CELEX: 62018CJ0213
Predhodno odločanje
Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah
Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah
Uredba (EU) št. 1215/2012
Člen 7(1)(a)
Sodišče, pristojno v zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji
Skupna pravila glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov
Uredba (ES) št. 261/2004
Členi 5, 7, 9 in 12
Montrealska konvencija
Pristojnost
Člena 19 in 33
Odškodninski zahtevek in zahtevek za povračilo škode, ki je nastala zaradi odpovedi in zamude letov

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 33 Konvencije o poenotenju nekaterih pravil za mednarodni letalski prevoz, ki je bila sprejeta 28. maja 1999 v Montrealu in ki je bila v imenu Evropske skupnosti odobrena s Sklepom Sveta 2001/539/ES z dne 5. aprila 2001 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 5, str. 491, v nadaljevanju: Montrealska konvencija), Uredbe (ES) št. 261/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter o razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 295/91 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 8, str. 10) in Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (
UL 2012, L 351, str. 1
).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Adrianom Guaitolijem, Alessandrom Celanom Tomassonijem, Mariom Giulijem, Concepción Casan Rodriguez, Antonio Cirilli, Lucio Cortini in Patrizio Padroni ter easyJet Airline Co. Ltd v zvezi z odškodninskim zahtevkom za škodo, ki je nastala zaradi odpovedi leta in zamude na drugem letu.
Pravni okvir
Mednarodno pravo
Montrealska konvencija je v Evropski uniji začela veljati 28. junija 2004.
Člen 19 te konvencije, naslovljen „Zamuda“, določa:
„Prevoznik je odgovoren za škodo zaradi zamude v letalskem prevozu oseb, prtljage ali tovora. Prevoznik pa ni odgovoren za škodo zaradi zamude, če dokaže, da so on, njegovi uslužbenci in pooblaščenci sprejeli vse ukrepe, ki se od njih lahko upravičeno zahtevajo, da bi se izognili škodi, ali da takih ukrepov niso mogli sprejeti.“
Člen 33 navedene konvencije, naslovljen „Sodna pristojnost“, določa:
„1.   Odškodninsko tožbo je treba po izbiri tožnika vložiti na ozemlju ene od držav pogodbenic, bodisi pri sodišču v kraju prebivališča prevoznika ali v glavnem kraju poslovanja ali poslovne enote, prek katere je bila sklenjena pogodba, bodisi pri sodišču v namembnem kraju.
[…]
4.   Vprašanja v zvezi s postopkom ureja pravo sodišča, ki mu je primer predložen.“
Pravo Unije
Uredba št. 261/2004
Člen 1 Uredbe št. 261/2004, naslovljen „Predmet“, v odstavku 1 določa:
„Ta uredba pod določenimi pogoji, ki so opredeljeni v nadaljnjem besedilu, uvaja minimalne pravice potnikov ob:
(a)
zavrnitvi vkrcanja proti njihovi volji;
(b)
odpovedi njihovega leta;
(c)
zamudi njihovega leta.“
Člen 5 te uredbe, naslovljen „Odpoved leta“, določa:
„1.   V primeru odpovedi leta:
(a)
zadevnim potnikom ponudi pomoč dejanski letalski prevoznik v skladu s členom 8; in
(b)
zadevnim potnikom ponudi pomoč dejanski letalski prevoznik v skladu s členom 9(1)(a) in 9(2), kakor tudi pomoč, predvideno v členu 9(1)(b) in 9(1)(c), v primeru spremembe poti, kadar je utemeljeno pričakovani čas odhoda novega leta najmanj naslednji dan po načrtovanem času odhoda odpovedanega leta; in
(c)
imajo zadevni potniki pravico do odškodnine, ki jim jo mora plačati dejanski letalski prevoznik v skladu s členom 7, razen če:
(i)
so o odpovedi obveščeni najmanj dva tedna pred odhodom po voznem redu; ali
(ii)
so o odpovedi obveščeni dva tedna do sedem dni pred odhodom po voznem redu in jim je ponujena sprememba poti, ki jim zagotavlja odhod največ dve uri pred odhodom po voznem redu in prihod v njihov končni namembni kraj manj kot štiri ure po prihodu po voznem redu; ali
(iii)
so o odpovedi obveščeni manj kot sedem dni pred odhodom po voznem redu in jim je ponujena sprememba poti, ki jim zagotavlja odhod največ eno uro pred odhodom po voznem redu in prihod v njihov končni namembni kraj manj kot dve uri po prihodu po voznem redu.
2.   Kadar so potniki obveščeni o odpovedi leta, jim je treba zagotoviti informacije o drugih možnostih prevoza.
3.   Dejanski letalski prevoznik ni obvezan plačati odškodnine v skladu s členom 7, če lahko dokaže, da so za odpoved leta krive izredne razmere, katerim se ne bi bilo mogoče izogniti, tudi če bi bili sprejeti vsi ustrezni ukrepi.
4.   Dokazno breme glede obveščanja potnikov o odpovedi leta in glede roka, v katerem je to storil, nosi dejanski letalski prevoznik.“
Člen 7 te uredbe, naslovljen „Pravica do odškodnine“, določa:
„1.   Pri sklicevanju na ta člen potniki prejmejo odškodnino v višini:
(a)
250 EUR za lete do vključno 1500 kilometrov;
(b)
400 eurov za vse lete znotraj Skupnosti nad 1500 kilometrov in za vse druge lete med 1500 in 3500 kilometri;
(c)
600 EUR za lete, ki niso zajeti v točkah (a) ali (b).
Za določitev oddaljenosti, ki jo je treba upoštevati, se šteje zadnji kraj, na katerega bo potnik zaradi zavrnitve vkrcanja ali odpovedi leta prispel z zamudo glede na predvideni vozni red letov.
2.   Kadar se potnikom v skladu s členom 8 ponudi sprememba poti do njihovega končnega namembnega kraja z alternativnim letom, katerega čas prihoda ne presega predvidenega časa prihoda prvotno rezerviranega leta za
(a)
dve uri za vse lete do vključno 1500 kilometrov; ali
(b)
tri ure za vse lete znotraj Skupnosti nad 1500 kilometrov in za vse druge lete med 1500 in 3500 kilometri; ali
(c)
štiri ure za vse lete, ki jih ne zajemata točki (a) ali (b),
tedaj dejanski letalski prevoznik lahko zniža odškodnino iz odstavka 1 za 50 %.
3.   Odškodnina iz odstavka 1 se izplača v gotovini, z elektronskim bančnim nakazilom, bančnim nalogom ali bančnimi čeki ali s pisnim soglasjem potnika s potovalnim vavčerjem in/ali drugimi storitvami.
4.   Izračun razdalje iz odstavkov 1 in 2 se izvede po metodi najkrajše poti (letenja) med dvema točkama na zemlji.“
Člen 9 Uredbe št. 261/2004, naslovljen „Pravica do oskrbe“, določa:
„1.   Pri sklicevanju na ta člen se potnikom brezplačno ponudi:
(a)
obroke hrane in osvežilne napitke, primerne čakalnemu času;
(b)
hotelsko nastanitev kadar:
–
je prenočitev čez noč ali več noči nujna, ali
–
je nujen daljši postanek, kakor ga je potnik načrtoval;
(c)
prevoz med letališčem in krajem nastanitve (hotel ali drugo).
2.   Poleg tega se potnikom ponudi, da brezplačno opravijo dva telefonska klica, brezplačno pošljejo dve sporočili po teleksu ali faksu ali po elektronski pošti.
3.   Pri izvajanju tega člena mora dejanski letalski prevoznik še zlasti posvetiti pozornost potrebam oseb z zmanjšano zmožnostjo gibanja in osebam, ki jih spremljajo, kakor tudi potrebam otrok brez spremstva.“
Člen 12 navedene uredbe, naslovljen „Dodatna odškodnina“, v odstavku 1 določa:
„Ta uredba ne posega v pravice potnika do dodatne odškodnine. Odškodnina, ki je odobrena na podlagi te uredbe, se lahko odšteje od takšne odškodnine.“
Uredba št. 1215/2012
Poglavje II Uredbe št. 1215/2012, naslovljeno „Pristojnost“, je razdeljeno na deset oddelkov, od katerih so prvi, drugi in četrti naslovljeni „Splošne določbe“, „Posebna pristojnost“ in „Pristojnost za potrošniške pogodbe“.
Člen 4 te uredbe, ki spada v oddelek 1 poglavja II te uredbe, v odstavku 1 določa:
„Ob upoštevanju določb te uredbe so osebe s stalnim prebivališčem v državi članici ne glede na njihovo državljanstvo tožene pred sodišči te države članice.“
Člen 7 navedene uredbe, ki je uvrščen v oddelek 2 poglavja II, določa:
„Oseba s stalnim prebivališčem v državi članici je lahko tožena v drugi državi članici:
1.
(a)
v zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji pred sodiščem v kraju izpolnitve zadevne obveznosti;
(b)
za namene te določbe, in razen če ni drugače dogovorjeno, je kraj izpolnitve zadevne obveznosti:
[…]
–
v primeru opravljanja storitev kraj v državi članici, kjer so bile v skladu s pogodbo storitve opravljene ali bi morale biti opravljene;
[…]“
Člen 17 te uredbe, ki spada v oddelek 4 poglavja II te uredbe, vsebuje pravila o pristojnosti v zvezi s pogodbami, ki jih sklenejo potrošniki, ki pa se v skladu z odstavkom 3 tega člena ne uporabljajo za pogodbe o prevozu, razen za pogodbe, po katerih cena vključuje kombinacijo prevoza in namestitve.
V poglavju VI Uredbe št. 1215/2012, naslovljenem „Prehodne določbe“, je člen 66, ki v odstavku 1 določa:
„Ta uredba se uporablja samo za sodne postopke, ki so bili začeti, za javne listine, ki so bile uradno sestavljene ali registrirane, in za sodne poravnave, ki so bile potrjene ali sklenjene na dan 10. januarja 2015 ali po tem.“
Člen 67 te uredbe, ki je del njenega poglavja VII, naslovljenega „Razmerje do drugih pravnih aktov“, določa:
„Ta uredba ne vpliva na uporabo določb, ki urejajo pristojnost in priznanje ter izvršitev sodnih odločb na posebnih pravnih področjih, zajetih v predpisih Unije ali v nacionalni zakonodaji, ki je bila sprejeta zaradi uskladitve s temi predpisi.“
Člen 71 navedene uredbe, ki je del istega poglavja VII, v odstavku 1 določa:
„Ta uredba ne vpliva na nobeno konvencijo, pogodbenice katere so države članice in ki na posebnem pravnem področju ureja pristojnost, priznanje ali izvršitev sodnih odločb.“
Uredba (ES) št. 44/2001
Člen 5 Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42), ki je del oddelka 2, naslovljenega „Posebna pristojnost“, v poglavju II te uredbe, naslovljenem „Pristojnost“, je določal:
„Oseba s stalnim prebivališčem v državi članici je lahko tožena v drugi državi članici:
1.
(a)
v zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji pred sodiščem v kraju izpolnitve zadevne obveznosti;
(b)
za namene te določbe in razen, če ni drugače dogovorjeno, je kraj izpolnitve zadevne obveznosti:
–
v primeru prodaje blaga kraj v državi članici, kamor je bilo v skladu s pogodbo blago dostavljeno ali bi moralo biti dostavljeno,
–
v primeru opravljanja storitev kraj v državi članici, kjer so bile v skladu s pogodbo storitve opravljene ali bi morale biti opravljene;
(c)
če se ne uporabi pododstavek (b), potem se uporabi pododstavek (a);
[…]“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Tožeče stranke iz postopka v glavni stvari so z družbo easyJet Airline, letalsko družbo s sedežem v Združenem kraljestvu, sklenile pogodbo o letalskem prevozu, ki se je nanašala na let Rim Fiumicino (Italija) – Krf (Grčija) dne 4. avgusta 2015 ob 20.20, in na povratni let Krf – Rim Fiumicino dne 14. avgusta 2015 ob 23.25.
Sporočeno je bilo, da bo imelo letalo na odhodnem letu zamudo, pozneje pa je bil let odpovedan in preložen na naslednji dan. Tožečim strankam iz postopka v glavni stvari ni bilo ponujeno ne vkrcanje na drug let druge letalske družbe, ne možnost obroka ali prigrizka, ne druga oblika pomoči, odškodnine ali nadomestila kljub uradni zahtevi, ki je bila v tem smislu poslana družbi easyJet Airline.
Letalo na povratnem letu je imelo več kot dve in manj kot tri ure zamude.
Tožeče stranke iz postopka v glavni stvari, ki imajo stalno prebivališče v Rimu (Italija), so 28. junija 2016 pri Tribunale ordinario di Roma (sodišče v Rimu, Italija) vložile tožbo, s katero so predlagale, naj se družbi easyJet Airline naloži plačilo odškodnine iz členov 5, 7 in 9 Uredbe št. 261/2004 in plačilo dodatne premoženjske ter nepremoženjske škode, nastale zaradi neizpolnitve pogodbenih obveznosti, ki jih ima do njih družba easyJet Airline.
Družba easyJet Airline je podala dva ugovora nepristojnosti sodišča, pri katerem je vložena tožba, pri čemer se je prvi nanašal na vrednost spora, drugi pa na pravila v zvezi s krajevno pristojnostjo.
Čeprav je Tribunale ordinario di Roma (sodišče v Rimu) zavrnilo prvi ugovor nepristojnosti, pa je v zvezi z drugim ugovorom ugotovilo, da je njegova pristojnost odvisna od prava, ki se uporabi – nacionalnega prava ali prava Unije – in njegove razlage.
Predložitveno sodišče v zvezi s tem najprej zastavlja vprašanje, ali se Montrealska konvencija uporablja v sporu o glavni stvari, oziroma vsaj za del spora, ali pa navedeni spor spada izključno na področje uporabe Uredbe št. 261/2004.
Dalje, predložitveno sodišče se v primeru izključne ali delne uporabe Montrealske konvencije sprašuje, ali je pravilo iz njenega člena 33 omejeno – kot je presodilo Corte di cassazione (kasacijsko sodišče, Italija) – na določitev pristojne države, ali pa to pravilo – kar se mu zdi verjetneje – ureja tudi določitev pristojnega sodišča v tej državi.
Predložitveno sodišče poudarja, da je pristojno za odločanje v sporu o glavni stvari na podlagi nacionalnih civilnih postopkovnih pravil, le če bi se presodilo, da se za ta spor uporablja izključno Montrealska konvencija, člen 33 te konvencije pa je treba razlagati tako, da določa le pristojno državo. V nasprotnem primeru bi bilo za odločanje o tem sporu pristojno Tribunale di Civitavecchia (sodišče v Civitavecchii, Italija), ki je krajevno pristojno sodišče za letališče odhoda odhodnega leta in prihoda povratnega leta.
V teh okoliščinah je Tribunale ordinario di Roma (sodišče v Rimu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba v primeru, ko stranka v postopku zaradi zamude ali odpovedi leta poleg pavšalnih in poenotenih odškodnin iz členov 5, 7 in 9 Uredbe št. 261/2004 zahteva tudi plačilo dodatne odškodnine iz člena 12 navedene Uredbe, uporabiti člen 33 Montrealske konvencije ali pa velja, da ‚sodno pristojnost‘ (tako mednarodno kot tudi notranjo) določa člen 5 Uredbe št. 44/2001?
2.
Ali je treba v prvem primeru iz prvega vprašanja člen 33 Montrealske konvencije razlagati tako, da ta ureja le delitev sodne pristojnosti med državami, ali tako, da ta določa tudi krajevno pristojnost znotraj posamezne države?
3.
Ali je v prvem primeru iz drugega vprašanja uporaba člena 33 Montrealske konvencije ‚izključna‘ in preprečuje uporabo člena 5 Uredbe št. 44/2001 ali pa je mogoče obe določbi uporabljati vzporedno, da bi se tako neposredno določili sodna pristojnost države in tudi notranja krajevna pristojnost njenih sodišč?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Uvodne ugotovitve
Pojasniti je treba, da se je predložitveno sodišče v vprašanjih za predhodno odločanje sicer formalno sklicevalo na Uredbo št. 44/2001, vendar se v skladu s členom 66(1) Uredbe št. 1215/2012 v postopku v glavni stvari
ratione temporis
uporabljajo določbe zadnjenavedene uredbe. Tožba, o kateri odloča predložitveno sodišče, je bila namreč vložena po 10. januarju 2015.
Poleg tega, kot izhaja iz ustaljene sodne prakse, okoliščina, da je to sodišče svoj predlog za sprejetje predhodne odločbe oblikovalo tako, da se je sklicevalo na nekatere določbe Uredbe št. 44/2001, ni ovira za to, da bi Sodišče temu sodišču predložilo vse elemente razlage, ki bi lahko bili koristni pri sojenju o zadevi, o kateri odloča, ne glede na to, ali jih je v vprašanjih navedlo (glej po analogiji sodbo z dne 6. junija 2019, Weil,
C‑361/18
,
EU:C:2019:473
, točka
).
Poleg tega je treba opozoriti, da je Uredba št. 1215/2012 razveljavila in nadomestila Uredbo št. 44/2001, ki je nadomestila Konvencijo z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (
UL 1972, L 299, str. 32
), zato velja razlaga, ki jo je Sodišče podalo glede določb zadnjenavedenega pravnega akta, tudi za Uredbo št. 1215/2012, kadar je te določbe mogoče opredeliti kot enakovredne (glej v tem smislu sodbo z dne 29. julija 2019, Tibor‑Trans,
C‑451/18
,
EU:C:2019:635
, točka
).
Nazadnje, kot je razvidno iz predloga za sprejetje predhodne odločbe, tožeče stranke iz postopka v glavni stvari zahtevajo tako pavšalno odškodnino in povračilo stroškov iz členov 7 in 9 Uredbe št. 261/2004 kot tudi dodatno odškodnino iz člena 12 te uredbe, in sicer povračilo dodatne premoženjske škode in domnevno utrpljene nepremoženjske škode. Ker dodatno odškodnino ureja Montrealska konvencija (glej v tem smislu sodbo z dne 13. oktobra 2011, Sousa Rodríguez in drugi,
C‑83/10
,
EU:C:2011:652
, točka
), iz tega izhaja, da v sporu, kakršen je spor o glavni stvari, obstajata dve ureditvi odgovornosti letalskega prevoznika v zvezi s potniki, pri čemer ena temelji na Uredbi št. 261/2004, druga pa na Montrealski konvenciji.
Prvo vprašanje
Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je treba člen 7, točka 1, člen 67 in člen 71(1) Uredbe št. 1215/2012 ter člen 33 Montrealske konvencije razlagati tako, da mora sodišče države članice, pri katerem je vložena tožba, s katero se želi doseči plačilo pavšalnih in poenotenih zahtevkov, določenih z Uredbo št. 261/2004, ter odškodnino za dodatno škodo, ki spada na področje uporabe Montrealske konvencije, svojo pristojnost za prvi del tožbenega zahtevka presojati glede na člen 7, točka 1, Uredbe št. 1215/2012, drugi del pa glede na člen 33 te konvencije.
Glede pristojnosti za odločanje o zahtevkih, kakršni so v sporu o glavni stvari, je Sodišče že presodilo, da spadajo zahtevki, ki temeljijo na določbah Uredbe št. 261/2004, in tisti ki temeljijo na določbah Montrealske konvencije, v ločena regulativna okvira, zato se pravila o mednarodni pristojnosti iz te konvencije ne uporabljajo za zahtevke, ki so vloženi zgolj na podlagi Uredbe št. 261/2004, saj je treba zadnjenavedene preizkusiti ob upoštevanju Uredbe št. 44/2001 (glej v tem smislu sodbo z dne 10. marca 2016, Flight Refund,
C‑94/14
,
EU:C:2016:148
, točka
in navedena sodna praksa).
Enako velja v okviru spora, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, v katerem zahtevki tožečih strank hkrati temeljijo na določbah Uredbe št. 261/2004 in na Montrealski konvenciji.
Poleg tega člen 67 in člen 71(1) Uredbe št. 1215/2012 omogočata uporabo pravil o sodni pristojnosti, ki se nanašajo na posebna področja, in ki so zajeta v aktih Unije ali v konvencijah, katerih pogodbenice so države članice. Ker je letalski prevoz takšno posebno področje, bi se morala pravila o pristojnosti, določena v Montrealski konvenciji, uporabljati znotraj pravnega okvira, ki ga določa ta konvencija.
V teh okoliščinah mora predložitveno sodišče glede zahtevkov, ki temeljijo na členih 5, 7 in 9 Uredbe št. 261/2004, za obravnavo spora, o katerem odloča, na eni strani preveriti svojo pristojnost v skladu z Uredbo št. 1215/2012.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da pravila o pristojnosti, vsebovana v Uredbi št. 1215/2012 – zato da se okrepi pravno varstvo oseb s prebivališčem oziroma sedežem v Uniji, tako da se tožeči stranki omogoči, da brez težav ugotovi, pri katerem sodišču lahko vloži tožbo, in toženi stranki, da razumno predvideva sodišče, pred katerim je lahko tožena – temeljijo na načelu kraja stalnega prebivališča tožene stranke, ki je določeno v členu 4 te uredbe in je dopolnjeno s posebnimi pristojnostmi (glej po analogiji sodbo z dne 3. maja 2007, Color Drack,
C‑386/05
,
EU:C:2007:262
, točki
in
).
Pravilo o pristojnosti sodišča v kraju stalnega prebivališča tožene stranke je tako v členu 7, točka 1, Uredbe št. 1215/2012 dopolnjeno s pravilom o posebni pristojnosti v zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji, ki je utemeljeno z obstojem tesne navezne okoliščine med pogodbo in sodiščem, ki naj o njej odloča (glej po analogiji sodbo z dne 3. maja 2007, Color Drack,
C‑386/05
,
EU:C:2007:262
, točka
).
V skladu s tem pravilom je lahko tožena stranka tožena tudi pred sodiščem kraja, kjer je zadevna obveznost, na kateri temelji zahtevek, bila ali bi morala biti izpolnjena, če med tem sodiščem in pogodbo obstaja tesna navezna okoliščina (glej po analogiji sodbo z dne 3. maja 2007, Color Drack,
C‑386/05
,
EU:C:2007:262
, točka
).
Poleg tega je treba poudariti – čeprav določbe oddelka 4 poglavja II Uredbe št. 1215/2012 o „Pristojnosti za potrošniške pogodbe“ prav tako določajo pravilo o posebni pristojnosti v korist potrošnikov – da člen 17(3) te uredbe določa, da se ta oddelek „ne uporablja za pogodbe o prevozu, razen za pogodbe, po katerih cena vključuje kombinacijo prevoza in namestitve“ (sodba z dne 11. aprila 2019, Ryanair,
C‑464/18
,
EU:C:2019:311
, točka
).
Na področju letalskega prevoza iz sodne prakse Sodišča izhaja, da pravilo posebne pristojnosti v zvezi z opravljanjem storitev iz člena 7, točka 1(b), druga alinea, Uredbe št. 1215/2012 določa, da je za obravnavanje odškodninskega zahtevka, ki izhaja iz pogodbe o letalskem prevozu oseb, po izbiri tožeče stranke pristojno sodišče, na katerega območju je kraj odhoda ali kraj prihoda letala, v skladu z dogovorom glede teh krajev v pogodbi o prevozu (glej po analogiji sodbi z dne 9. julija 2009, Rehder,
C‑204/08
,
EU:C:2009:439
, točki
in
, in z dne 11. julija 2018, Zurich Insurance in Metso Minerals,
C‑88/17
,
EU:C:2018:558
, točka
).
Po drugi strani mora predložitveno sodišče glede zahtevkov, ki temeljijo na določbah Montrealske konvencije, zlasti na njenem členu 19, v zvezi s povračilom škode, nastale zaradi zamude letala, določiti svojo pristojnost za razsojanje o tem delu tožbe glede na člen 33 navedene konvencije.
Iz navedenega izhaja, da je treba člen 7, točka 1, člen 67 in člen 71(1) Uredbe št. 1215/2012 ter člen 33 Montrealske konvencije razlagati tako, da mora sodišče države članice, pri katerem je vložena tožba, s katero se zahteva povračilo pavšalnih in poenotenih zahtevkov, določenih z Uredbo št. 261/2004, ter nadomestilo za dodatno škodo, ki spada na področje uporabe Montrealske konvencije, svojo pristojnost za prvi del tožbenega zahtevka presojati glede na člen 7, točka 1, Uredbe št. 1215/2012, drugi del pa glede na člen 33 te konvencije.
Drugo vprašanje
Predložitveno sodišče želi z drugim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je treba člen 33(1) Montrealske konvencije razlagati tako, da ta člen pri tožbah za povračilo škode, ki spada na področje uporabe te konvencije, ne ureja le delitve sodne pristojnosti med državami, ki so njene pogodbenice, temveč tudi delitev krajevne pristojnosti med sodišči vsake od teh držav.
Najprej je treba opozoriti, da so določbe Montrealske konvencije sestavni del pravnega reda Unije, zaradi česar je Sodišče pristojno za razlago teh določb, ob spoštovanju pravil mednarodnega prava, ki so zavezujoča za Unijo (glej v tem smislu sodbo z dne 6. maja 2010, Walz,
C‑63/09
,
EU:C:2010:251
, točka
).
Sodišče je že navedlo, da je treba pojme iz Montrealske konvencije razlagati enotno in samostojno, tako da slednje pri razlagi teh pojmov v okviru predhodnega odločanja ne sme upoštevati različnih pomenov, ki bi jih ti pojmi lahko imeli v nacionalnih pravnih ureditvah držav članic Unije, temveč pravila razlage splošnega mednarodnega prava, ki veljajo zanjo (glej v tem smislu sodbo z dne 6. maja 2010, Walz,
C‑63/09
,
EU:C:2010:251
, točki
in
).
Člen 31 Konvencije o pogodbenem pravu, podpisane na Dunaju 23. maja 1969, ki določa pravila splošnega mednarodnega prava, v zvezi s tem določa, da je treba pogodbo razlagati v dobri veri in v skladu z običajnim pomenom njenih določb v njihovem kontekstu ter glede na njen cilj in namen (sodba z dne 6. maja 2010, Walz,
C‑63/09
,
EU:C:2010:251
, točka
).
Iz člena 33 Montrealske konvencije je razvidno, da ta tožeči stranki omogoča izbiro, da proti zadevnemu letalskemu prevozniku sproži postopek na območju ene od držav pogodbenic bodisi pri sodišču v kraju prebivališča (sedeža) prevoznika, v glavnem kraju poslovanja ali poslovne enote, prek katere je bila sklenjena pogodba, bodisi pri sodišču v namembnem kraju zadevnega leta.
Ta določba, kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 61 sklepnih predlogov, se nanaša najprej na „ozemlje ene od držav pogodbenic“, nato pa je v njej navedeno katero sodišče med tistimi, ki so pristojna na tem ozemlju, je mogoče razglasiti za pristojno
ratione loci
v skladu z natančno določenimi naveznimi okoliščinami.
Iz tega sledi, da je treba glede na samo besedilo člena 33(1) Montrealske konvencije šteti, da ureja tudi delitev krajevne pristojnosti med sodišči vsake od teh držav pogodbenic.
Ta razlaga izhaja tudi iz preučitve namena Montrealske konvencije. Iz preambule te konvencije je namreč razvidno, da je bil namen držav pogodbenic te konvencije ne le „zagotoviti varstvo interesov potrošnikov v mednarodnem letalskem prevozu“, temveč tudi „nadaljnja uskladitev in kodifikacija nekaterih predpisov [o tem prevozu] za doseganje pravičnega ravnotežja [upoštevnih] interesov“.
Razlaga, v skladu s katero je namen člena 33(1) Montrealske konvencije določitev ne le države pogodbenice, ki je pristojna za odločanje o zadevni odškodninski tožbi, temveč tudi določitev sodišča v tej državi, pri katerem je treba vložiti tožbo, lahko prispeva k uresničevanju cilja večjega poenotenja, izraženega v preambuli tega instrumenta, in k zaščiti interesov potrošnikov, poleg tega pa zagotavlja pravično ravnovesje z interesi letalskih prevoznikov.
Neposredna določitev krajevno pristojnega sodišča zagotavlja namreč v interesu obeh strank v sporu večjo predvidljivost in boljšo pravno varnost.
Glede na navedeno je treba člen 33(1) Montrealske konvencije razlagati tako, da ta člen pri tožbah za povračilo škode, ki spada na področje uporabe te konvencije, ne ureja le delitve sodne pristojnosti med državami, ki so njene pogodbenice, temveč tudi delitev krajevne pristojnosti med sodišči vsake od teh držav.
Tretje vprašanje
Glede na odgovor na drugo vprašanje na tretje ni treba odgovoriti.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

1.
Člen 7, točka 1, člen 67 in člen 71(1) Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, ter člen 33 Konvencije o poenotenju nekaterih pravil za mednarodni letalski prevoz, ki je bila sklenjena 28. maja 1999 v Montrealu in ki je bila v imenu Evropske skupnosti odobrena s Sklepom Sveta 2001/539/ES z dne 5. aprila 2001, je treba razlagati tako, da mora sodišče države članice, pri katerem je vložena tožba, s katero se želi doseči plačilo pavšalnih in poenotenih zahtevkov, določenih z Uredbo (EU) št. 261/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter o razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 295/91, ter povračilo dodatne škode, ki spada na področje uporabe te konvencije, svojo pristojnost za prvi del tožbenega zahtevka presojati glede na člen 7, točka 1, Uredbe št. 1215/2012, drugi del pa glede na člen 33 navedene konvencije.

2.
Člen 33(1) Konvencije o poenotenju nekaterih pravil za mednarodni letalski prevoz, sklenjene 28. maja 1999 v Montrealu, je treba razlagati tako, da ta člen pri tožbah za povrnitev škode, ki spada na področje uporabe te konvencije, ne ureja le delitve sodne pristojnosti med državami članicami, ki so njene pogodbenice, temveč tudi delitev krajevne pristojnosti med sodišči vsake od teh držav.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: italijanščina.