CELEX: 62019CJ0738
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Patērētāju aizsardzība
Direktīva 93/13/EEK
Pielikuma 1. punkta e) apakšpunkts
Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos
Sociālie mājokļi
Pienākums dzīvot mājoklī un apakšīres aizliegums
3. panta 1. un 3. punkts
4. panta 1. punkts
Līgumsoda noteikumu iespējami negodīgā rakstura novērtējums
Kritēriji

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (
OV 1993, L 95, 29. lpp.
) pielikuma 1. punkta e) apakšpunktu.
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp A, sociālā mājokļa izīrētāju, no vienas puses, un viņa īrnieku B un apakšīrnieku C, no otras puses, tostarp saistībā ar, pirmkārt, līgumsoda samaksu par pienākuma dzīvot šajā mājoklī neizpildi un apakšīres aizlieguma pārkāpumu, kā arī, otrkārt, summas, kas atbilst peļņai, ko B nelikumīgi ieguva no apakšīres, samaksu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīvas 93/13 1. pantā ir paredzēts:
“1.   “Šīs direktīvas mērķis ir saskaņot dalībvalstu normatīvus un administratīvus aktus, kas attiecas uz negodīgiem noteikumiem līgumos, ko slēdz starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju.
2.   Šī direktīva neattiecas uz līguma noteikumiem, kas ietver obligātas tiesību normas un to starptautisko konvenciju principus vai noteikumus, kam ir pievienojušās dalībvalstis vai Kopiena, īpaši transporta jomā.”
Par “pārdevēju vai piegādātāju” šīs direktīvas 2. panta izpratnē tiek uzskatīta “jebkura fiziska vai juridiska persona, kura šīs direktīvas aptvertos līgumos darbojas nolūkos, kas ir saistīti ar tās amatu, uzņēmējdarbību vai profesiju, neatkarīgi no tā, vai tas ir valsts vai privāts.”
Minētās direktīvas 3. pantā ir noteikts:
“1.   Līguma noteikumu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, uzskata par negodīgu, ja, pretēji prasībai pēc godprātības, tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam.
[..]
3.   Pielikumā atrodas indikatīvs un nepilnīgs tādu noteikumu saraksts, ko var uzskatīt par negodīgiem.”
Direktīvas 93/13 4. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Neskarot 7. pantu, līguma noteikuma negodīgumu novērtē, ņemot vērā preču vai pakalpojumu raksturu, attiecībā uz ko līgums noslēgts, un atsaucoties uz visiem apstākļiem līguma slēgšanas brīdī, kas ar to bijuši saistīti, kā arī visiem pārējiem līguma noteikumiem vai citu līgumu, no kā tas ir atkarīgs.”
Šīs direktīvas 6. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis nosaka, ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti pārdevēja vai piegādātāja ar patērētāju noslēgtā līgumā, atbilstoši savas valsts tiesību aktiem nav saistoši patērētājam un ka līgums pie tādiem pašiem noteikumiem turpina pusēm būt saistošs, ja tas var pastāvēt bez negodīgajiem noteikumiem.”
Minētās direktīvas pielikumam ir nosaukums “3. panta 3. punktā minētie noteikumi”. Pielikuma 1. punkta e) apakšpunktā ir noteikts:
“Noteikumi, kuru mērķis vai sekas ir šādas:
[..]
e)
pieprasīt patērētājam, kurš nespēj izpildīt savas saistības, maksāt neproporcionāli lielu kompensāciju;
[..].”
Nīderlandes tiesības
Saskaņā ar
Burgerlijk Wetboek
(Civillikums) 6:104. pantu, ja persona, kura ir atbildīga citas personas priekšā, pamatojoties uz prettiesisku rīcību vai pienākuma neizpildi attiecībā pret šo citu personu, ir guvusi peļņu ar šo rīcību vai šo neizpildi, tiesa pēc šīs citas personas lūguma var novērtēt zaudējumus šīs peļņas vai tās daļas apmērā.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Ar līgumu, kas stājas spēkā 2017. gada 12. aprīlī, fonds A, kas ir atbildīgs par sociālo mājokļu īri, noslēdza ar B īres līgumu par sociālā mājokļa īri Amsterdamā (Nīderlandē), kura mēneša īres maksa šobrīd ir 648,96 EUR (turpmāk tekstā – “attiecīgais līgums”).
Attiecīgo līgumu tostarp regulē
Algemene Voorwaarden Sociale Woonruimte van 1 november 2016
(2016. gada 1. novembra Vispārējie sociālā mājokļa noteikumi, turpmāk tekstā – “Vispārējie noteikumi”). Šie noteikumi ietver virkni līgumsoda noteikumu, kas tostarp attiecas uz mājokļa apakšīres aizliegumu, prasību īrniekam personīgi aizņemt mājokli un pēc līguma izbeigšanas to pilnībā atbrīvot. Saskaņā ar Vispārējo noteikumu 7.14. klauzulu, ja tiek pārkāpts mājokļa apakšīres aizliegums, īrniekam ir pienākums nekavējoties samaksāt par labu izīrētājam soda naudu 5000 EUR apmērā, neskarot pēdējā minētā tiesības prasīt pilnīgu zaudējumu atlīdzību. Vispārējie noteikumi ietver arī vispārīgo līgumsoda noteikumu, tā saukto “drošības tīkla” noteikumu, kas tiek piemērots, ja īrnieks nepilda kādu no līgumsaistībām, kuru gadījumā nav piemērojams neviens speciāli paredzēts līgumsoda noteikums.
Pēc pārbaudes uz vietas A cēla prasību iesniedzējtiesā
Rechtbank Amsterdam
(Amsterdamas pirmās instances tiesa, Nīderlande), prasot lauzt attiecīgo līgumu un izlikt gan īrnieku B, gan arī apakšīrnieku C, kā arī samaksāt kavēto īres maksu un soda naudu 5000 EUR apmērā par apakšīres aizlieguma pārkāpšanu un no tās izrietošās peļņas atgūšanu, jo B nodeva attiecīgo mājokli apakšīrei par augstāku īres maksu, nekā viņam pašam saskaņā ar līgumu bija jāmaksā.
Iesniedzējtiesa konstatēja, ka B nav izpildījis pienākumu dzīvot mājoklī un nav ievērojis apakšīres aizliegumu, kas ir paredzēts Vispārējos noteikumos, it īpaši to 7.14. klauzulā.
Tomēr tai ir šaubas par Vispārējo noteikumu 7.14. klauzulas iespējami negodīgo raksturu Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkta izpratnē un tā interpretāciju 2016. gada 21. aprīļa spriedumā lietā Radlinger un Radlingerová (
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
).
Lai gan iesniedzējtiesa uzskata, ka šis noteikums, ar kuru tiek uzlikts naudas sods 5000 EUR apmērā, ja netiek ievērots apakšīres aizliegums, pats par sevi nav negodīgs, jo tas attiecas uz sociālajiem mājokļiem, tomēr minētā tiesa vēlas noskaidrot, vai šādā vērtējumā tai nevajadzētu ņemt vērā visus attiecīgajā līgumā ietvertos līgumsoda noteikumus, kā Tiesa to ir precizējusi iepriekš minētajā spriedumā.
Šajā ziņā minētā tiesa norāda, ka, runājot par attiecīgo līgumu, ir konstatēti tikai divi savstarpēji cieši saistīti līguma pārkāpumi, proti, no vienas puses, īrnieka pienākums personīgi aizņemt mājokli kā galveno dzīvesvietu un, no otras puses, aizliegums to izīrēt apakšīrniekam. Tomēr ar celto prasību A vēlas panākt tikai to, lai tiktu samaksāts attiecīgajā līgumā paredzētais līgumsods par apakšīri, un prasība, lai B viņam atmaksā gūto peļņu, izriet nevis no līguma, bet no Civillikuma 6:104. panta.
Šādos apstākļos
Rechtbank Amsterdam
(Amsterdamas pirmās instances tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdod Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Kā ir jāinterpretē Direktīva 93/13 un, konkrētāk, tajā ietvertais kumulatīvās iedarbības princips, vērtējot, vai kompensācija, kas jāmaksā patērētājam, kurš nepilda savas saistības (šajā gadījumā – līgumsoda noteikums), nav nesamērīgi liela minētās direktīvas pielikuma 1. punkta e) apakšpunkta izpratnē situācijā, kad līgumsoda noteikumi attiecas uz dažāda veida līgumpārkāpumiem, kuriem pēc savas būtības nav jābūt notikušiem kopā un kuri izskatāmajā lietā arī nav notikuši kopā?
2)
Vai šajā kontekstā ir būtiski, ka saistībā ar līgumpārkāpumiem, par kuriem tiek pieprasīts līgumsods, tiek prasīta arī kompensācija, izmaksājot nelikumīgi gūto peļņu?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Vispirms uzreiz jānorāda, ka visas trīs pamatlietas puses ietilpst Direktīvas 93/13
ratione personae
piemērošanas jomā, neskatoties uz to, ka A, prasītājs pamatlietā, ir fonds, kas nodarbojas ar sociālo mājokļu īri.
Proti, saskaņā ar Direktīvas 93/13 2. pantu “pārdevējs vai piegādātājs” ir “jebkura fiziska vai juridiska persona, kura šīs direktīvas aptvertos līgumos darbojas nolūkos, kas ir saistīti ar tās amatu, uzņēmējdarbību vai profesiju, neatkarīgi no tā, vai tas ir valsts vai privāts”. Šajā gadījumā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav ietverta neviena norāde, kas liecinātu, ka šī fonda darbošanās izīrēšanas pakalpojumu jomā ir vien maznozīmīga aktivitāte vai nav šī fonda profesionālā darbība.
Ar diviem jautājumiem, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 93/13 3. panta 1. un 3. punkts, kā arī 4. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai, pārbaudot ar patērētāju noslēgta līguma noteikuma iespējami negodīgo raksturu šo noteikumu izpratnē, ir jāņem vērā visi minētā līguma noteikumi vai tikai daži no tiem un vai, lai konkrētāk novērtētu patērētājam noteiktās kompensācijas nesamērīgi lielo summu šīs direktīvas pielikuma 1. punkta e) apakšpunkta izpratnē, šādam novērtējumam ir jāattiecas tikai uz noteikumiem par vienu un pašu pārkāpumu.
Šajā gadījumā šie jautājumi ir radušies strīdā, kurā papildus attiecīgā līguma laušanai un iemītnieku izlikšanai izīrētājs pieprasa samaksāt līgumsodu par apakšnomas aizlieguma pārkāpšanu, kā arī no šīs apakšnomas gūtās peļņas atmaksu.
Šajā ziņā, kā izriet no iesniedzējtiesas nolēmuma, pirmkārt, attiecīgais līgums ietver skaidru noteikumu, kas aizliedz apakšīri. Otrkārt, ienākumu no apakšīres atmaksa tiek prasīta, pamatojoties uz valsts tiesību aktiem civiltiesiskās atbildības jomā, šajā gadījumā, uz Civillikuma 6:104. pantu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Direktīvā 93/13 dalībvalstīm ir noteikts pienākums paredzēt mehānismu, kas nodrošinātu, ka var tikt pārbaudīti visi līguma noteikumi, par kuriem nav bijusi atsevišķa apspriešanās, lai novērtētu to iespējamo negodīgumu (spriedums, 2019. gada 7. novembris, Profi Credit Polska,
C‑419/18 un C‑483/18
,
EU:C:2019:930
,
53.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Saskaņā ar Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktu par negodīgu uzskata tādu līguma noteikumu, kurš, pretēji prasībai pēc godprātības, rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam. Minētās direktīvas 3. panta 3. punktā ir norādīts, ka pielikumā ir ietverts indikatīvs un nepilnīgs tādu noteikumu saraksts, ko var uzskatīt par negodīgiem. Līdz ar to, lai arī fakts, ka valsts tiesas izskatāmā līguma noteikuma saturs atbilst šajā pielikumā ietverta noteikuma saturam, nav tāds, kas automātiski un pats par sevi apstiprina šī līguma noteikuma negodīgo raksturu, tomēr tas ir būtisks elements, ar kuru šī tiesa var pamatot vērtējumu par to, vai izskatāmais līguma noteikums ir negodīgs (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 26. aprīlis, Invitel,
C‑472/10
,
EU:C:2012:242
,
26.
punkts).
Saskaņā ar minētās direktīvas 4. panta 1. punktu, lai novērtētu līguma noteikuma, kas ir prasības celšanas pamats, iespējami negodīgo raksturu, valsts tiesai ir jāņem vērā visi pārējie attiecīgā līguma noteikumi (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2010. gada 16. novembris, Pohotovosť,
C‑76/10
,
EU:C:2010:685
,
59.
punkts; spriedumus, 2016. gada 21. aprīlis, Radlinger un Radlingerová,
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
,
94.
punkts, kā arī 2020. gada 11. marts, Lintner,
C‑511/17
,
EU:C:2020:188
,
46.
punkts).
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru līguma noteikumu negodīgumu vērtē katrā gadījumā atsevišķi, un pienākums ņemt vērā visus pārējos līguma noteikumus ir izskaidrojams ar to, ka, pārbaudot apstrīdēto noteikumu, ir jāņem vērā jebkāda informācija, kas var būt noderīga, lai izprastu šo noteikumu tā kontekstā, ciktāl atkarībā no attiecīgā līguma satura, lai novērtētu šī noteikuma negodīgo raksturu, var būt nepieciešams novērtēt visu līguma noteikumu kumulatīvo iedarbību (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 21. aprīlis, Radlinger un Radlingerová,
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
,
95.
punkts, kā arī 2020. gada 11. marts, Lintner,
C‑511/17
,
EU:C:2020:188
,
47.
punkts). Ne visiem līguma noteikumiem ir vienāda nozīme, un attiecīgā noteikuma mijiedarbības pakāpe ar citiem noteikumiem vienmēr ir atkarīga no to attiecīgās darbības jomas un no tā, cik lielā mērā katrs noteikums veicina jebkādu būtisku pušu tiesību un pienākumu, kas izriet no attiecīgā līguma, nelīdzsvarotību Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkta izpratnē.
Tādējādi atšķirībā no lietas, kurā tika pieņemts 2016. gada 21. aprīļa spriedums Radlinger un Radlingerová (
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
), uz ko iesniedzējtiesa atsaucas savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu un kas attiecās uz līgumu, kurš uzliek saistības, saskaņā ar kurām viens un tas pats pārkāpums izraisa vairāku līgumsoda noteikumu vienlaicīgu piemērošanu, ir jāprecizē, kā to apgalvoja visas ieinteresētās personas, kas šajā lietā iesniedza rakstiskus apsvērumus, ka gadījumā, ja divi līgumsoda noteikumi attiecas uz vienu un to pašu pārkāpumu, kā tas bija lietā, kurā tika pieņemts minētais spriedums, tad šie noteikumi ir jāpārbauda kumulatīvi.
Šajā gadījumā, lai gan iesniedzējtiesa uzsver, ka attiecīgais līgums ietver citus speciālus līgumsoda noteikumus un tā saukto “drošības tīkla” noteikumu, minētā tiesa tomēr norāda, ka A prasība nav pamatota ar šiem noteikumiem, kas nozīmē, ka par vienu un to pašu pārkāpumu nevar būt kumulatīvi sodi.
Līdz ar to, kā uzskata iesniedzējtiesa, risinājums, kādu Tiesa pieņēma 2016. gada 21. aprīļa spriedumā lietā Radlinger un Radlingerová (
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
) attiecībā uz patēriņa aizdevuma līgumu, nav tieši transponējams uz tādu situāciju, kāda ir pamatlietā, kur sociālo mājokļu izīrētājs prasa samaksāt vienu līgumsodu.
Tomēr šai tiesai ir jāpārbauda, vai pārdevējs vai piegādātājs, ceļot atsevišķas prasības pret patērētāju saistībā ar vienu un to pašu pārkāpumu, atsaucas vai var atsaukties uz citiem attiecīgā līguma noteikumiem. Ja tas tā ir, iesniedzējtiesai ir jāņem vērā visu šo noteikumu piemērošanas kumulatīvā ietekme, lai novērtētu tā līguma noteikuma negodīgumu, uz kuru ir balstīta tajā celtā prasība, pat ja šie noteikumi paši par sevi nešķiet negodīgi.
Katrā ziņā ir jāatgādina, ka, izvērtējot līguma noteikuma iespējamo negodīgumu, iesniedzējtiesai ir jāpieņem lēmums par šī noteikuma klasifikāciju, ņemot vērā attiecīgās lietas apstākļus, un Tiesai, pamatojoties uz Direktīvas 93/13 noteikumiem, ir jānosaka kritēriji, kurus valsts tiesa var piemērot vai kuri tai ir jāpiemēro, novērtējot līguma noteikumus atbilstoši šiem direktīvas noteikumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 23. aprīlis, Van Hove,
C‑96/14
,
EU:C:2015:262
,
28.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā Tiesa ir vairākkārt nospriedusi, ka attiecīgo līgumattiecību kontekstā ir jāņem vērā pienākuma raksturs un tostarp tas, vai šim pienākumam ir būtiska nozīme (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 14. marts, Aziz,
C‑415/11
,
EU:C:2013:164
,
73.
punkts; rīkojumu, 2013. gada 14. novembris, Banco Popular Español un Banco de Valencia,
C‑537/12 un C‑116/13
,
EU:C:2013:759
,
70.
punkts, kā arī spriedumu, 2017. gada 26. janvāris, Banco Primus,
C‑421/14
,
EU:C:2017:60
,
66.
punkts).
Šajā gadījumā, runājot par Vispārējo noteikumu 7.14. klauzulu, tas paredz sodu par jebkādu apakšīres aizlieguma un pienākuma personīgi uzturēties īrētajā mājoklī pārkāpumu. Tā kā īre attiecas uz sociālajiem mājokļiem, ir skaidrs, ka šim aizliegumam un pienākumam ir īpašs raksturs, kas ir daļa no līgumisko attiecību būtības.
Attiecībā uz zaudējumu atlīdzību, ko A pieprasa peļņas, ko B ir ieguvis no apakšīres, apmērā, kas vajadzības gadījumā tiktu pieskaitīta līgumā paredzētajai kompensācijai 5000 EUR apmērā, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 93/13 1. panta 1. punktu un 3. panta 1. punktu šo direktīvu piemēro tādu līgumu noteikumiem, kas ir noslēgti starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju un par kuriem nav veiktas atsevišķas sarunas (spriedumi, 2019. gada 7. novembris, Profi Credit Polska,
C‑419/18 un C‑483/18
,
EU:C:2019:930
,
51.
punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2020. gada 4. jūnijs, Kancelaria Medius,
C‑495/19
,
EU:C:2020:431
,
24.
punkts).
Šajā gadījumā no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka šīs prasības par zaudējumu atlīdzību pamatā ir nevis īres līgums, bet gan valsts tiesību akti civiltiesiskās atbildības jomā, it īpaši Civilkodeksa 6:104. pants, saskaņā ar kuru, ja persona, kas citas personas priekšā ir atbildīga par prettiesisku darbību vai pienākuma neizpildi, ir guvusi labumu no šīs darbības vai neizpildes, tad tiesnesis pēc šīs citas personas lūguma var novērtēt zaudējumus šīs peļņas vai tās daļas apmērā.
Šajā ziņā fakts, ka šī prasība ir balstīta uz valsts tiesību aktiem, liedz tādai valsts tiesību normai kā Civillikuma 6:104. pants ietilpt Direktīvas 93/13 piemērošanas jomā.
Taisnība, ka, vērtējot, vai attiecīgais līguma noteikums ir negodīgs, ir jāņem vērā normatīvais konteksts, kas kopā ar šo noteikumu nosaka pušu tiesības un pienākumus (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2012. gada 15. marts, Pereničová un Perenič,
C‑453/10
,
EU:C:2012:144
,
42.
punkts).
Tomēr iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, cik lielā mērā Civillikuma 6:104. panta, kas paredz tādas nepamatoti saņemtas summas atgūšanu kā pamatlietā gūtā īres maksa, piemērošanu var uzskatīt par sodu.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 93/13 3. panta 1. un 3. punkts, kā arī 4. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, kad valsts tiesa pārbauda ar patērētāju noslēgta līguma noteikuma iespējami negodīgo raksturu šo noteikumu izpratnē, starp līguma noteikumiem, kas ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā, ir jāņem vērā attiecīgā noteikuma mijiedarbības pakāpe ar citiem noteikumiem, jo īpaši atkarībā no to attiecīgās darbības jomas. Lai novērtētu, vai patērētājam uzliktās kompensācijas summa ir nesamērīgi liela minētās direktīvas pielikuma 1. punkta e) apakšpunkta izpratnē, liela nozīme ir jāpiešķir tiem līguma noteikumiem, kas attiecas uz vienu un to pašu pārkāpumu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:

Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 3. panta 1. un 3. punkts, kā arī 4. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, kad valsts tiesa pārbauda ar patērētāju noslēgta līguma noteikuma iespējami negodīgo raksturu šo noteikumu izpratnē, starp līguma noteikumiem, kas ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā, ir jāņem vērā attiecīgā noteikuma mijiedarbības pakāpe ar citiem noteikumiem, jo īpaši atkarībā no to attiecīgās darbības jomas. Lai novērtētu, vai patērētājam uzliktās kompensācijas summa ir nesamērīgi liela minētās direktīvas pielikuma 1. punkta e) apakšpunkta izpratnē, liela nozīme ir jāpiešķir tiem līguma noteikumiem, kas attiecas uz vienu un to pašu pārkāpumu.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – holandiešu.