CELEX: 62021CJ0183
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Aproximácia právnych predpisov
Ochranné známky
Smernica (EÚ) 2015/2436
Článok 19
Riadne používanie ochrannej známky
Dôkazné bremeno
Návrh na zrušenie z dôvodu nepoužívania
Vnútroštátne procesné pravidlo, ktoré ukladá navrhovateľovi povinnosť vykonať prieskum na trhu týkajúci sa používania ochrannej známky

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 12 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/95/ES z 22. októbra 2008 o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok (
Ú. v. EÚ L 299, 2008, s. 25
), ako aj článkov 16, 17 a 19 smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2015/2436 zo 16. decembra 2015 o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok (
Ú. v. EÚ L 336, 2015, s. 1
).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťami Maxxus Group GmbH & Co. KG (ďalej len „Maxxus“) a Globus Holding GmbH & Co. KG (ďalej len „Globus“) vo veci návrhu na zrušenie práv spoločnosti Globus k dvom ochranným známkam zapísaným v Nemecku.
Právny rámec
Právo Únie
Smernica 2008/95
Článok 10 smernice 2008/95, nazvaný „Používanie ochranných známok“, stanovoval:
„1.   Ak majiteľ nezačal v priebehu piatich rokov odo dňa ukončenia konania o zápise ochrannú známku v členskom štáte skutočne [riadne –
neoficiálny preklad
] používať pre tovary alebo služby, pre ktor[é] bola táto ochranná známka zapísaná, alebo ak bolo toto používanie pozastavené počas neprerušeného obdobia piatich rokov, táto ochranná známka bude podliehať sankciám podľa tejto smernice, s výnimkou prípadu, ak bolo toto nepoužívanie primerane odôvodnené.
Za používanie v zmysle prvého pododseku sa bude považovať aj:
a)
používanie ochrannej známky vo forme, ktorá sa líši v prvkoch, ktoré nemenia rozlišovaciu spôsobilosť ochrannej známky v podobe, v akej bola zapísaná;
b)
umiestňovanie ochrannej známky na tovary alebo na ich obaly v príslušnom členskom štáte výlučne na účely vývozu.
2.   Za používanie majiteľom sa budú považovať aj prípady, keď sa ochranná známka používa so súhlasom majiteľa alebo ak ju používa osoba, ktorá má právo používať kolektívnu ochrannú známku alebo garančnú známku, alebo certifikačnú známku.
…“
Článok 12 tejto smernice, nazvaný „Dôvody na zrušenie“, v odseku 1 stanovoval:
„Ochranná známka bude zrušená, ak [v dotknutom členskom štáte –
neoficiálny preklad
] nebola počas nepretržitého obdobia piatich rokov skutočne [riadne –
neoficiálny preklad
] používaná pre tovary alebo služby, pre ktoré bola zapísaná, s výnimkou prípadu, ak bolo toto nepoužívanie primerane odôvodnené.
Žiadna osoba však nesmie žiadať, aby majiteľove práva na ochrannú známku boli zrušené, ak v období medzi uplynutím päťročného obdobia a podaním návrhu na zrušenie sa začala ochranná známka skutočne [riadne –
neoficiálny preklad
] používať alebo sa jej používanie obnovilo.
Začatie alebo obnovenie používania, ku ktorému došlo v lehote troch mesiacov pred podaním návrhu na zrušenie, pričom táto lehota začala plynúť až po uplynutí nepretržitého päťročného obdobia nepoužívania, sa však nebude brať do úvahy, ak prípravy na toto začatie alebo obnovenie začali až po tom, ako sa majiteľ dozvedel, že môže byť podaný návrh na zrušenie.“
Smernica 2015/2436
Podľa odôvodnenia 10 smernice 2015/2436:
„Je dôležité zabezpečiť, aby zapísané ochranné známky požívali v právnych systémoch všetkých členských štátov rovnakú ochranu. …“
Článok 16 tejto smernice, nazvaný „Používanie ochranných známok“, stanovuje:
„1.   Ak majiteľ nezačal v priebehu piatich rokov odo dňa ukončenia konania o zápise ochrannú známku v členskom štáte skutočne [riadne –
neoficiálny preklad
] používať v súvislosti s tovarmi alebo službami, pre ktoré bola zapísaná, alebo ak bolo toto používanie pozastavené počas neprerušeného obdobia piatich rokov, táto ochranná známka podlieha obmedzeniam a sankciám stanoveným v článku 17, článku 19 ods. 1, článku 44 ods. 1 a 2 a článku 46 ods. 3 a 4, pokiaľ nebolo toto nepoužívanie náležite odôvodnené.
…
5.   Za používanie v zmysle odseku 1 sa považuje aj:
a)
používanie ochrannej známky v podobe, ktorá sa líši v prvkoch, ktoré nemenia rozlišovaciu spôsobilosť ochrannej známky v podobe, v akej bola zapísaná, bez ohľadu na to, či ochranná známka v podobe, v akej sa používa, je taktiež zapísaná na meno majiteľa;
b)
umiestňovanie ochrannej známky na tovary alebo na ich obaly v príslušnom členskom štáte výlučne na účely vývozu.
6.   Za používanie majiteľom sa považujú aj prípady, keď sa ochranná známka používa so súhlasom majiteľa.“
Článok 17 uvedenej smernice, nazvaný „Nepoužívanie ako obhajoba v konaní o porušení práv“, stanovuje:
„Majiteľ ochrannej známky má právo zakázať používanie označenia iba v rozsahu, v akom jeho práva v čase podania žaloby pre porušenie práv nepodliehajú zrušeniu podľa článku 19. Ak to odporca požaduje, majiteľ ochrannej známky musí preukázať, že počas obdobia piatich rokov, ktoré predchádza dňu podania žaloby, sa ochranná známka skutočne [riadne –
neoficiálny preklad
] používala v zmysle článku 16 v súvislosti s tovarmi alebo službami, pre ktoré je zapísaná a ktoré sú uvedené ako odôvodnenie žaloby, alebo preukázať, že na nepoužívanie existujú náležité dôvody, a to za predpokladu, že od ukončenia konania o zápise ochrannej známky do podania žaloby uplynulo aspoň päť rokov.“
Článok 19 tej istej smernice, nazvaný „Absencia skutočného [riadneho –
neoficiálny preklad
] používania ako dôvod na zrušenie“, stanovuje:
„1.   Ochranná známka môže byť zrušená, ak sa počas nepretržitého obdobia piatich rokov v členskom štáte skutočne [riadne –
neoficiálny preklad
] nepoužívala v súvislosti s tovarmi alebo službami, pre ktoré je zapísaná, s výnimkou prípadu, ak bolo toto nepoužívanie náležite odôvodnené.
2.   Žiadna osoba nesmie žiadať, aby majiteľove práva na ochrannú známku boli zrušené, ak sa ochranná známka začala v období medzi uplynutím päťročného obdobia a podaním návrhu na zrušenie skutočne [riadne –
neoficiálny preklad
] používať alebo sa jej používanie obnovilo.
3.   Začatie alebo obnovenie používania, ku ktorému došlo v lehote troch mesiacov pred podaním návrhu na zrušenie, pričom táto lehota začala plynúť najskôr až po uplynutí nepretržitého päťročného obdobia nepoužívania, sa nebude brať do úvahy, ak prípravy na toto začatie alebo obnovenie začali až potom, ako sa majiteľ dozvedel, že môže byť podaný návrh na zrušenie.“
Článok 54 smernice 2015/2436, nazvaný „Transpozícia“, stanovuje:
„1.   Členské štáty uvedú do účinnosti zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s článkami 3 až 6, článkami 8 až 14, článkami 16, 17 a 18, článkami 22 až 39, článkom 41, článkami 43 a 44 a článkami 46 až 50 do 14. januára 2019. Členské štáty uvedú do účinnosti zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia na dosiahnutie súladu s článkom 45 do 14. januára 2023. Bezodkladne Komisii oznámia znenie týchto opatrení.
…“
Článok 55 tejto smernice, nazvaný „Zrušenie“, uvádza:
„Smernica [2008/95] sa zrušuje s účinnosťou od 15. januára 2019 bez toho, aby tým boli dotknuté povinnosti členských štátov týkajúce sa lehoty uvedenej v časti B prílohy I k smernici [2008/95] na transpozíciu [prvej smernice Rady 89/104/EHS z 21. decembra 1988 o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok (
Ú. v. ES L 40, 1989, s. 1
; Mim. vyd. 17/001, s. 92] do vnútroštátneho práva.
Odkazy na zrušenú smernicu sa považujú za odkazy na túto smernicu a znejú v súlade s tabuľkou zhody uvedenou v prílohe.“
Nemecké právo
Podľa § 49 ods. 1 Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen (Markengesetz) (zákon o ochrane ochranných známok a iných rozlišujúcich označení) z 25. októbra 1994 (BGBl. 1994 I, s. 3082) sa ochranná známka na návrh vymaže z registra z dôvodu zrušenia, ak sa nepoužívala počas nepretržitého obdobia piatich rokov.
Podľa § 55 ods. 2 bodu 1 tohto zákona môže každá osoba podať návrh na zrušenie ochrannej známky podľa § 49 daného zákona, pokiaľ sa dovoláva nepoužívania tejto ochrannej známky.
Skutkové okolnosti sporu vo veci samej a prejudiciálna otázka
Globus je majiteľom slovnej ochrannej známky MAXUS. Túto ochrannú známku zapísal v júli 1996 Deutsches Patent‑ und Markenamt (Nemecký úrad pre patenty a ochranné známky, Nemecko) pre viaceré tovary zaradené do tried 1 až 9 a 11 až 34 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení.
Okrem toho je Globus majiteľkou obrazovej ochrannej známky, ktorú zapísal v máji 1996 Nemecký úrad pre patenty a ochranné známky pre tovary zaradené do tried 1 až 9 a 11 až 34, ktorá vyzerá takto:
Dňa 28. novembra 2019 Maxxus podala na Landgericht Saarbrücken (Krajinský súd Saarbrücken, Nemecko), ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, žalobu, ktorou sa v podstate domáhala, aby boli vyhlásené za zrušené ochranné známky patriace spoločnosti Globus a uvedené v bodoch 13 a 14 tohto rozsudku z dôvodu nepoužívania.
Maxxus na podporu svojho návrhu uviedla, že Globus nepoužívala počas obdobia posledných piatich rokov tieto ochranné známky spôsobom zabezpečujúcim zachovanie jej práv k týmto ochranným známkam. Maxxus tvrdila, že vykonala on‑line vyhľadávania, a to aj na internetovej stránke spoločnosti Globus, ktoré neposkytli žiadne informácie o takomto používaní. Po zadaní výrazu „MAXUS“ do vyhľadávača na internetovej stránke spoločnosti Globus sa zobrazia dva výsledky, ktoré odkazujú na obchod s nápojmi vo Freilassingu (Nemecko), prevádzkovaný spoločnosťou prepojenou so spoločnosťou Globus. Z vyhľadávania na internete však vyplynulo, že nápoje predávané touto prepojenou spoločnosťou nie sú označované ochrannou známkou MAXUS, ale inými ochrannými známkami tretích výrobcov. Potvrdili to aj zistenia na mieste, ktoré v danom obchode vykonala detektívna agentúra poverená spoločnosťou Maxxus.
Globus spochybňuje tieto tvrdenia a uvádza, že obe predmetné ochranné známky používala spôsobom zabezpečujúcim zachovanie svojich práv k týmto ochranným známkam.
Vnútroštátny súd uvádza, že v rámci konania vo veci zrušenia ochrannej známky z dôvodu nepoužívania treba podľa judikatúry Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor, Nemecko) rozlišovať medzi bremenom opisu skutkového stavu (Darlegungslast) a dôkazným bremenom. Pokiaľ ide o opis skutkového stavu, navrhovateľovi prináleží, aby odôvodneným spôsobom uviedol dôkazy preukazujúce nepoužívanie ochrannej známky. Tento účastník konania by mal tak vlastnými prostriedkami vykonať vyšetrovanie umožňujúce zistiť, či majiteľ používal predmetnú ochrannú známku spôsobom zabezpečujúcim zachovanie jeho práv. Keďže navrhovateľ spravidla nepozná obchodné postupy majiteľa ochrannej známky, majiteľ ochrannej známky môže byť povinný niesť tzv. sekundárne bremeno opisu skutkového stavu. Pokiaľ ide o dôkazné bremeno o nepoužívaní, toto dôkazné bremeno znáša navrhovateľ.
Vnútroštátny súd uvádza, že v nadväznosti na rozsudok z 22. októbra 2020, Ferrari (
C‑720/18 a C‑721/18
,
EU:C:2020:854
, bod
), v ktorom Súdny dvor rozhodol, že povinnosť niesť dôkazné bremeno o skutočnosti, že ochranná známka bola predmetom „riadneho používania“ v zmysle článku 12 ods. 1 smernice 2008/95, prináleží majiteľovi tejto ochrannej známky, uvedená judikatúra Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor) týkajúca sa dôkazného bremena už nie je udržateľná. Domnieva sa však, že otázka, či podľa vnútroštátneho práva môže bremeno opisu skutkového stavu naďalej spočívať na navrhovateľovi, zostáva otvorená. Podľa jeho názoru treba na túto otázku odpovedať kladne.
Vnútroštátny súd v tejto súvislosti objasnil rozdiel v nemeckom práve medzi bremenom opisu skutkového stavu a dôkazným bremenom. Na základe povinnosti opisu skutkového stavu musí účastník konania uviesť svoje tvrdenia čo najpresnejšie, pretože ak si túto povinnosť nesplní, vystavuje sa riziku prehry v konaní. Nemecké procesné právo tiež ukladá žalovanému povinnosť niesť sekundárne bremeno opisu skutkového stavu. Každý z účastníkov konania je povinný vykonať vyhľadávanie v oblasti svojej činnosti. Tieto rôzne bremená a povinnosti sa líšia od dôkazného bremena. Bremeno opisu skutkového stavu sa líši od dôkazného bremena v tom zmysle, že každý účastník konania je povinný predložiť pripomienky ku skutočnostiam, ktoré sú mu známe alebo ktoré si možno vynaložením primeraného úsilia vyhľadať.
Vnútroštátny súd uvádza, že právo Únie, a najmä smernica 2015/2436, nebráni tomu, aby bremeno opisu skutkového stavu zaťažovalo účastníka konania, ktorý navrhuje zrušenie ochrannej známky z dôvodu nepoužívania. Toto bremeno môže byť odôvodnené zvážením záujmov dotknutých účastníkov konania. V konaní o zrušenie ochrannej známky z dôvodu nepoužívania prináleží navrhovateľovi, aby v maximálnom možnom rozsahu overil, či žalovaný riadne používal svoju ochrannú známku. Až po vykonaní takéhoto vyhľadávania a predložení výsledkov svojho vyhľadávania má byť žalovaný povinný preukázať používanie svojej ochrannej známky. Keďže na podanie návrhu na zrušenie ochrannej známky z dôvodu nepoužívania nie je potrebný žiadny konkrétny právny záujem na konaní, akákoľvek osoba by mohla prinútiť majiteľa, aby prezradil používanie svojej ochrannej známky, čo by znamenalo vážne riziko zneužitia konania. Navrhovateľ by totiž mohol prinútiť majiteľa predmetnej ochrannej známky, aby prezradil svoje obchodné tajomstvá a vynaložil značné úsilie pri vyhľadávaní s cieľom preukázať riadne používanie svojej ochrannej známky.
Keďže smernica 2015/2436 neupravuje vnútroštátne konanie týkajúce sa návrhu na zrušenie ochrannej známky z dôvodu nepoužívania, vnútroštátny súd sa domnieva, že rozsudok z 22. októbra 2020, Ferrari (
C‑720/18 a C‑721/18
,
EU:C:2020:854
), nebráni tomu, aby navrhovateľ niesol bremeno opisu skutkového stavu, ako to tento súd zamýšľa.
Za týchto podmienok Landgericht Saarbrücken (Krajinský súd Saarbrücken) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Má sa právo Únie, najmä smernica [2008/95/ES], a najmä jej článok 12, resp. smernica [2015/2436], a najmä jej články 16, 17 a 19, vykladať v tom zmysle, že potrebný účinok týchto noriem bráni výkladu vnútroštátneho procesného práva:
a)
ktorý v občianskoprávnom konaní o zrušení zapísanej národnej ochrannej známky z dôvodu zrušenia práv v dôsledku nepoužívania ukladá žalobcovi bremeno opisu skutkového stavu, ktoré je potrebné odlišovať od dôkazného bremena,
b)
a ktorý v rámci tohto bremena opisu skutkového stavu ukladá žalobcovi, aby:
–
v takomto konaní, pokiaľ je to možné, riadne preukázal, že žalovaný ochrannú známku nepoužíval, a
–
vykonal na tento účel vlastný prieskum na trhu, ktorý je primeraný návrhu na výmaz a osobitnej povahe dotknutej ochrannej známky?“
O prejudiciálnej otázke
O prípustnosti
Maxxus v podstate tvrdí, že Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor) v rozsudku zo 14. januára 2021 v nadväznosti na rozsudok z 22. októbra 2020, Ferrari (
C‑720/18 a C‑721/18
,
EU:C:2020:854
), rozhodol, že v konaní o zrušenie ochrannej známky z dôvodu nepoužívania musí navrhovateľ len tvrdiť, že majiteľ tejto ochrannej známky ju nepoužíval, pričom dôkazné bremeno a bremeno opisu skutkového stavu spočíva podľa nemeckého práva na majiteľovi predmetnej ochrannej známky. Z toho podľa spoločnosti Maxxus vyplýva, že odpoveď na otázku položenú vnútroštátnym súdom nie je potrebná na rozhodnutie v spore vo veci samej.
V tejto súvislosti z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že Súdny dvor je príslušný vysloviť sa len k výkladu alebo platnosti práva Únie so zreteľom na právne okolnosti, ako ich podal vnútroštátny súd, s cieľom poskytnúť tomuto súdu užitočné prvky potrebné pre rozhodnutie v spore, o ktorom rozhoduje (rozsudok z 20. decembra 2017, Schweppes,
C‑291/16
,
EU:C:2017:990
, bod
a citovaná judikatúra).
Navyše Súdny dvor opakovane rozhodol, že prislúcha výlučne vnútroštátnemu súdu, ktorý vo veci rozhoduje a ktorý musí niesť zodpovednosť za následné súdne rozhodnutie, aby s prihliadnutím na osobitosti prípadu posúdil potrebu prejudiciálneho rozhodnutia, ako aj relevantnosť otázok položených Súdnemu dvoru (rozsudok zo 6. októbra 2021, Consorzio Italian Management a Catania Multiservizi,
C‑561/19
,
EU:C:2021:799
, bod
a citovaná judikatúra). V dôsledku toho ak sa predložené otázky týkajú výkladu práva Únie, je Súdny dvor v zásade povinný rozhodnúť (rozsudok z 20. decembra 2017, Schweppes,
C‑291/16
,
EU:C:2017:990
, bod
a citovaná judikatúra).
Súdny dvor tak môže zamietnuť návrh na začatie prejudiciálneho konania vnútroštátneho súdu len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá žiadnu súvislosť s realitou alebo predmetom sporu vo veci samej, ak ide o hypotetický problém, alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi potrebnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré mu boli položené (rozsudok z 20. decembra 2017, Schweppes,
C‑291/16
,
EU:C:2017:990
, bod
).
V prejednávanej veci to tak nie je. Vnútroštátny súd na vlastnú zodpovednosť vysvetlil a vyložil nemecké procesné pravidlá a vyvodil z nich, že v konaní vo veci zrušenia ochrannej známky z dôvodu nepoužívania je navrhovateľ povinný dodržať určité požiadavky v oblasti opisu skutkového stavu, od ktorého závisí prípustnosť jeho návrhu. Tento súd sa Súdneho dvora v podstate pýta, či sa smernica 2008/95 alebo smernica 2015/2436 majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá ukladá takéto požiadavky. Je zrejmé, že takáto otázka priamo súvisí s predmetom sporu vo veci samej.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania je preto prípustný.
O veci samej
Na úvod treba uviesť, že zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vnútroštátnym súdom vyplýva, že návrh na zrušenie, ktorý je predmetom sporu vo veci samej, bol podaný 28. novembra 2019. Lehota, ktorú mali členské štáty na prebratie smernice 2015/2436 do vnútroštátneho práva, stanovená v článku 54 ods. 1 tejto smernice, však uplynula 14. januára 2019. Podľa článku 55 uvedenej smernice táto smernica zrušila a nahradila smernicu 2008/95. Hoci je pravda, že relevantné ustanovenia smerníc 2008/95 a 2015/2436 sú v podstate totožné, nič to nemení na skutočnosti, že tento návrh na začatie prejudiciálneho konania treba preskúmať z hľadiska smernice 2015/2436 (pozri v tomto zmysle rozsudok z 2. júla 2020, mk advokaten,
C‑684/19
,
EU:C:2020:519
, bod
).
Okrem toho ani článok 16 smernice 2015/2436 týkajúci sa pojmu riadne používanie ochrannej známky a obdobia, počas ktorého ich majiteľ musí takto používať, ani článok 17 tejto smernice týkajúci sa nepoužívania ako obhajoby v konaní o porušení práv nie sú priamo relevantné pre odpoveď na otázku vnútroštátneho súdu. Položenú otázku preto treba preskúmať len z hľadiska článku 19 uvedenej smernice.
Vzhľadom na tieto spresnenia treba konštatovať, že vnútroštátny súd sa svojou otázkou v podstate pýta, či sa má článok 19 smernice 2015/2436 vykladať v tom zmysle, že bráni procesnému pravidlu členského štátu, ktoré v konaní o návrhu na zrušenie z dôvodu nepoužívania ochrannej známky ukladá navrhovateľovi, aby vykonal prieskum trhu týkajúci sa prípadného používania tejto ochrannej známky jej majiteľom a aby v tejto súvislosti v maximálnom možnom rozsahu predložil na podporu svojho návrhu odôvodnené pripomienky.
V tejto súvislosti treba uviesť, že otázka dôkazného bremena týkajúceho sa riadneho používania v zmysle článku 19 ods. 1 smernice 2015/2436 v rámci konania o zrušení ochrannej známky z dôvodu nepoužívania nepredstavuje procesné ustanovenie, ktoré by patrilo do právomoci členských štátov (pozri analogicky rozsudok z 22. októbra 2020, Ferrari,
C‑720/18 a C‑721/18
,
EU:C:2020:854
, bod
a citovanú judikatúru).
Ak by totiž táto otázka patrila do oblasti vnútroštátneho práva členských štátov, mohlo by to vo vzťahu k majiteľom ochranných známok spôsobiť, že ochrana by sa menila v závislosti od dotknutého zákona, takže cieľ „zabezpečiť… v právnych systémoch všetkých členských štátov rovnakú ochranu“, ktorý vyplýva z odôvodnenia 10 smernice 2015/2436 a je považovaný za „dôležitý“, by nebol dosiahnutý (pozri analogicky rozsudok z 22. októbra 2020, Ferrari,
C‑720/18 a C‑721/18
,
EU:C:2020:854
, bod
a citovanú judikatúru).
Okrem toho zásada, podľa ktorej je majiteľ ochrannej známky povinný predložiť dôkaz o jej riadnom používaní, v skutočnosti iba vyjadruje to, čo vyplýva z jednoduchej logiky a základnej požiadavky efektívnosti konania. Majiteľ napadnutej ochrannej známky totiž môže najlepšie predložiť dôkaz o konkrétnych skutočnostiach, ktorými možno podporiť tvrdenie, že jeho ochranná známka bola predmetom riadneho používania (rozsudok z 22. októbra 2020, Ferrari,
C‑720/18 a C‑721/18
,
EU:C:2020:854
, body
a
, ako aj citovaná judikatúra).
Z toho vyplýva, že článok 19 smernice 2015/2436 sa má vykladať v tom zmysle, že dôkazné bremeno o skutočnosti, že ochranná známka bola predmetom „riadneho používania“ v zmysle tohto ustanovenia, nesie majiteľ tejto ochrannej známky (pozri analogicky rozsudok z 22. októbra 2020, Ferrari,
C‑720/18 a C‑721/18
,
EU:C:2020:854
, bod
).
Je pravda, že skutočnosť, že žalobca v určitom konaní nemusí znášať dôkazné bremeno, ho nevyhnutne nezbavuje povinnosti uviesť vo svojej žalobe úplný opis skutkového stavu, na ktorom zakladá svoje žalobné návrhy.
Z článku 19 smernice 2015/2436 však vyplýva, že návrh na zrušenie ochrannej známky na základe tohto ustanovenia sa zakladá na tvrdení, že majiteľ ochrannej známky ju riadne nepoužíval. Takéto tvrdenie sa vzhľadom na svoju povahu už nedá ďalej rozvinúť.
V tejto súvislosti treba konštatovať, že vnútroštátne procesné pravidlo, ktorým sa zaoberá vnútroštátny súd, ide nad rámec obyčajnej povinnosti navrhovateľa opísať skutočnosti, na ktorých sa jeho návrh zakladá. Toto pravidlo ukladá navrhovateľovi, aby tvrdil a v prípade spochybnenia tohto tvrdenia preukázal, že pred podaním svojho návrhu vykonal prieskum trhu a nemohol preukázať, že predmetná ochranná známka bola riadne používaná.
Takéto pravidlo tak prinajmenšom čiastočne ukladá navrhovateľovi dôkazné bremeno o používaní alebo nepoužívaní predmetnej ochrannej známky, zatiaľ čo podľa judikatúry citovanej v bode 36 tohto rozsudku toto bremeno zaťažuje výlučne majiteľa tejto ochrannej známky.
Riziko nárastu zneužívajúcich návrhov na zrušenie z dôvodu nepoužívania, na ktoré sa odvoláva vnútroštátny súd, nemôže viesť k odlišnému výkladu.
Aby sa totiž predišlo takémuto riziku, ktoré sa navyše netýka len konaní o zrušenie ochrannej známky z dôvodu nepoužívania, ale všetkých súdnych konaní, existujú, ako uviedla Komisia, rôzne procesné prostriedky, ktoré môžu odrádzať od zneužitia konaní.
Medzi týmito procesnými prostriedkami je stanovenie ustanovení umožňujúcich sumárne zamietnuť návrh na zrušenie z dôvodu nepoužívania ako zjavne neprípustný alebo zjavne nedôvodný, alebo uložiť navrhovateľovi, aby v prípade zamietnutia jeho návrhov bol povinný nahradiť trovy konania, ktoré vznikli majiteľovi predmetnej ochrannej známky. Rovnako je možné uložiť navrhovateľovi povinnosť zaplatiť poplatok pri podaní žaloby. V tejto súvislosti zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že v prejednávanej veci bola Maxxus povinná tento poplatok zaplatiť.
Pokiaľ ide o riziko, na ktoré poukazuje vnútroštátny súd, že konania o zrušení ochrannej známky z dôvodu nepoužívania sa budú začínať výlučne s cieľom dosiahnuť zverejnenie obchodného tajomstva majiteľa tejto ochrannej známky, z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že „riadne používanie“ ochrannej známky v zmysle článku 19 ods. 1 smernice 2015/2436 zahŕňa jej používanie pre tovary alebo služby chránené touto ochrannou známkou na trhu a nielen vnútri dotknutého podniku (rozsudok z 11. marca 2003, Ansul,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
, bod
).
Z toho vyplýva, že dôkazy o riadnom používaní ochrannej známky sa musia týkať používania uvedenej ochrannej známky na trhu, čo samo osebe nie je predmetom obchodného tajomstva.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na položenú otázku odpovedať tak, že článok 19 smernice 2015/2436 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni procesnému pravidlu členského štátu, ktoré v konaní o návrhu na zrušenie z dôvodu nepoužívania ochrannej známky ukladá navrhovateľovi, aby vykonal prieskum trhu týkajúci sa prípadného používania tejto ochrannej známky jej majiteľom a aby v tejto súvislosti v maximálnom možnom rozsahu predložil na podporu svojho návrhu odôvodnené pripomienky.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (desiata komora) rozhodol takto:

Článok 19 smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2015/2436 zo 16. decembra 2015 o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok sa má vykladať v tom zmysle, že bráni procesnému pravidlu členského štátu, ktoré v konaní o návrhu na zrušenie z dôvodu nepoužívania ochrannej známky ukladá navrhovateľovi, aby vykonal prieskum trhu týkajúci sa prípadného používania tejto ochrannej známky jej majiteľom a aby v tejto súvislosti v maximálnom možnom rozsahu predložil na podporu svojho návrhu odôvodnené pripomienky.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.