersøgelserne eller underbygges ikke af nogen videnskabelig kilde.
Republikken Malta har heroverfor gjort gældende, at Raine-undersøgelsen, der blev udført under BirdLife Maltas ledelse og for denne organisations regning i 2007, stadig til dags dato udgør den nyeste tilgængelige undersøgelse. Kommissionens standpunkt, ifølge hvilket Raine-undersøgelsen ikke opfylder de krav om grundighed og pålidelighed, der er nødvendige for overvågning af fugle, er overraskende, eftersom institutionen selv støtter sig på den samme undersøgelse med henblik på at underbygge forskellige faktuelle argumenter.
Kommissionens kritik for så vidt angår den analyse, som Republikken Malta har foretaget af de syv finkearters bevaringsstatus, er baseret på tidligere erklæringer i den begrundede udtalelse, som indeholder flere antagelser, der er forkerte ud fra en faktuel synsvinkel. I april 2015 foretog de maltesiske myndigheder en ajourført vurdering af arternes bevaringsstatus under hensyntagen til alle de nyeste ajourføringer af videnskabelige data, der modsiger Kommissionens påstande.
Hvad angår dødeligheden blandt de syv berørte finkearter har Republikken Malta gjort gældende, at denne er blevet korrekt fortolket af WBRU i den tekniske note, eftersom WBRU baserede sig på førende videnskabelige kilder. Idet de videnskabelige kilder angav forskellige tal for dødeligheden med hensyn til den samme art, lagde de maltesiske myndigheder det laveste tal til grund i overensstemmelse med Kommissionens vejledning om bæredygtig jagt.
Domstolens bemærkninger
Det skal bemærkes, at medlemsstaternes myndigheder ved udøvelsen af deres kompetence til at meddele undtagelser i overensstemmelse med artikel 9 i direktiv 2009/147 skal tage hensyn til en række kriterier, som vedrører geografiske, klimatiske, miljømæssige og biologiske forhold og navnlig situationen i forhold til arternes formering og samlede årlige dødelighed af naturlige årsager (jf. i denne retning dom af 8.6.2006, WWF Italia m.fl.,
C-60/05
,
EU:C:2006:378
, præmis
).
Det skal for så vidt angår disse kriterier bemærkes, at »mindre mængder« som omhandlet i artikel 9, stk. 1, litra c), i direktiv 2009/147, på grundlag af den foreliggende videnskabelige viden, er enhver indfangning, der er mindre end 1% af den samlede årlige dødelighed af den berørte bestand (gennemsnitsværdi) for de arter, der ikke må jages, og enhver indfangning i størrelsesordenen 1% for de arter, der må jages, idet der ved »den berørte bestand«, for så vidt angår trækfuglearter, forstås bestanden i de regioner, hvorfra de fleste trækfugle, der passerer den region, hvor denne undtagelse gælder under dennes anvendelsesperiode, kommer (jf. i denne retning dom af 11.11.2010, Kommissionen mod Italien,
C-164/09
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2010:672
, præmis
).
Domstolen har i denne forbindelse fastslået, at disse kvantitative kriterier bygger på det arbejde for tilpasning af direktiv 2009/147 til den tekniske og videnskabelige udvikling, som foretages i ORNIS-udvalget, der er oprettet i overensstemmelse med direktivets artikel 16 og sammensat af repræsentanter for medlemsstaterne (jf. i denne retning dom af 8.6.2006, WWF Italia m.fl.,
C-60/05
,
EU:C:2006:378
, præmis
).
Det følger af Domstolens praksis, at selv om de ovennævnte procentsatser ikke er retligt bindende, kan de ikke desto mindre, som følge af den videnskabelige autoritet, som ORNIS-udvalgets arbejde har, og da der ikke er fremlagt videnskabeligt bevis herimod, udgøre et referencegrundlag for vurderingen af, om en undtagelse, som er meddelt i henhold til direktivets artikel 9, stk. 1, litra c), er forenelig med denne bestemmelse (jf. i denne retning dom af 8.6.2006, WWF Italia m.fl.,
C-60/05
,
EU:C:2006:378
, præmis
).
Betingelsen om »mindre mængder« kan ikke opfyldes, såfremt den aktivitet af fuglefangst, der er tilladt i form af fravigelse, ikke sikrer opretholdelsen af bestanden af de pågældende arter på et tilfredsstillende niveau (jf. i denne retning dom af 16.10.2003, Ligue pour la protection des oiseaux m.fl.,
C-182/02
,
EU:C:2003:558
, præmis
).
Det skal i denne henseende bemærkes, at den »berørte bestand«, også kaldet »referencebestanden«, hvad angår stillids og bogfinke ikke kan fastslås på baggrund af den eneste tilgængelige undersøgelse på området i forbindelse med nærværende sag – dvs. Raine-undersøgelsen fra 2007 – ifølge hvilken udsnittet af de ringe, man havde indsamlet for disse to arter, er for begrænset til at give et udtømmende svar for så vidt angår de regioner, hvorfra de fleste fugle, der passerer den region, hvor den pågældende undtagelse gælder, kommer. Under disse omstændigheder og i mangel af ethvert andet relevant bevis må det konstateres, at Republikken Malta ikke har godtgjort, at fangstgrænserne, der er fastsat til 800 individer for stillids og 5000 individer for bogfinker, udgør »mindre mængder« som omhandlet i artikel 9, stk. 1, litra c), i direktiv 2009/147.
Det samme gælder for kernebideren, i forhold til hvilken der for det første ikke er blevet gennemført nogen ringkontrol på Malta, og de maltesiske myndigheder for det andet støttede sig på ringkontrol foretaget i Italien uden at fremlægge noget videnskabeligt bevis til støtte for deres synspunkt om, at et sådant udsnit kunne udgøre et passende »alternativt« udsnit.
Hvad angår de fire andre finkearter, der er omfattet af den pågældende undtagelse, skal det konstateres, at selv om de fangstgrænser, som er tilladt for disse arter i medfør af de maltesiske undtagelsesforanstaltninger, er ganske betydeligt under det loft på 1% af den samlede årlige dødelighed i de pågældende bestande, som er fastlagt i Raine-undersøgelsen fra 2007, kan den begrænsede størrelse af det udsnit af ringmærkede og frigivne fugle – nemlig 112 individer – som ligger til grund for denne undersøgelse, skabe tvivl om korrektheden af identifikationen af disse bestande, især hvis den nævnte undersøgelse sammenholdes med det store antal fugle, der blev rapporteret indfanget på Malta i løbet af efterårssæsonen 2014, hvilket ligger på 7222 finker. Følgelig kan der ikke i forhold til stillids, grønirisk, grønsisken eller gulirisk være tale om videnskabelig sikkerhed for så vidt angår de regioner, der er fastsat i samme undersøgelse som oprindelsesregioner til bestanden i de regioner, hvorfra de fleste trækfugle, der passerer den region, hvor denne undtagelse gælder under dennes anvendelsesperiode, kommer.
Det fremgår desuden af sagens akter, at det først var efter Republikken Maltas vedtagelse af undtagelsesordningen i juli 2014, at der blev foretaget en undersøgelse af vandrestrømmen for de syv berørte finkearter på de maltesiske øer under den pågældende undtagelses anvendelsesperiode.
I øvrigt viser Raine-undersøgelsen fra 2007 selv, at fældefangsten på Malta er så omfattende, at der alene findes en håndfuld fugle af hver af de almindelige finkearter, der yngler på sædvanlig vis på øen, imens de yngler i stort antal i andre regioner i Middelhavsområdet. Ifølge undersøgelsen består yngelbestandene på Malta for navnlig gulirisk, grønirisk og stillids allerhøjst af ét til fem par.
Endelig må det, selv om Republikken Malta hævdede, at den udelukkende tog hensyn til referencebestande, der kom fra lande, hvor bestandene er stabile eller voksende, konstateres, at medlemsstatens valg af bestande ikke altid har været i overensstemmelse med den oplyste metode.
Hvad i denne forbindelse angår stillids skal det bemærkes, at de maltesiske myndigheder, således som det fremgår af WBRU’s tekniske note vedrørende de syv berørte finkearters bevaringsstatus i maj 2015, der af Republikken Malta er blevet vedlagt sagsakterne i den foreliggende sag, med henblik på fangstsæsonen i efteråret 2015 ligeledes tog hensyn til referencebestande, der er i nedgang, eller hvis bevaringsstatus var ukendt. Det samme er tilfældet for så vidt angår grønirisk, gulirisk og grønsisken.
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at Republikken Malta ikke har fremlagt tilstrækkeligt bevis for, at undtagelsesordningen for så vidt angår fældefangst af de syv berørte finkearter gør det muligt at sikre opretholdelsen af bestanden af disse arter på et tilfredsstillende niveau.
Det må derfor og i betragtning af den i nærværende doms præmis 66 nævnte retspraksis konstateres, at betingelsen om »mindre mængder« ikke er opfyldt i den foreliggende sag.
Følgelig må klagepunktet om tilsidesættelse af betingelsen i artikel 9, stk. 1, litra c), i direktiv 2009/147, hvorefter den tilladte fravigelse kun kan vedrøre »mindre mængder«, tages til følge.
Anbringendet om, at det ikke er godtgjort, at den tilladte undtagelse udgør en »fornuftig anvendelse« som omhandlet i artikel 9, stk. 1, litra c), i direktiv 2009/147
Parternes argumenter
Kommissionen har først og fremmest gjort gældende, at fældefangst af fuglearter, der ikke er omfattet af bilag II til direktiv 2009/147, som et mål i sig selv ikke kan udgøre en fornuftig anvendelse som omhandlet i dette direktivs artikel 9, stk. 1, litra c).
Eftersom Republikken Malta endvidere ikke har godtgjort, at den er i stand til at sikre opretholdelsen af bestanden af de syv berørte finkearter på et tilfredsstillende niveau, kan indfangningen af fugle under alle omstændigheder ikke anses for at være fornuftig.
Endelig har Kommissionen ligeledes gjort gældende, at den maltesiske undtagelsesordning er uforholdsmæssig bl.a. i forhold til indrømmelsen af tilladelse til fangstmetoden med klapfælder. I det omfang sådanne fælder i henhold til artikel 8, stk. 1, i direktiv 2009/147, sammenholdt med bilag IV, litra a), til direktivet, kan anses for at udgøre en ikke-selektiv fangstmetode, kan en undtagelse, der indebærer anvendelsen af disse fælder, ikke anses for at være forholdsmæssig.
Republikken Malta har heroverfor gjort gældende, at såvel fangst som fuglehold udgør fornuftig anvendelse som omhandlet i artikel 9 i direktiv 2009/147.
Medlemsstaten har desuden gjort gældende, at den fangstmetode ved hjælp af klapfælder, der er tilladt efter den undtagelsesordning, som den har vedtaget på området for fangst af levende finker, gør det muligt at bedrive selektiv fangst, for så vidt som disse net betjenes manuelt af personer, der er uddannet til fangst af levende fugle og har licens hertil.
Domstolens bemærkninger
Det fremgår af Domstolens praksis, at når betingelsen om, at fangst af beskyttede arter alene må vedrøre bestemte fuglearter i mindre mængder, ikke er opfyldt, kan udnyttelse af fugle til fritidsfangst under alle omstændigheder ikke betragtes som fornuftig som omhandlet i artikel 9, stk. 1, litra c), i direktiv 2009/147 (jf. i denne retning dom af 16.10.2003, Ligue pour la protection des oiseaux m.fl.,
C-182/02
,
EU:C:2003:558
, præmis
, og af 8.6.2006, WWF Italia m.fl.,
C-60/05
,
EU:C:2006:378
, præmis
).
Som det er fastslået i nærværende doms præmis 75, er betingelsen om »mindre mængder« ikke opfyldt i den foreliggende sag. Henset til den i denne doms præmis 82 anførte retspraksis følger det heraf, at anvendelsen af de pågældende fugle til indfangning i fritidsøjemed under alle omstændigheder ikke kan anses for at være fornuftig.
Hvad derudover angår Kommissionens klagepunkt vedrørende den ikke-selektive karakter af den fangstmetode med net, der er tale om i den foreliggende sag, har de maltesiske myndigheder i WBRU’s tekniske note anerkendt, at sådanne net ikke er selektive, eftersom myndigheden indrømmede, at der forekom »bifangster«, på trods af, at nettene betjenes manuelt af fuglejægeren. Den ikke-selektive karakter af denne fangstmetode bekræftes i øvrigt af BirdLife Maltas undersøgelse foretaget i juli 2015.
Følgelig er betingelsen i artikel 9, stk. 1, litra c), i direktiv 2009/147, hvorefter der alene kan gives tilladelse til fangst af levende finker, såfremt denne foretages selektivt, ikke opfyldt i den foreliggende sag. Af denne årsag er betingelserne for at kunne fravige direktivets artikel 8, stk. 1, heller ikke opfyldt i dette tilfælde.
Klagepunktet om, at det ikke er godtgjort, at den indrømmede tilladelse udgør en fornuftig anvendelse som omhandlet i artikel 9, stk. 1, litra c), i direktiv 2009/147, skal derfor tages til følge, såvel som klagepunktet om, at den pågældende indfangningsmetode ikke er selektiv – i strid med denne bestemmelse og med direktivets artikel 8, stk. 1.
Anbringendet om, at det ikke er godtgjort, at undtagelsen er tilladt på strengt kontrollerede betingelser som omhandlet i artikel 9, stk. 1, litra c), i direktiv 2009/147
Parternes argumenter
Kommissionen har gjort gældende, at Republikken Malta ikke har godtgjort, at de betingelser, der opstilles i dens undtagelsesordning, anvendes strengt. Den rapport vedrørende 2014-sæsonen for fældefangst, som Republikken Malta har fremlagt, bekræfter faktisk, at de to søjler i systemet for anvendelse af ordningen – selvrapporteringen via SMS og kontrol på stedet, der lejlighedsvis udføres af politibetjente – udgør systemiske mangler og ikke giver mulighed for en effektiv kontrol af betingelserne for undtagelsen.
For det første er registreringssystemet via SMS baseret på selvrapportering fra licenshavernes side og indebærer derfor en stor risiko for misbrug. Det særdeles mistænkelige antal fugle, der blev rapporteret indfanget ved hjælp af SMS-systemet i løbet af 2014 er et godt eksempel på denne risiko. For det andet har Republikken Malta ikke godtgjort, at den anden søjle i dens system for anvendelsen af ordningen – kontrol på stedet – sikrer en tilstrækkelig streng overvågning.
I øvrigt har flere rapporter udfærdiget af ikkestatslige organisationer vedrørende 2014-sæsonen for fældefangst vist, at overvågningen var utilstrækkelig. Disse rapporter peger på en udbredt manglende overholdelse af betingelserne for undtagelsen, der går fra brugen af ulovlige lokkefløjter til misbrug af »engangs«-ringene til fældefangst af arter, der ikke er omfattet af undtagelsen, såvel som manglende overholdelse af begrænsningerne i forhold til de godkendte perioder og steder, bl.a. i kraft af den massive brug af fældefangst inden for »Natura 2000«-områder.
Republikken Malta har heroverfor gjort gældende, at den har indført en håndhævelses- og overvågningsordning af en strenghed, der ikke før er set inden for Unionen. Anvendelsen af et system med et påbud om i realtid at rapportere fangster over telefonen har gjort det muligt i realtid at samle og efterprøve alle de enkelte licenshaveres bytte såvel som anvendelsen af de individuelle fangstbegrænsninger og at overvåge anvendelsen af de nationale kvoter. Samtlige licenshavere er blevet pålagt at mærke hver indfanget fugl, så snart fangsten er udført, med en særligt mærket engangsring. Anvendelsen af ringe overvåges nøje i forbindelse med stikprøvekontroller i felten. Ved sæsonens afslutning skal de ubrugte ringe gives tilbage til myndighederne.
Republikken Malta har endelig anført, at de maltesiske myndigheder under undtagelsens anvendelsesperiode sædvanligvis dagligt har indsat mere end 50 yderligere betjente for at kontrollere overholdelsen af de retlige betingelser. 100% af de registrerede fangstområder er blevet kontrolleret på et tidspunkt under undtagelsens anvendelsesperiode. 23% af alle enkelte licenshaver er blevet underlagt grundige stikprøvekontroller.
Domstolens bemærkninger
Hvad bl.a. angår fangst af fugle som den i hovedsagen omhandlede kan den kun tillades i henhold til artikel 9, stk. 1, litra c), i direktiv 2009/147, såfremt den navnlig tilrettelægges på en sådan måde, at den udøves på strengt kontrollerede betingelser (jf. i denne retning dom af 16.10.2003, WWF Italia m.fl.,
C-182/02
,
EU:C:2003:558
, præmis
).
I denne henseende skal det bemærkes, at det er ubestridt, at tredive licenshavere angav at have nået den individuelle fangstbegrænsning for en sæson på ti finker på sæsonens sidste dag, som var den dag, hvor den i nærværende doms præmis 70 omtalte undersøgelse af vandrestrømmen for de syv omhandlede finkearter viste det laveste vandreniveau af finker for hele sæsonen. Under disse omstændigheder forekommer det usikkert, at disse angivelser er korrekte.
I en maltesisk sammenhæng, der er karakteriseret ved et meget stort antal licenshavere, nemlig flere end 4000, og registrerede fælder, nemlig flere end 6400, synes det forhold, at blot 23% af fældefangerne blev underkastet individuelle kontroller, at være utilstrækkeligt.
I øvrigt fremgår det af BirdLife Maltas undersøgelse fra juli 2015, at manglende overholdelse af begrænsningerne i forhold til de autoriserede fangstperioder og fangstområder – bl.a. i kraft af fældefangst inden for »Natura 2000«-områder – var relativt hyppig i fangstsæsonen i efteråret 2014.
Ifølge denne undersøgelse blev der leveret 41591 engangsringe for fangstsæsonen i efteråret 2014 med viden om, at fangstbegrænsningen for samtlige syv finkearter var fastsat til 26850 fugle. Systemet forudsatte, at licenshaverne havde pligt til at returnere ubrugte ringe. Ved sæsonens afslutning var licenshaverne imidlertid fortsat i besiddelse af 38602 ringe – dvs. 11752 flere end fangstbegrænsningen på 26850 fugle og 31380 flere end de 7222 finker, der var angivet at være blevet indfanget i den nævnte sæson.
Det følger af det ovenstående, at Republikken Malta ikke har godtgjort, at den pågældende undtagelse anvendes på strengt kontrollerede betingelser som omhandlet i artikel 9, stk. 1, litra c), i direktiv 2009/147. Følgelig skal klagepunktet om manglende godtgørelse tiltrædes.
Det må følgelig konstateres, at Republikken Malta har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5, litra a) og e), og artikel 8, stk. 1, i direktiv 2009/147, sammenholdt med dette direktivs artikel 9, stk. 1, idet den har vedtaget en undtagelsesordning, der tillader, at syv arter af vilde finker (bogfinke
Fringilla coelebs
, tornirisk
Carduelis cannabina
, stillids
Carduelis carduelis
, grønirisk
Carduelis chloris
, kernebider
Coccothraustes coccothraustes
, gulirisk
Serinus serinus
og grønsisken
Carduelis spinus
) fanges levende.
Sagsomkostninger
Ifølge artikel 138, stk. 1, i Domstolens procesreglement pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at Republikken Malta tilpligtes at betale sagsomkostningerne, og Republikken Malta har tabt sagen, bør det pålægges denne at betale sagsomkostningerne.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Tredje Afdeling):

1)
Republikken Malta har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5, litra a) og e), og artikel 8, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/147/EF af 30. november 2009 om beskyttelse af vilde fugle, sammenholdt med dette direktivs artikel 9, stk. 1, idet den har vedtaget en undtagelsesordning, der tillader, at levende fugle af syv arter af vilde finker (bogfinke
Fringilla coelebs
, tornirisk
Carduelis cannabina
, stillids
Carduelis carduelis
,
grønirisk
Carduelis chloris
, kernebider
Coccothraustes coccothraustes
, gulirisk
Serinus serinus
og grønsisken
Carduelis spinus
) fanges levende
.

2)
Republikken Malta betaler sagsomkostningerne.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.
(
i
) – Der er foretaget en sproglig rettelse i præmis 63 efter den oprindelige offentliggørelse af teksten.