CELEX: 62015CJ0433
Povreda obveze države članice
Mlijeko i mliječni proizvodi
Dodatna pristojba na mlijeko
Tržišne godine 1995./1996. do 2008./2009.
Uredba (EZ) br. 1234/2007
Članci 79., 80. i 83.
Uredba (EZ) br. 595/2004
Članci 15. i 17.
Povreda
Neplaćanje pristojbe u predviđenim rokovima
Država članica nije prisilno naplatila pristojbu u slučaju njezina neplaćanja

Svojom tužbom Europska komisija zahtijeva od Suda da utvrdi da je, time što je propustila osigurati da se dodatna pristojba za proizvodnju koja je ostvarena u Italiji, a koja premašuje nacionalnu kvotu, u razdoblju od prve godine stvarne primjene dodatne pristojbe u Italiji (1995./1996.) do posljednje godine u kojoj je u Italiji utvrđena prekomjerna proizvodnja (2008./2009.),
–
stvarno potražuje od proizvođača koji su pridonijeli svakom prekoračenju proizvodnje i
–
pravodobno plati, nakon što se otkupljivače i proizvođače obavijesti o dospjelom iznosu, u slučaju izravne prodaje, ili
–
u slučaju neplaćanja u predviđenim rokovima, evidentira za naplatu i eventualno prisilno naplati od tih otkupljivača ili proizvođača,
Talijanska Republika povrijedila obveze koje ima na temelju relevantnih odredbi prava Unije koje se primjenjuju na predmetne tržišne godine, a osobito članaka 1. i 2. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3950/92 od 28. prosinca 1992. o uvođenju dodatne pristojbe u sektoru mlijeka i mliječnih proizvoda (
SL 1992., L 405, str. 1
.), članka 4. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1788/2003 od 29. rujna 2003. o uvođenju pristojbe u sektoru mlijeka i mliječnih proizvoda (
SL 2003., L 270, str. 123
.), članaka 79., 80. i 83. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1234/2007 od 22. listopada 2007. o uspostavljanju zajedničke organizacije poljoprivrednih tržišta i o posebnim odredbama za određene poljoprivredne proizvode (Uredba o jedinstvenom ZOT‑u) (
SL 2007., L 299, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 9., str. 61.) te, u odnosu na provedbene odredbe Komisije, članka 7. Uredbe (EEZ) br. 536/93 od 9. ožujka 1993. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu dodatne pristojbe u sektoru mlijeka i mliječnih proizvoda (
SL 1993., L 57, str. 12
.), članka 11. stavaka 1. i 2. Uredbe (EZ) br. 1392/2001 od 9. srpnja 2001. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu Uredbe br. 3950/92 (
SL 2001., L 187, str. 19
.) te, konačno, članaka 15. i 17. Uredbe (EZ) br. 595/2004 od 30. ožujka 2004. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu Uredbe br. 1788/2003 (
SL 2004., L 94, str. 22
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 8., str. 281.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1468/2006 od 4. listopada 2006. (
SL 2006., L 274, str. 6
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 39., str. 124.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 595/2004).
Pravni okvir
U skladu s prvom uvodnom izjavom Uredbe br. 3950/92, sustav dodatne pristojbe u sektoru mlijeka i mliječnih proizvoda, koji „ima za svrhu smanjiti neravnotežu između ponude i potražnje na tržištu mlijeka i mliječnih proizvoda te strukturne prekoračene količine koje su njezina posljedica, […] i dalje je potreban kako bi se u budućnosti postigla bolja ravnoteža na tržištu” [neslužbeni prijevod].
Članak 1. Uredbe br. 3950/92 određuje:
„Tijekom sedam novih uzastopnih razdoblja od dvanaest mjeseci, počevši od 1. travnja 1993., proizvođači kravljeg mlijeka plaćaju dodatnu pristojbu na količine mlijeka ili ekvivalenta mlijeku isporučene otkupljivaču ili prodane izravno za potrošnju tijekom predmetnog razdoblja od dvanaest mjeseci koje prekoračuju količinu koja će se naknadno utvrditi.
Pristojba se utvrđuje u visini od 115 % ciljane cijene mlijeka.” [neslužbeni prijevod]
Članak 2. stavak 1. navedene uredbe propisuje:
„Pristojba se plaća na sve količine mlijeka ili ekvivalenta mlijeku koje se stavljaju na tržište tijekom predmetnog razdoblja od dvanaest mjeseci i koje prekoračuju količine iz članka 3. Raspodjeljuje se među proizvođačima koji su pridonijeli prekoračenju.
U skladu s odlukom države članice, utvrđuje se sudjelovanje proizvođača u plaćanju dospjele pristojbe, nakon eventualne preraspodjele neiskorištenih referentnih količina, bilo na razini otkupljivača, ovisno o prekoračenju koje preostaje nakon što su neiskorištene referentne količine preraspodijeljene razmjerno referentnim količinama kojima raspolaže svaki od tih proizvođača, bilo na nacionalnoj razini, ovisno o prekoračenju referentne količine kojom raspolaže svaki od tih proizvođača.” [neslužbeni prijevod]
Uredba br. 3950/92 počevši od 1. travnja 2004. stavljena je izvan snage člankom 25. Uredbe br. 1788/2003. Uvodna izjava 5. potonje uredbe glasi:
„Pristojbu bi trebalo odrediti na razini čiji će učinak biti odvraćajući te je države članice plaćaju čim je prekoračena nacionalna referentna količina. Država članica pristojbu bi potom trebala raspodijeliti između proizvođača koji su pridonijeli prekoračenju. Potonji odgovaraju državi članici za plaćanje svojeg dijela dospjele pristojbe zbog same činjenice da su prekoračili svoju raspoloživu količinu.” [neslužbeni prijevod]
Članak 1. te uredbe, pod naslovom „Opseg”, određuje:
„1.   Za 11 uzastopnih razdoblja od dvanaest mjeseci počevši od 1. travnja 2004. (u daljnjem tekstu: razdoblja od dvanaest mjeseci) uvodi se pristojba (u daljnjem tekstu: pristojba) na količine kravljeg mlijeka ili druge mliječne proizvode koji se stavljaju na tržište tijekom predmetnog razdoblja koje prekoračuju referentne nacionalne količine utvrđene u Prilogu I.
2.   Te se količine raspodjeljuju među proizvođačima u skladu s odredbama članka 6., uz razlikovanje između isporuka i izravne prodaje, kako su definirane u članku 5. Svako prekoračenje nacionalne referentne količine i pristojba koja je njegova posljedica utvrđuju se na nacionalnoj razini u svakoj državi članici, u skladu s poglavljem 3. i zasebno za isporuke i izravnu prodaju.
3.   Nacionalne referentne količine iz Priloga I. utvrđuju se ne dovodeći u pitanje eventualnu reviziju s obzirom na opće stanje na tržištu i posebne okolnosti u nekim državama članicama.” [neslužbeni prijevod]
Članak 3. Uredbe br. 1788/2003, pod naslovom „Plaćanje pristojbe”, propisuje:
„1.   Države članice odgovaraju Zajednici za pristojbu koja se plaća za prekoračenje nacionalne referentne količine, utvrđene na nacionalnoj razini i zasebno za isporuke i izravnu prodaju, te je uplaćuju Europskom fondu za smjernice i jamstva u poljoprivredi (EFSJP) do granice od 99 % dospjelog iznosa prije 1. listopada po isteku predmetnog razdoblja od dvanaest mjeseci.
2.   Ako pristojba predviđena stavkom 1. nije plaćena prije datuma dospijeća i nakon savjetovanja s odborom [EFSJP‑a], Komisija od mjesečnih predujmova za troškove predmetne države članice odbija iznos koji je jednak neplaćenoj pristojbi u smislu članka 5. stavka 1. i članka 7. stavka 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1258/1999 od 17. svibnja 1999. o financiranju zajedničke poljoprivredne politike [
SL 1999., L 160, str. 103
.] […]
3.   Komisija utvrđuje detaljna pravila za primjenu ovog članka u skladu s postupkom iz članka 23. stavka 2.” [neslužbeni prijevod]
U skladu s člankom 4. te uredbe, pod naslovom „Sudjelovanje proizvođača u plaćanju dospjele pristojbe”:
„Obvezu plaćanja pristojbe, u skladu s člancima 10. i 12., u potpunosti dijele proizvođači koji su pridonijeli svakom prekoračenju nacionalnih referentnih količina iz članka 1. stavka 2.
Ne dovodeći u pitanje članak 10. stavak 3. i članak 12. stavak 1., proizvođači odgovaraju državama članicama za svoj dio dospjele pristojbe, koji se izračunava u skladu s odredbama poglavlja 3., zbog same činjenice da su prekoračili referentne količine kojima su raspolagali.” [neslužbeni prijevod]
Uredba br. 1788/2003 stavljena je izvan snage člankom 201. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 1234/2007 počevši od 1. travnja 2008. Odredbe potonje uredbe kojima se uređuje sustav ograničenja proizvodnje u sektoru mlijeka, na temelju njezina članka 204. stavka 2. točke (f), primjenjuju se od 1. srpnja 2008. Uvodna izjava 38. te uredbe glasi:
„Pristojbu za prekoračene količine trebalo bi utvrditi na razini čiji će učinak biti odvraćajući a države članice trebale bi ju platiti čim se prekorači nacionalna kvota. Država članica trebala bi teret plaćanja podijeliti između proizvođača koji su pridonijeli prekoračenju. Ti bi proizvođači trebali biti dužni platiti državi članici svoj dio ukupne pristojbe zbog same činjenice da su prekoračili količine kojima su raspolagali. Države članice trebale bi platiti Europskom fondu za jamstva u poljoprivredi (EFJP) pristojbu koja odgovara prekoračenju njihove nacionalne kvote, umanjeno za paušalni iznos od 1 %, kako bi se uzeli u obzir slučajevi stečaja ili konačne nesposobnosti nekih proizvođača da sudjeluju u plaćanju dospjele pristojbe.”
Članak 78. Uredbe br. 1234/2007 pod naslovom „Pristojba za prekoračene količine”, glasi:
„1.   Za mlijeko i mliječne proizvode koji su stavljeni na tržište u količinama koje prekoračuju nacionalnu kvotu utvrđenu u skladu s pododjeljkom II., plaća se pristojba za prekoračene količine.
Pristojba iznosi 27,83 [eura] za svakih 100 kilograma mlijeka.
[…]
2.   Države članice duguju Zajednici pristojbu za prekoračene količine koja proizlazi iz prekoračenja nacionalne kvote utvrđene na nacionalnoj razini odvojeno za isporuke i izravne prodaje, te su 99 % dospjelog iznosa dužne platiti EFJP‑u između 16. listopada i 30. studenoga nakon dotičnog dvanaestomjesečnog razdoblja.
3.   Ako se pristojba za prekoračene količine, koja je predviđena stavkom 1., ne plati u utvrđenom roku, Komisija, nakon savjetovanja s Odborom za poljoprivredne fondove, od mjesečnih plaćanja u smislu članka 14. i članka 15. stavka 2. Uredbe (EZ) br. 1290/2005 odbija iznos jednak neplaćenoj pristojbi za prekoračene količine. Prije donošenja odluke, Komisija upozorava dotičnu državu članicu koja iznosi svoje stajalište u roku od jednog tjedna. […]
[…]”
Članak 79. te uredbe, pod naslovom „Sudjelovanje proizvođača u plaćanju pristojbe za prekoračene količine”, određuje:
„Pristojba za prekoračene količine u cijelosti se raspodjeljuje, u skladu s člancima 80. i 83., među proizvođačima koji su pridonijeli svakom prekoračenju nacionalne kvote iz članka 66. stavka 2.
Ne dovodeći u pitanje članak 80. stavak 3. i članak 83. stavak 1., proizvođači su dužni platiti državi članici svoj dio dospjele pristojbe, izračunate u skladu s člancima 69., 70. i 80., zbog same činjenice da su prekoračili kvote kojima su raspolagali.”
Članak 80. te uredbe, pod naslovom „Pristojba za prekoračene količine u slučaju isporuka”, u verziji izmijenjenoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 72/2009 od 19. siječnja 2009. (
SL 2009., L 30, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 68., str. 85.), propisuje:
„1.   Kako bi se izradio konačni obračun pristojbe za prekoračene količine, količine koje isporučuje svaki proizvođač smanjuju se ili povećavaju, primjenom koeficijenata i pod uvjetima koje odredi Komisija, ovisno o tome koliko se stvarni udio masti razlikuje od referentnog.
Na nacionalnoj se razini pristojba za viškove količine računa na temelju iznosa isporuka, prilagođenog u skladu s prvim podstavkom.
[…]
3.   Sudjelovanje svakog proizvođača u plaćanju pristojbe za prekoračene količine utvrđuje se odlukom države članice, nakon eventualne ponovne raspodjele svih neiskorištenih dijelova nacionalne kvote dodijeljene za isporuke, i to razmjerno individualnim kvotama svakog proizvođača ili u skladu s objektivnim mjerilima koje utvrde države članice:
(a)
ili na nacionalnoj razini na temelju iznosa za koji je prekoračena kvota svakog proizvođača;
(b)
ili najprije na razini otkupljivača, a potom, prema potrebi, na nacionalnoj razini.
Ako se primjenjuje treći podstavak članka 78. stavka 1., pri utvrđivanju udjela svakoga proizvođača u iznosu pristojbe koja se plaća zbog primjene više stope iz toga podstavka, države su članice dužne osigurati da se taj iznos razmjerno razdijeli među proizvođačima odgovornima na temelju objektivnih kriterija koje utvrđuje država članica.”
U skladu s člankom 83. Uredbe br. 1234/2007, pod naslovom „Pristojba za prekoračene količine u slučaju izravnih prodaja”:
„1.   Ako je riječ o izravnim prodajama, udio svakog proizvođača u plaćanju pristojbe za prekoračene količine utvrđuje se odlukom države članice, nakon eventualne ponovne raspodjele svih neiskorištenih dijelova nacionalne kvote dodijeljene za izravne prodaje, i to na odgovarajućoj teritorijalnoj razini ili na nacionalnoj razini.
2.   Države članice utvrđuju osnovu za izračunavanje udjela proizvođača u plaćanju pristojbe za prekoračene količine dospjele na ukupnu količinu mlijeka koje je prodano, preneseno ili iskorišteno za proizvodnju prodanih ili prenesenih mliječnih proizvoda, i to na temelju mjerila koje utvrdi Komisija.
3.   Za izradu konačnog obračuna pristojbe za prekoračene količine ne uzimaju se u obzir nikakve korekcije povezane s udjelom masti.
4.   Komisija određuje na koji način i kada se pristojba za prekoračene količine mora platiti nadležnom tijelu države članice.”
Člankom 7. Uredbe br. 536/93 određuje se:
„1.   Države članice poduzimaju sve potrebne mjere nadzora kako bi osigurale naplatu pristojbe na količine mlijeka i ekvivalenta mlijeku koje su stavljene na tržište uz prekoračenje bilo koje količine iz članka 3. Uredbe (EEZ) br. 3950/92. […]
[…]
3.   Država članica fizički provjerava točnost obračunavanja količina mlijeka i ekvivalenta mlijeku koje se stavljaju na tržište te u tu svrhu provodi kontrole transporta mlijeka tijekom prikupljanja na poljoprivrednim gospodarstvima i na licu mjesta izvršava, među ostalim, provjeru:
(a)
[…] prostorija […] otkupljivača […]
(b)
[…] prostorija […] proizvođača […]
[…]” [neslužbeni prijevod]
Uredba br. 1392/2001 na temelju članka 16. stavka 1. i članka 17. zamijenila je Uredbu br. 536/93 s učinkom od 31. ožujka 2002. Članak 11. Uredbe br. 1392/2001, pod naslovom „Provjere koje provode države članice”, propisuje:
„1.   Države članice poduzimaju sve potrebne mjere nadzora kako bi osigurale da se pristojba na količine mlijeka i ekvivalenta mlijeku koje su stavljene na tržište uz prekoračenje bilo koje količine iz članka 3. Uredbe (EEZ) br. 3950/92 pravilno ubire te da je, u slučaju isporuka, plaćaju predmetni proizvođači.
2.   Države članice poduzimaju dodatne mjere kako bi:
(a)
nadzirale slučajeve potpunog ili djelomičnog napuštanja proizvodnje mlijeka i/ili referentne količine u skladu s člankom 8. točkom (a) Uredbe (EEZ) br. 3950/92, kada se primjenjuju odgovarajuće odredbe te uredbe;
(b)
zajamčile da su zainteresirane strane upoznate s kaznenim ili upravnim sankcijama kojima se izlažu u slučaju nepoštovanja odredbi Uredbe (EEZ) br. 3950/92 i ove uredbe.
[…]” [neslužbeni prijevod]
Uredba br. 1392/2001 s učinkom od 1. travnja 2004. stavljena je izvan snage Uredbom br. 595/2004, čije se odredbe na temelju njezina članka 28. primjenjuju počevši od razdoblja 2004./2005. Članak 15. potonje uredbe, pod naslovom „Rok plaćanja”, određuje:
„1.   Svake godine prije 1. listopada otkupljivači, a u slučaju izravne prodaje i proizvođači koji podliježu plaćanju pristojbe, plaćaju nadležnom tijelu utvrđeni iznos u skladu s pravilima koje utvrđuje država članica.
2.   U slučaju nepoštivanja roka iz stavka 1., na dospjele iznose plaća se godišnja kamata prema tromjesečnim referentnim stopama važećim svake godine na dan 1. listopada, kako su navedene u Prilogu II., uvećane za jedan postotni poen.
Kamata se plaća državama članicama.
3.   Države članice prijavljuju Europskom fondu za jamstva u poljoprivredi (EFJP) iznose koji su rezultat primjene članka 3. Uredbe (EZ) br. 1788/2003, zajedno s izdacima koji se prijavljuju svake godine za mjesec studeni.
[…]”
Članak 17. Uredbe br. 595/2004, pod naslovom „Naplata pristojbe”, propisuje:
„Države članice poduzimaju sve potrebne mjere kako bi osigurale da se pristojba pravilno naplaćuje i raspoređuje na proizvođače koji su pridonijeli prekoračenju.”
Dana 16. srpnja 2003. Vijeće je na temelju članka 88. stavka 2. trećeg podstavka UEZ‑a, koji je postao članak 108. stavak 2. treći podstavak UFEU‑a, donijelo Odluku 2003/530/EZ o spojivosti potpore koju Talijanska Republika namjerava dodijeliti svojim proizvođačima mlijeka sa zajedničkim tržištem (
SL 2003., L 184, str. 15
.). Uvodne izjave 2. do 5. i 7. i 8. te odluke glase:
„(2)
Talijanski proizvođači mlijeka u razdoblju od 1995./1996. do 2001./2002. proizveli su mlijeka u količini većoj od svojih referentnih količina te moraju Zajednici platiti iznos od 1386475250 eura na ime dodatne pristojbe na mlijeko i mliječne proizvode koja je predviđena Uredbom (EEZ) br. 3950/92.
(3)
Talijanska tijela većinu tog iznosa nisu naplatila jer su nacionalni upravni sudovi odnosnim proizvođačima odobrili prekid plaćanja.
(4)
Trenutačno stanje u Italiji obilježava činjenica da se pri naplati dodatne pristojbe javlja niz poteškoća, koje su rezultirale velikim brojem sudskih predmeta koji su u tijeku i koji bi mogli prilično dugo onemogućavati plaćanja.
(5)
Talijanska tijela predviđaju mjere radi rješavanja tekućih sudskih sporova i uklanjanja socijalnih napetosti koje trenutačno postoje, a u skladu s kojima ti proizvođači mlijeka mogu svoje preostale dugove, bez kamata, otplatiti u nekoliko godina putem odgođenog plaćanja.
[…]
(7)
Kako bi se ubuduće izbjegli slični problemi, talijanska vlada obvezuje se strogo primjenjivati dodatnu pristojbu na temelju novog zakona o budućem upravljanju mliječnim kvotama, kojim se predviđaju temeljita preinaka i osuvremenjivanje njegovih provedbenih odredbi. Prema Komisijinoj ocjeni, predmetni zakon dobra je zakonodavna osnova za primjenu sustava te bi sustav trebao dobro funkcionirati ako se u potpunosti i pravilno provede.
(8)
Kako se pojedinačnim talijanskim proizvođačima mlijeka o kojima je riječ ne bi nametnuli teški financijski tereti koje bi im vjerojatno uzrokovala obveza trenutačnog plaćanja cjelokupnih dospjelih iznosa i kako bi se time ublažile postojeće socijalne napetosti, postoje iznimne okolnosti koje opravdavaju to da se potpora koju Talijanska Republika namjerava tim proizvođačima mlijeka dodijeliti u obliku predplaćanja i odgođenog plaćanja, ako su ispunjeni uvjeti iz ove Odluke, smatra spojivom sa zajedničkim tržištem, što predstavlja odstupanje od članka 87. Ugovora.” [neslužbeni prijevod]
Članak 1. te odluke određuje:
„Potpora koju Talijanska Republika namjerava dodijeliti proizvođačima mlijeka tako što će sama izvršiti plaćanje Zajednici iznosa koji oni duguju Zajednici na temelju dodatne pristojbe na mlijeko i mliječne proizvode za razdoblje od 1995./1996. do 2001./2002. i tako što će tim proizvođačima dopustiti otplatu njihova duga odgođenim plaćanjem u razdoblju od nekoliko godina bez kamata iznimno se smatra spojivom sa zajedničkim tržištem pod uvjetom da:
–
proizvođači otplate iznos u cijelosti u jednako velikim godišnjim obrocima,
–
rok otplate nije dulji od 14 godina, počevši od 1. siječnja 2004.” [neslužbeni prijevod]
Predsudski postupak i zahtjevi stranaka
Nakon što je prikupila podatke o tome da su u Italiji nedovoljno naplaćeni iznosi dodatne pristojbe koju plaćaju proizvođači kravljeg mlijeka, Komisija je smatrala da Talijanska Republika nije ispunila svoje obveze da među proizvođačima koji su pridonijeli svakom prekoračenju nacionalnih referentnih količina u potpunosti raspodijeli dodatnu pristojbu koju oni pojedinačno plaćaju, da obračuna odgovarajući pojedinačni dug, da nadzire plaćaju li dotični doista taj dug te da, u slučaju neplaćanja, naplati dospjele iznose.
Nizom prepiski između srpnja 2008. i srpnja 2012., uglavnom u okviru postupka EU Pilot, Komisijine službe talijanskoj su vladi uputile zahtjeve za pružanje informacija o tome kako napreduje naplata te dodatne pristojbe na mlijeko. Komisijini zahtjevi, među ostalim, odnosili su se na raspodjelu dodatne pristojbe među onima koji su je obvezni plaćati i na poduzete mjere naplate u slučaju neplaćanja, na posljedicu provedenih izmjena zakona na učinkovitost naplate dodatne pristojbe kao i na upravne postupke naplate i upravljanje sporovima.
S obzirom na to da nije bila zadovoljna odgovorima talijanskih vlasti, Komisija je Talijanskoj Republici dopisom od 21. lipnja 2013. uputila pismo opomene, pozvavši je da se o tome očituje. Ta je država članica odgovorila dopisom od 23. rujna 2013., popraćenim trima dodatnim dopisima od 30. rujna 2013. te 21. siječnja i 7. veljače 2014.
Komisija je, s obzirom na „ustrajnu stagnaciju postupaka naplate i značajne neplaćene iznose”, 10. srpnja 2014. Talijanskoj Republici uputila obrazloženo mišljenje te je tu državu članicu pozvala da poduzme potrebne mjere kako bi postupila u skladu s tim mišljenjem u roku od dva mjeseca od njegova primitka. S obzirom na to da je talijanska vlada zahtijevala da joj se odobri dodatni rok za davanje odgovora, Komisija je taj zahtjev prihvatila dopustivši joj da svoj odgovor dostavi do 11. listopada 2014.
Dopisom od 13. listopada 2014., dopunjenim 22. listopada i 25. studenoga 2014., Talijanska Republika odgovorila je na prigovore iznesene u obrazloženom mišljenju.
S obzirom na to da je argumentacija talijanskih vlasti nije uvjerila, Komisija je odlučila podnijeti ovu tužbu.
O tužbi
Uvodne napomene
Kao prvo, treba navesti da Komisija u tužbenim zahtjevima zahtijeva od Suda da utvrdi da je Talijanska Republika povrijedila obveze koje ima na temelju „[r]elevantnih odredbi prava Unije koje su se primjenjivale tijekom odnosnih godina, osobito” odredbe iz točke 1. ove presude. Međutim, u uvodnom dijelu ove tužbe i u njezinoj točki 2. Komisija navodi, ne spominjući pritom izraz „osobito”, različite odredbe prava Unije koje su predmet povrede za koju se tuženik tereti. Osim toga, iz te tužbe ne proizlazi da je Komisija u nju namjeravala uključiti druge odredbe prava Unije osim onih koje su izričito navedene u točki 1. ove presude. U tim okolnostima tužbene zahtjeve treba shvatiti na način da se odnose samo na potonje odredbe.
Kao drugo, treba pojasniti da se tužba zbog povrede obveze koju je Komisija podnijela odnosi na propust Talijanske Republike da poduzme potrebne mjere kako bi postupila u skladu s određenim obvezama koje ima na temelju prava Unije i koje se odnose na sustav dodatne pristojbe na proizvodnju mlijeka ostvarenu iznad nacionalne kvote kojom raspolaže ta država članica. Komisija toj državi članici prigovara da nije uspostavila sustav kojim se jamči da se dodatna pristojba koja se plaća na nacionalnoj razini stvarno potražuje od predmetnih gospodarskih subjekata te da je oni plate ili, ako je ne plate, da je naplate nadležna tijela.
U tužbenim zahtjevima, međutim, ne spominju se konkretni iznosi generirani neprovođenjem naplate tijekom različitih tržišnih godina u kojima se primjenjuje dodatna pristojba kao ni ukupan iznos koji obuhvaća sva predmetne tržišne godine u kojima se primjenjuje dodatna pristojba.
Iz toga slijedi da u okviru ove tužbe nije potrebno utvrditi odgovara li ukupan iznos još nenaplaćenih dodatnih pristojbi svoti od 1343 milijuna eura, kao što to proizlazi iz Komisijinih podnesaka, ili svoti od 827,39 milijuna eura, prema navodima Talijanske Republike.
Ipak, unatoč razlikama u gledištima stranaka u pogledu već naplaćenih iznosa i onih koji su preostali za naplatu, treba utvrditi da na 11. listopada 2014., datum naveden u točki 23. ove presude, dakle više od 18 godina nakon završetka prve tržišne godine u kojoj se primjenjuje dodatna pristojba u Italiji i više od pet godina od posljednje tržišne godine, talijanske vlasti još uvijek nisu naplatile znatne iznose koji se duguju na temelju dodatne pristojbe.
Ovu tužbu treba razmotriti s obzirom na te okolnosti.
Meritum
Argumentacija stranaka
Komisija tvrdi da na dan 11. listopada 2014. – to jest datum isteka roka određenog u obrazloženom mišljenju, kojem je pridodan dodatni rok od mjesec dana – Talijanska Republika nije uspostavila učinkovit sustav naplate iznosa koji se duguju na temelju dodatne pristojbe na mlijeko za tržišne godine 1995./1996. do 2008./2009.
Komisija smatra da je Talijanska Republika povrijedila svoju obvezu da raspodijeli i u potpunosti naplati dodatnu pristojbu, s dužnom pažnjom i žurno, od proizvođača koji su pridonijeli svakom prekoračenju nacionalnih referentnih količina. U tom se pogledu, među ostalim, poziva na sudsku praksu proisteklu iz presude od 21. siječnja 1999., Njemačka/Komisija (
C‑54/95
,
EU:C:1999:11
, t.
177.
), u skladu s kojom je na državama članicama da na temelju opće obveze dužne pažnje iz članka 4. stavka 3. UEU‑a hitno naplate dospjele svote dodatne pristojbe.
Komisija tako smatra da je okolnost da su iznosi koji se duguju na temelju dodatne pristojbe na mlijeko tako visoki, kao što to proizlazi iz točke 29. ove presude, posljedica nepažnje Talijanske Republike i neučinkovitosti sustava koji je ta država članica uspostavila kako bi osigurala potraživanje i naplatu te pristojbe na svojem državnom području tijekom razdoblja navedenog u tužbi.
Prema Komisijinu mišljenju, kao prvo, provedba Unijinih propisa iz ovog područja u nacionalnom pravu bila je pretjerano zamršena, što je prouzročilo znatne zastoje u primjeni nacionalnog sustava dodatne pristojbe i velik broj sporova. To je dovelo do otežanja naplate pristojbe, među ostalim, zbog odgode plaćanja koju su neki nacionalni sudovi odobrili kao privremenu mjeru.
Kao drugo, Talijanska Republika nije se učinkovito koristila upravnim mehanizmima kojima se mogla poslužiti kako bi naplatila svote koje se duguju na temelju dodatne pristojbe, osobito sustavom prijeboja. U Italiji je mogućnost prebijanja svota koje se duguju na temelju pristojbe i iznosa potpora koje se isplaćuju u okviru zajedničke poljoprivredne politike uvedena neučinkovito i zakašnjelo. Nadalje, Komisija smatra da neke zakonske odredbe koje su još na snazi sprečavaju provedbu prijeboja.
Kao treće, postupci naplate većim su dijelom blokirani od stupanja na snagu nekih izmjena zakona uvedenih tijekom 2003. zbog nepostojanja provedbenih odredbi ili sporazuma između vlasti i predmetnih lokalnih vlasti koji su potrebni da bi se oni nastavili.
Kao četvrto, Komisija navodi da je – zbog pogrešaka nacionalnih tijela zaduženih za provedbu naplate dodatne pristojbe i mnogobrojnih izmjena postupka naplate – Talijanska Republika i sama priznala da je suočena sa „značajnim zastojem u naplati”. Ta institucija u tom pogledu navodi da se za dospjele iznose pogrešno smatralo da su nenaplativi, što je također umanjilo učinkovitost te naplate.
U odgovoru na tu tvrdnju Talijanska Republika, s jedne strane, tvrdi da se tužbom zbog povrede obveze koju je Komisija podnijela na temelju članka 258. UFEU‑a u okolnostima ovog slučaja krše načela
ne bis in idem
, proporcionalnosti i specijalnosti. S druge strane, tvrdi da Komisija nije iznijela dokaze da je Talijanska Republika povrijedila obveze koje ima u vezi s potraživanjem i naplatom dodatne pristojbe.
Ocjena Suda
Treba podsjetiti da se, u skladu s člankom 2. stavkom 1. Uredbe br. 3950/92, dodatna pristojba uspostavljena člankom 1. te uredbe raspodjeljuje među proizvođačima koji su pridonijeli prekoračenju referentnih količina. Takva raspodjela dodatne pristojbe predviđena je i člankom 4. Uredbe br. 1788/2003 kao i člancima 79., 80. i 83. Uredbe br. 1234/2007.
U skladu s člankom 7. Uredbe br. 536/93, člankom 11. stavcima 1. i 2. Uredbe br. 1392/2001 i člancima 15. i 17. Uredbe br. 595/2004, države članice moraju poduzeti sve potrebne mjere kako bi osigurale da se pristojba, uključujući i dospjele kamate u slučaju nepoštovanja roka za plaćanje, pravilno naplaćuje i raspodjeljuje na proizvođače koji su pridonijeli prekoračenju.
U tom kontekstu, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, na državama članicama je da na temelju opće obveze dužne pažnje iz članka 4. stavka 3. UEU‑a, kako je konkretizirana u relevantnim propisima Unije, poduzmu mjere koje imaju za cilj hitno ukloniti nepravilnosti. Naime, po proteku određenog vremena raspodjela i naplata dodatne pristojbe mogu se zakomplicirati ili onemogućiti zbog nekih okolnosti kao što su, među ostalim, prestanak poslovanja ili gubitak računovodstvene dokumentacije (vidjeti u tom smislu presude od 11. listopada 1990., Italija/Komisija,
C‑34/89
,
EU:C:1990:353
, t.
12.
i od 21. siječnja 1999., Njemačka/Komisija,
C‑54/95
,
EU:C:1999:11
, t.
177.
).
Osim toga, na temelju ustaljene sudske prakse Suda o teretu dokazivanja u okviru postupka zbog povrede obveze pokrenutog na temelju članka 258. UFEU‑a, Komisija je obvezna utvrditi postojanje navodne povrede. Stoga ona mora Sudu pružiti elemente koji su mu nužni za provjeru njezina postojanja (vidjeti u tom smislu presudu od 28. siječnja 2016., Komisija/Portugal,
C‑398/14
,
EU:C:2016:61
, t.
47.
i navedenu sudsku praksu).
Kada Komisija raspolaže s dovoljno dokaza o nekim okolnostima koje su nastupile na državnom području države članice tuženika, potonja ima obvezu u osnovi i detaljno osporiti ponuđene elemente i zaključke koji iz njih proizlaze (vidjeti u tom smislu presudu od 28. siječnja 2016., Komisija/Portugal,
C‑398/14
,
EU:C:2016:61
, t.
48.
i navedenu sudsku praksu).
Komisija je u ovom slučaju u svojim podnescima podrobno i potanko navela činjenične okolnosti koje su, prema mišljenju te institucije, uzrokovale nepažnju i propuste koji su predmet prigovora što ih iznosi protiv Talijanske Republike. Komisija je, nadalje, a da je ta država članica u tom pogledu nije osporila, navela da se te činjenične okolnosti u većoj mjeri temelje na dokumentaciji koju su dostavile talijanske vlasti u svojoj prepisci te ih uglavnom potvrđuje mišljenje Cortea dei conti (Revizorski sud, Italija) kao i vladina i parlamentarna istražna povjerenstva te države članice.
S obzirom na okolnost da su se dospjele svote dodatne pristojbe, poput onih navedenih u točki 29. ove presude, mogle nagomilati u tako dugom razdoblju a da ih nadležna tijela nikad nisu uspjela smanjiti na održiv način, ta tijela nisu poduzela potrebne mjere kako bi poštovala obveze koje imaju na temelju odredbi prava Unije koje se navode u tužbenim zahtjevima.
U tim okolnostima treba smatrati da Komisija raspolaže s dovoljno dokaza o činjenicama na koje se poziva u svojoj tužbi kako bi dokazala da je Talijanska Republika povrijedila obveze koje proizlaze iz tih odredbi. Stoga, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 44. ove presude, treba ispitati iznesena sredstva obrane.
Talijanska Republika – iako priznajući da postoji obveza na temelju prava Unije da se potražuje i, prema potrebi, naplati dodatna pristojba – prije svega tvrdi da je riječ o obvezi „ulaganja maksimalnih napora”, a ne o obvezi „postizanja konkretnog rezultata”, te da Komisija nije iznijela dokaze da talijanske vlasti nisu poštovale tu obvezu.
U prilog toj argumentaciji Talijanska Republika poziva se na točku 36. presude od 13. studenoga 2001., Francuska/Komisija (
C‑277/98
,
EU:C:2001:603
), u kojoj je Sud presudio da je člankom 19. Uredbe Komisije (EEZ) br. 1546/88 od 3. lipnja 1988. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu dodatne pristojbe iz članka 5.c Uredbe (EZ) br. 804/68 (
SL 1988., L 139, str. 12
.), u skladu s kojim države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale naplatu dodatne pristojbe, uvedena obveza ulaganja maksimalnih napora, a ne obveza postizanja konkretnog rezultata.
Smatra da puka činjenica da jedan dio svota dodatne pristojbe na mlijeko nije naplaćen nije dovoljna za zaključak da je povrijeđena obveza.
Argumentacija Talijanske Republike s tim u vezi polazi od pogrešnog tumačenja Komisijinih tužbenih zahtjeva. Naime, svojim tužbenim zahtjevima Komisija od Suda zahtijeva da utvrdi da je Talijanska Republika povrijedila svoje obveze time što nije, kao što je to navedeno u točki 27. ove presude, poduzela potrebne mjere kako bi zajamčila da se dodatna pristojba na mlijeko potražuje od predmetnih proizvođača i da je, prema potrebi, naplate nadležna tijela. Stoga predmet te povrede nije činjenica da ta država članica nije naplatila sve svote te pristojbe.
Stoga se Talijanska Republika ne može izuzeti od optužbe za povredu obveze za koju se tereti tvrdnjom da je poduzela mjere na temelju kojih je naplatila dio dospjelih svota dodatne pristojbe na mlijeko.
Iako se u velikom dijelu podnesaka Talijanske Republike podrobno opisuje nacionalni pravni okvir o raspodjeli i naplati dodatne pristojbe i njegovim izmjenama, ona ipak ne iznosi konkretne dokaze kojima se mogu osporiti nepravilnosti koje navodi Komisija ili kojima se može dokazati da je Talijanska Republika, u skladu sa svojom obvezom dužne pažnje, pravodobno uspostavila učinkovit sustav koji joj omogućuje naplatu predmetnih iznosa, sukladno uredbama koje navodi Komisija.
U tim okolnostima kao bespredmetan treba odbiti argument o navodnoj „obvezi ulaganja maksimalnih napora”. Naime, u skladu sa zaključcima iz točaka 45. do 47. ove presude, Talijanska Republika nije poduzela potrebne mjere kako bi zajamčila hitno potraživanje pristojbe od predmetnih proizvođača mlijeka i njezinu djelotvornu naplatu.
Talijanska Republika nadalje tvrdi da su mnogobrojne izmjene zakonodavnog okvira Unije o dodatnoj pristojbi na mlijeko znatno pridonijele zakonodavnim i upravnim poteškoćama do kojih je došlo na nacionalnoj razini.
S tim u vezi treba podsjetiti da, čak i ako pretpostavimo da je provedba propisa Unije o pristojbi na mlijeko uzrokovala znatne poteškoće na nacionalnoj razini, država članica ipak se, kao što je to Sud više puta presudio, ne može braniti pozivanjem na odredbe, prakse ili situacije iz svojeg unutarnjeg pravnog poretka kako bi opravdala nepoštovanje obveza koje proizlaze iz prava Unije (vidjeti osobito presudu od 2. ožujka 2017., Komisija/Grčka,
C‑160/16
, neobjavljenu,
EU:C:2017:161
, t.
13.
i navedenu sudsku praksu).
Usto, ako je Talijanska Republika smatrala da su propisi Unije o dodatnoj pristojbi na mlijeko zbog svoje naravi bili prepreka za potraživanje i, prema potrebi, hitnu i djelotvornu naplatu te pristojbe, ta je država članica Sudu mogla podnijeti tužbe radi nadzora zakonitosti predmetnih mjera Unije. Međutim, u cjelokupnom spornom razdoblju koje obuhvaća više od dvanaest godina Talijanska Republika nije podnijela nijednu takvu tužbu. Povrh toga, okolnost da je sustav dodatne pristojbe na mlijeko uzrokovao pravne i političke poteškoće na razini Unije te da je taj sustav u konačnici zamijenjen nipošto ne opravdava to da države članice ne poduzimaju sve potrebne mjere kako bi osigurale njegovu djelotvornost na nacionalnoj razini.
Nadalje, kad je konkretnije riječ o Odluci 2003/530 – iz koje Talijanska Republika izvlači zaključak da Vijeće Europske unije nije moglo donijeti tu odluku ako je ona povrijedila svoje obveze – dovoljno je istaknuti da je Vijeće tom odlukom samo odobrilo mjere potpora čija je svrha olakšati plaćanje dodatne pristojbe predmetnim proizvođačima mlijeka a da se pritom nije upuštalo u ocjenu situacije koja je vladala na dan donošenja te odluke u Italiji. Osim toga, Vijeće je Odlukom 2003/530 implicitno potvrdilo obvezu države članice da osigura plaćanje dodatne pristojbe od proizvođača mlijeka te je, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 7. te odluke, navelo da se „talijanska vlada [obvezala] strogo primjenjivati dodatnu pristojbu na temelju novog zakona”.
U tim okolnostima argumentacija Talijanske Republike o poštovanju obveza koje ima u pogledu potraživanja i eventualne naplate dodatne pristojbe na mlijeko ne može dovesti u pitanje Komisijine zaključke.
Treba ispitati i argumente Talijanske Republike u skladu s kojima se ovom tužbom zbog povrede obveze podnesenom na temelju članka 258. UFEU‑a krše načela
ne bis in idem
, proporcionalnosti i specijalnosti. Ona tvrdi da – s obzirom na to da je EFSJP‑u već isplatila svote pristojbe koje odgovaraju prekoračenju njezine nacionalne referentne količine u skladu s člancima 3. i 4. Uredbe br. 1788/2003 i zatim člancima 78. i 79. Uredbe br. 1234/2007 – ta bi tužba značila da ona može biti iznova „sankcionirana” zbog povrede istih obveza u vezi s potraživanjem i, prema potrebi, naplatom dodatne pristojbe.
S tim u vezi treba podsjetiti da se, kao što to proizlazi i iz uvodnih izjava 5. Uredbe br. 1788/2003 i 38. Uredbe br. 1234/2007, odredbama navedenima u prethodnoj točki Talijanskoj Republici propisuju različite obveze koje su se, s jedne strane, odnosile na plaćanje dodatne pristojbe EFSJP‑u koju ta država članica ima na temelju članka 3. Uredbe br. 1788/2003 i članka 78. stavka 2. Uredbe br. 1234/2007. S druge strane, ta je država članica dužna raspodijeliti dodatnu pristojbu na proizvođače mlijeka koji su pridonijeli prekoračenju nacionalnih kvota te je naplatiti u skladu s člankom 4. Uredbe br. 1788/2003 i člankom 79. Uredbe br. 1234/2007. Tako činjenica da je Talijanska Republika eventualno ispunila prvu od tih obveza ne isključuje mogućnost povrede druge od tih obveza, koja je jedini predmet ovog postupka zbog povrede obveze.
Takva se ocjena to više nameće jer se argumentom Talijanske Republike u konačnici ne vodi računa o svrsi dodatne pristojbe, to jest obvezati proizvođače mlijeka da poštuju referentne količine koje su im dodijeljene (presuda od 25. ožujka 2004., Cooperativa Lattepiù i dr.,
C‑231/00, C‑303/00 i C‑451/00
,
EU:C:2004:178
, t.
75.
).
Iz toga slijedi da treba odbiti argumentaciju Talijanske Republike o povredi načela
ne bis in idem
, proporcionalnosti i specijalnosti.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, treba utvrditi da je, time što je propustila osigurati da se dodatna pristojba za proizvodnju koja je ostvarena u Italiji, a koja premašuje nacionalnu kvotu, u razdoblju od prve godine stvarne primjene dodatne pristojbe u Italiji (1995./1996.) do posljednje godine u kojoj je u Italiji utvrđena prekomjerna proizvodnja (2008./2009.),
–
stvarno potražuje od proizvođača koji su pridonijeli svakom prekoračenju proizvodnje i
–
pravodobno plati, nakon što se otkupljivače i proizvođače obavijesti o dospjelom iznosu, u slučaju izravne prodaje, ili
–
u slučaju neplaćanja u predviđenim rokovima, evidentira za naplatu i eventualno prisilno naplati od tih otkupljivača ili proizvođača,
Talijanska Republika povrijedila obveze koje ima na temelju članaka 1. i 2. Uredbe br. 3950/92, članka 4. Uredbe br. 1788/2003, članaka 79., 80. i 83. Uredbe br. 1234/2007 te, u odnosu na provedbene odredbe Komisije, članka 7. Uredbe br. 536/1993, članka 11. stavaka 1. i 2. Uredbe br. 1392/2001 te, konačno, članaka 15. i 17. Uredbe br. 595/2004.
Troškovi
Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija podnijela zahtjev da Talijanska Republika snosi troškove i da ista nije uspjela u svojem tužbenom zahtjevu, valja joj naložiti snošenje troškova.

Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Time što je propustila osigurati da se dodatna pristojba za proizvodnju koja je ostvarena u Italiji, a koja premašuje nacionalnu kvotu, u razdoblju od prve godine stvarne primjene dodatne pristojbe u Italiji (1995./1996.) do posljednje godine u kojoj je u Italiji utvrđena prekomjerna proizvodnja (2008./2009.),
–
stvarno potražuje od proizvođača koji su pridonijeli svakom prekoračenju proizvodnje i
–
pravodobno plati, nakon što se otkupljivače i proizvođače obavijesti o dospjelom iznosu, u slučaju izravne prodaje, ili
–
u slučaju neplaćanja u predviđenim rokovima, evidentira za naplatu i eventualno prisilno naplati od tih otkupljivača ili proizvođača,
Talijanska Republika povrijedila je obveze koje ima na temelju članaka 1. i 2. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3950/92 od 28. prosinca 1992. o uvođenju dodatne pristojbe u sektoru mlijeka i mliječnih proizvoda, članka 4. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1788/2003 od 29. rujna 2003. o uvođenju pristojbe u sektoru mlijeka i mliječnih proizvoda, članaka 79., 80. i 83. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1234/2007 od 22. listopada 2007. o uspostavljanju zajedničke organizacije poljoprivrednih tržišta i o posebnim odredbama za određene poljoprivredne proizvode (Uredba o jedinstvenom ZOT‑u) te, u odnosu na provedbene odredbe Komisije, članka 7. Uredbe (EEZ) br. 536/93 od 9. ožujka 1993. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu dodatne pristojbe u sektoru mlijeka i mliječnih proizvoda, članka 11. stavaka 1. i 2. Uredbe (EZ) br. 1392/2001 od 9. srpnja 2001. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu Uredbe br. 3950/92 te, konačno, članaka 15. i 17. Uredbe (EZ) br. 595/2004 od 30. ožujka 2004. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu Uredbe br. 1788/2003, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1468/2006 od 4. listopada 2006.

2.
Talijanskoj Republici nalaže se snošenje troškova.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski