CELEX: 62016TJ0039
Znamka Evropske unije
Postopek ugovora
Mednarodna registracija, v kateri je imenovana Evropska unija
Figurativna znamka NANA FINK
Prejšnja besedna znamka Evropske unije NANA
Neobstoj podobnosti proizvodov
Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009
Obseg preizkusa, ki ga mora opraviti odbor za pritožbe
Obveznost odločanja o pritožbi v celoti

Dejansko stanje
Družba, ki jo je nasledila Nadine Fink, je 29. marca 2012 pri Mednarodnem uradu Svetovne organizacije za intelektualno lastnino (WIPO) pridobila mednarodno registracijo številka 1111651, v kateri je imenovana Evropska unija, za to figurativno znamko:
Proizvodi, za katere je bila pridobljena ta mednarodna registracija, spadajo v razrede 14, 18 in 26 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen, in za vsakega izmed teh razredov ustrezajo tem opisom:
—
razred 14: „Žlahtne kovine in njihove zlitine ter predmeti, izdelani iz njih ali prevlečeni z njimi, ki so vključeni v ta razred; zlatarski izdelki, nakit, dragi kamni; ure in kronometrski instrumenti; okrasni obeski za ključe; etuiji za ročne ure; okrasne obrobe in okraski za patentne zadrge iz žlahtnih kovin“;
—
razred 18: „Usnje in imitacije usnja, izdelki iz teh snovi, ki jih ne obsegajo drugi razredi; živalske kože; kovčki in potovalne torbe; dežniki, platnene torbe, listnice“;
—
razred 26: „Sponke za pasove; okrasne obrobe in okraski za patentne zadrge iz žlahtnih kovin“.
Ta mednarodna registracija je bila na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Evropske unije (
UL 2009, L 78, str. 1
) priglašena Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO). Objavljena je bila v Biltenu znamk Skupnosti št. 71/2012 z dne 13. aprila 2012. Ta mednarodna registracija je bila 24. avgusta 2012 prenesena na N. Fink.
Tožeča stranka, družba Nanu‑Nana Joachim Hoepp GmbH & Co. KG, je 9. januarja 2013 na podlagi členov 41 in 156 Uredbe št. 207/2009 vložila ugovor zoper mednarodno registracijo v delu, v katerem je imenovana Unija, in to za vse proizvode, navedene zgoraj v točki 2.
Ugovor je temeljil na prejšnji besedni znamki Evropske unije NANA, ki je bila registrirana 19. aprila 2011 pod številko 6218945 in označuje zlasti proizvode iz razredov 14, 18 in 26, pri čemer za vsakega od teh razredov ustreza temu opisu:
—
razred 14: „Ure in vse vrste kronometrskih instrumentov; bižuterija; verižice za ključe; nakit; zlatarski izdelki, dekoracijski artikli iz žlahtne kovine“;
—
razred 18: „Izdelki iz usnja in imitacije usnja, kot tudi izdelki iz teh snovi (vključeni v razred 18); vse vrste torb (vključene v razred 18); torbice, žepne denarnice; vse vrste kovčkov (vključene v razred 18); dežniki, sončniki in sprehajalne palice; potovalni neseserji in njihovi deli (vključeni v razred 18)“;
—
razred 26: „Umetne rože“.
V utemeljitev ugovora je bil naveden razlog iz člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009.
Oddelek za ugovore je z odločbo z dne 21. januarja 2014 ugovoru delno ugodil. Zaradi neobstoja podobnosti proizvodov je bil ta zavrnjen glede teh proizvodov:
—
razred 14: „Okrasne obrobe in okraski za patentne zadrge iz žlahtnih kovin; žlahtne kovine in njihove zlitine“;
—
razred 18: „Usnje in imitacije usnja, ki jih ne obsegajo drugi razredi; živalske kože“;
—
razred 26: „Sponke za pasove; okrasne obrobe in okraski za patentne zadrge iz žlahtnih kovin“.
Oddelek za ugovore je ugovoru zaradi verjetnosti zmede ugodil glede ostalih proizvodov, na katere se je nanašala zadevna mednarodna registracija.
Tožeča stranka je 7. marca 2014 na podlagi členov od 58 do 64 Uredbe št. 207/2009 zoper odločbo oddelka za ugovore vložila pritožbo pri EUIPO.
Prvi odbor za pritožbe pri EUIPO je z odločbo z dne 12. novembra 2015 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) pritožbo zavrnil. Med drugim je menil, da je oddelek za ugovore ugovor zavrnil za naslednje proizvode:
—
razred 14: „Okrasne obrobe in okraski za patentne zadrge iz žlahtnih kovin“;
—
razred 18: „Usnje in imitacije usnja, ki jih ne obsegajo drugi razredi; živalske kože“;
—
razred 26: „Sponke za pasove; okrasne obrobe in okraski za patentne zadrge iz žlahtnih kovin“.
Odbor za pritožbe je menil, da ti proizvodi in proizvodi, na katere se je nanašala prejšnja znamka, niso bili podobni. V zvezi s tem je zlasti poudaril, da so ti proizvodi deloma nadomestni deli in deloma surovine ali polizdelki, ki se uporabljajo predvsem za proizvodnjo drugih proizvodov in so tako namenjeni posebej pozorni specializirani javnosti, proizvodi, ki jih označuje prejšnja znamka, pa so končni izdelki, namenjeni razumno pozornemu končnemu potrošniku. Odbor za pritožbe je tako ugotovil, da zaradi neobstoja podobnosti med zadevnimi proizvodi med spornima znamkama ni verjetnosti zmede.
Predlogi strank
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
—
izpodbijano odločbo razveljavi;
—
EUIPO naloži plačilo stroškov.
EUIPO Splošnemu sodišču predlaga, naj:
—
tožbo zavrne;
—
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Pravo
Dopustnost nekaterih trditev tožeče stranke
EUIPO navaja, da tožeča stranka velik del svojih trditev glede podobnosti proizvodov iz razredov 14, 18 in 26 utemeljuje glede na proizvode – kot so „pasovi“, „oblačila“, „pohištvo“, „posteljnina“ in „potrebščine za umetnike“ – ki v resnici spadajo v druge razrede, za katere je bila registrirana prejšnja znamka, vendar niso bile predmet upravnega postopka pred EUIPO. Zato bi bilo treba pojasnila tožeče stranke glede teh drugih proizvodov šteti za nedopustna.
EUIPO poleg tega trdi, da tožeča stranka pred Splošnim sodiščem prvič navaja nove trditve. V zvezi s tem se EUIPO najprej sklicuje na trditev tožeče stranke, da naj se „usnje“ in „živalske kože“ ne bi uporabljali zgolj kot surovina, namenjena predelavi v končne izdelke, temveč da naj bi se tudi neposredno prodajali na trgu kot taki, med drugim kot okrasni predmeti. EUIPO nato meni, da so nove tudi trditve tožeče stranke, da naj bi bila prejšnja znamka, katere imetnik je, registrirana tudi za „imitacije usnja“. Nazadnje, EUIPO navaja, da je nova tudi trditev tožeče stranke glede pristopa, ki so ga izbrali odbori za pritožbe v prejšnjih odločbah, v katerih naj bi ugotovili podobnost med „usnjem“ in „živalskimi kožami“ v smislu polizdelkov na eni strani in končnimi izdelki, proizvedenimi iz teh snovi, na drugi. Ker so bile te trditve prvič podane pred Splošnim sodiščem, bi jih bilo treba razglasiti za nedopustne.
Spomniti je treba, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso namen tožb, vloženih pri Splošnem sodišču na podlagi člena 65(2) Uredbe št. 207/2009, nadzor zakonitosti odločb odborov za pritožbe. V okviru te uredbe je treba nadzor na podlagi njenega člena 76 izvesti glede na dejanski in pravni okvir spora, kot je bil predložen pred odborom za pritožbe (glej v tem smislu sodbo z dne 1. februarja 2005, SPAG/UUNT – Dann in Backer (HOOLIGAN),
T‑57/03
,
EU:T:2005:29
, točka
in navedena sodna praksa).
Poleg tega v skladu s členom 188 Poslovnika Splošnega sodišča vloge, ki jih stranke vložijo v okviru postopka pred Splošnim sodiščem, ne smejo spreminjati predmeta spora pred odborom za pritožbe.
Trditve EUIPO v zvezi z dopustnostjo nekaterih trditev tožeče stranke je treba preučiti glede na ta načela.
Kar zadeva dopustnost trditve tožeče stranke glede primerjave zadevnih proizvodov z drugimi proizvodi kot tistimi, ki so bili obravnavani v upravnem postopku pri EUIPO, je treba poudariti, da tožeča stranka v rubriki obrazca za ugovor „proizvodi in storitve, na katerih temelji ugovor“ ni odkljukala kvadratka „vsi proizvodi in storitve iz registracije/zahteve“, temveč kvadratek „naslednji proizvodi in storitve“, in pod to rubriko navedla „vsi proizvodi iz razredov 14, 18 in 26“. Ugovor tožeče stranke je torej temeljil zgolj na proizvodih iz razredov 14, 18 in 26, na katere se nanaša prejšnja znamka. Zato trditve tožeče stranke glede podobnosti z drugimi proizvodi niso predmet pritožbe pred odborom za pritožbe in jih je zato treba razglasiti za nedopustne.
Nasprotno pa je treba za dopustno razglasiti trditev tožeče stranke, da naj se „usnje“ in „živalske kože“ ne bi prodajali zgolj kot surovina, temveč tudi kot končni izdelki.
V točkah od 32 do 35 izpodbijane odločbe se je namreč odbor za pritožbe z navedbo, da so „usnje in imitacije usnja, ki jih ne obsegajo drugi razredi; živalske kože“ polizdelki, namenjeni drugi javnosti kot končni izdelki, ki so varovani s prejšnjo znamko, v bistvu oprl na splošno znana dejstva – to so dejstva, ki jih lahko pozna vsak in jih je mogoče dobiti iz splošno dostopnih virov.
Iz sodne prakse izhaja, da lahko stranka, zoper katero EUIPO navaja splošno znana dejstva, izpodbija njihovo resničnost pred Splošnim sodiščem (sodba z dne 22. junija 2006, Storck/UUNT,
C‑25/05 P
,
EU:C:2006:422
, točka
, sklep z dne 3. junija 2009, Zipcar/UUNT,
C‑394/08 P
, neobjavljena,
EU:C:2009:334
, točka
, in sodba z dne 10. novembra 2011, LG Electronics/UUNT,
C‑88/11 P
, neobjavljena,
EU:C:2011:727
, točka
).
Poleg tega je treba za dopustno šteti tudi trditev tožeče stranke glede prakse odločanja EUIPO, ker ima v skladu s sodno prakso stranka pravico sklicevati se nanjo, čeprav je bila trditev prvič postavljena pred Splošnim sodiščem in je ta praksa iz časa po postopku pred EUIPO (glej v tem smislu sodbo z dne 24. novembra 2005, Sadas/UUNT – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE),
T‑346/04
,
EU:T:2005:420
, točka
).
Končno je treba razglasiti za dopustno in vsebinsko preučiti trditev tožeče stranke, da naj bi bila prejšnja znamka, katere imetnik je, registrirana tudi za „imitacije usnja“.
Ta trditev tožeče stranke v bistvu zadeva razlago seznama proizvodov, na katere se nanaša prejšnja znamka. V zvezi s tem je treba opozoriti, da je bilo vprašanje, ali je treba besedilo razreda 18 v zvezi s prejšnjo znamko razlagati tako, da vključuje „izdelke iz usnja“, „imitacije usnja“ in „izdelke iz imitacij usnja“, ali pa ga je treba razlagati tako, da zajema le „izdelke iz usnja“ in „izdelke iz imitacij usnja“, del dejanskega in pravnega okvira spora pred odborom za pritožbe.
Da bi lahko preučili enakost ali podobnost zadevnih proizvodov, morajo namreč organi EUIPO vedno določiti, na katere proizvode se nanašata nasprotujoči si znamki, in v tem okviru po potrebi razložiti seznam proizvodov, za katere je znamka registrirana. Trditev glede razlage seznama proizvodov, na katere se nanaša prejšnja znamka, tako ni mogoče šteti za trditve, ki ne spadajo v okvir spora, kot je bil predložen odboru za pritožbe. Vprašanja, ki jih je treba obvezno razrešiti za odločitev o sporu, so namreč del dejanskega in pravnega okvira spora pred odborom za pritožbe (glej v tem smislu sodbo z dne 1. februarja 2005, HOOLIGAN,
T‑57/03
,
EU:T:2005:29
, točka
).
Zmotna identifikacija proizvodov, na katere se nanaša pritožba, in opustitev odločitve o nekaterih proizvodih
Poudariti je treba, da je tožeča stranka v obrazložitvi pritožbe pred odborom za pritožbe navedla, da je oddelek za ugovore zavrnil ugovor v zvezi z „okrasnimi obrobami in okraski za patentne zadrge iz žlahtnih kovin“ iz razreda 14, „živalskimi kožami“ iz razreda 18 in „sponkami za pasove in okrasnimi obrobami ter okraski za patentne zadrge iz žlahtnih kovin“ iz razreda 26.
Ugotoviti je treba, da to naštevanje ne vsebuje „žlahtnih kovin in njihovih zlitin“ ter „usnja in imitacij usnja“, glede katerih je bil ugovor prav tako zavrnjen.
Odbor za pritožbe je sicer preučil proizvode iz „usnja in imitacij usnja“, vendar pa tega ni storil glede „žlahtnih kovin in njihovih zlitin“, ker je štel, da oddelek za ugovore ni zavrnil ugovora glede zadnjenavedenih proizvodov.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da iz izreka odločbe oddelka za ugovore izhaja, da je ta sicer ugodil ugovoru glede „izdelkov iz žlahtnih kovin in njihovih zlitin“, vendar je zavrnil ugovor glede „žlahtnih kovin in njihovih zlitin“, za katere je štel, da niso podobne proizvodom, ki so varovani s prejšnjo znamko. Na strani 6 svoje odločbe je oddelek za ugovore navedel, da je ugovor zavrnil za vse proizvode, ki niso podobni proizvodom, na katere se nanaša prejšnja znamka, kar vključuje „žlahtne kovine in njihove zlitine“.
Ker je odbor za pritožbe štel, da je oddelek za ugovore ugovor zavrnil zgolj glede proizvodov, ki so našteti v točki 1 izpodbijane odločbe – ki se je v zvezi s proizvodi iz razreda 14, na katere se je nanašala zadevna mednarodna registracija, sklicevala zgolj na „okrasne obrobe in okraske za patentne zadrge iz žlahtnih kovin“, brez kakršnega koli sklicevanja na „žlahtne kovine in njihove zlitine“ – sta bili stranki z ukrepom procesnega vodstva na podlagi člena 89 Poslovnika pozvani, naj predložita stališča glede obsega predmeta spora pred odborom za pritožbe na eni strani in glede morebitnega vpliva opustitve odbora za pritožbe, da se v zvezi z zadevno mednarodno registracijo opredeli glede „žlahtnih kovin in njihovih zlitin“ iz razreda 14, na izid tega spora na drugi.
V odgovoru na postavljena vprašanja je na eni strani tožeča stranka pojasnila, da se je pritožba, ki jo je vložila pri odboru za pritožbe, nanašala na celotno odločbo oddelka za ugovore v delu, v katerem je bil ugovor zavrnjen. Zato bi bilo treba pritožbo pri odboru za pritožbe razumeti tako, da se je z njo izpodbijala tudi zavrnitev ugovora za „usnje in imitacije usnja“ in „žlahtne kovine in njihove zlitine“.
Tožeča stranka meni, da bi bilo treba napako, ki jo je odbor za pritožbe storil s tem, da ni odločil o „žlahtnih kovinah in njihovih zlitinah“, sankcionirati z razveljavitvijo izpodbijane odločbe.
Na drugi strani je EUIPO izjavil, da obseg predmeta spora ni jasno izhajal iz predloga tožeče stranke pred odborom za pritožbe. EUIPO je vseeno navedel, da bi moral odbor za pritožbe navedeni predlog razlagati tako, da se nanaša na vse proizvode, glede katerih je oddelek za ugovore ugovor zavrnil, se pravi vključno z „usnjem in imitacijami usnja“ in „žlahtnimi kovinami in njihovimi zlitinami“.
Po mnenju EUIPO napaka, ki jo je odbor za pritožbe storil s tem, da ni odločil o „žlahtnih kovinah in njihovih zlitinah“, naj ne bi imela posledic za izid tega spora, še posebej, ker niti tožeča stranka ne v pritožbi pri EUIPO ne v tožbi pred Splošnim sodiščem ni omenila teh proizvodov.
Glede na zgoraj navedeno je treba šteti, da je bil predmet pritožbe tožeče stranke pred odborom za pritožbe celotna odločba oddelka za ugovore v delu, v katerem je bil ugovor zavrnjen. Ta ugotovitev jasno izhaja tako iz obrazca EUIPO glede obsega pritožbe kot iz predlogov tožeče stranke iz vloge, v kateri je obrazložila tožbene razloge. Tožeča stranka je namreč v navedenem obrazcu odkljukala kvadratek, da izpodbija odločbo v celoti, in v vlogi predlagala, prvič, naj se ugovoru ugodi v celoti za vse zadevne proizvode, in drugič, naj se popolnoma zavrne varstvo zadevne mednarodne registracije v Uniji. Sicer pa sta tako tožeča stranka kot EUIPO v odgovorih na postavljena vprašanja odgovorila, da je treba pritožbo tožeče stranke pred odborom za pritožbe razumeti tako, da se z njo odločba oddelka za ugovore prereka v celoti v delu, v katerem je bil ugovor zavrnjen.
Zato je treba skleniti, da odbor za pritožbe o pritožbi, ki je bila vložena pri njem, ni odločil v delu, v katerem se je ta nanašala na zavrnitev ugovora glede „žlahtnih kovin in njihovih zlitin“ iz razreda 14 za zadevno mednarodno registracijo. Odbor za pritožbe je s tem kršil obveznost iz člena 64(1), prvi stavek, Uredbe št. 207/2009, da odloči o pritožbi, ki mu je predložena. To obveznost je treba razumeti v smislu, da mora odbor za pritožbe v celoti odločiti o vsakem predlogu, oblikovanim pred njim, tako da mu ugodi, ga zavrže kot nedopustnega ali zavrne kot neutemeljenega. Poudariti je treba, da lahko kršitev te obveznosti vpliva na vsebino odločbe odbora za pritožbe in da gre zato za bistveno kršitev postopka, o kateri lahko Splošno sodišče odloča po uradni dolžnosti (sodba z dne 10. junija 2008, Gabel Industria Tessile/UUNT – Creaciones Garel (GABEL),
T‑85/07
,
EU:T:2008:186
, točka
).
V nasprotju s trditvami EUIPO v odgovorih na pisna vprašanja Splošnega sodišča ni mogoče domnevati, da je odbor za pritožbe s tem, da je pritožbo zavrnil v celoti, na podlagi funkcionalne kontinuitete potrdil stališče oddelka za ugovore glede „žlahtnih kovin in njihovih zlitin“. Iz izpodbijane odločbe namreč izhaja, da odbor za pritožbe ni opazil, da so ti proizvodi predmet pritožbe, vložene pri njem. Zato je izključeno, da je odbor za pritožbe želel prevzeti ugotovitve oddelka za ugovore glede „žlahtnih kovin in njihovih zlitin“.
Poleg tega je treba poudariti, da Splošno sodišče ne sme odločiti o vprašanju, glede katerega se odbor za pritožbe ni opredelil (glej v tem smislu sodbo z dne 5. julija 2011, Edwin/UUNT,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
, točka
). Tako je v obravnavanem primeru, ker ni sporno, da se odbor za pritožbe sploh ni izrekel o „žlahtnih kovinah in njihovih zlitinah“. Zato je treba izpodbijano odločbo razveljaviti v delu, v katerem odbor za pritožbe v zvezi z zadevno mednarodno registracijo ni odločil o „žlahtnih kovinah in njihovih zlitinah“ iz razreda 14.
Proizvodi, varovani s prejšnjo znamko
Tožeča stranka v svoji analizi razmerja med proizvodi iz razreda 18, na katere se nanašata nasprotujoči si znamki, trdi, da je bila prejšnja znamka, katere imetnik je, registrirana za „izdelke iz usnja“, „imitacije usnja“ in „izdelke iz imitacij usnja“. Njeno razlogovanje temelji na besedilu seznama proizvodov v nemškem jeziku, to je jeziku, v katerem je bila vložena zahteva za registracijo prejšnje znamke, kakor sledi: „Waren aus Leder und Lederimitationen sowie Waren daraus (soweit in Klasse 18 enthalten)“ (Izdelki iz usnja in imitacije usnja ter izdelki iz tega (vključeni v razred 18)).
EIUPO prereka to trditev tožeče stranke. Na eni strani poudarja, da se besedilo seznama proizvodov iz razreda 18, ki jih zajema prejšnja znamka, razlikuje od tistega iz Nicejskega aranžmaja, ki določa: „Usnje in imitacije usnja, izdelki iz teh snovi, ki jih ne obsegajo drugi razredi […]“. EUIPO na drugi strani trdi, da naj obseg varstva na podlagi tega razreda ne bi bil natančen in da naj bi dopuščal različne razlage ter da nikakor naj ne bi zadostil pogojema jasnosti in natančnosti, ki ju je Sodišče določilo v sodbi z dne 19. junija 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys (
C‑307/10
,
EU:C:2012:361
).
Ugotoviti je treba, da mora v skladu s členom 120(3) Uredbe št. 207/2009 – na podlagi katerega je, „[č]e se pojavi dvom, […] avtentično besedilo v jeziku [EUIPO], v katerem je bila vložena prijava blagovne znamke Evropske unije“ – v obravnavanem primeru prevladati obseg varstva, podeljen z nemško različico zadevnega besedila (glej v tem smislu sodbo z dne 21. marca 2013, Event/UUNT – CBT Comunicación Multimedia (eventer EVENT MANAGEMENT SYSTEMS),
T‑353/11
, neobjavljena,
EU:T:2013:147
, točke od 14 do 16).
Poleg tega je treba spomniti, da je v skladu s pravilom 2(2) Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 189) v različici, veljavni v času dejanskega stanja, seznam blaga in storitev, za katere se zahteva znamka, oblikovan tako, da jasno navaja naravo blaga in storitev.
Iz tega izhaja, da mora tisti, ki zahteva registracijo znaka kot znamke Evropske unije, v prijavi navesti seznam proizvodov oziroma storitev, za katere se zahteva registracija, in za vsak od navedenih proizvodov oziroma storitev predložiti jasen opis njihove narave (sodba z dne 23. novembra 2011, Pukka Luggage/UUNT – Azpiroz Arruti (PUKKA),
T‑483/10
, neobjavljena,
EU:T:2011:692
, točka
).
Ta zahteva po jasnosti je bila poleg tega potrjena s sodbo z dne 19. junija 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys (
C‑307/10
,
EU:C:2012:361
), na katero se v svojih stališčih sklicuje EUIPO in v kateri je Sodišče razsodilo, da mora prijavitelj proizvode oziroma storitve, za katere se zahteva znamka Evropske unije, določiti dovolj jasno in natančno, da lahko pristojni organi in gospodarski subjekti le na tej podlagi ugotovijo obseg varstva, ki ga zagotavlja znamka (sodba z dne 19. junija 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys,
C‑307/10
,
EU:C:2012:361
, točka
).
Opozoriti je treba, da se lahko v obravnavanem primeru zgoraj navedeno nemško besedilo razume na različna načina. Na eni strani ga je mogoče razlagati tako, kot predlaga tožeča stranka in je navedeno zgoraj v točki 40. Taka razlaga temelji na predpostavki, da se beseda „proizvodi“, ker je uporabljena na začetku in koncu opisa proizvodov iz zadevnega razreda 18, ob prvi uporabi nanaša le na element „usnje“, medtem ko se izraz „sowie Waren daraus (soweit in Klasse 18 enthalten)“ (ter izdelki iz tega (vključeni v razred 18)) nanaša na „imitacije usnja“. Iz tega izhaja, da navedeno besedilo po tej razlagi vključuje tudi „imitacije usnja“. Na drugi strani je mogoče to besedilo razlagati tudi v smislu, kot ga je opredelil EUIPO, se pravi tako, da se nanaša zgolj na „izdelke iz usnja in iz imitacij usnja“ kot končne izdelke.
Ugotoviti je treba, da je formulacija, za katero se je tožeča stranka odločila glede besedila seznama proizvodov iz razreda 18, ki so zajeti s prejšnjo znamko, dvoumna, ker omogoča obe različni razlagi, navedeni zgoraj, in zato ne more izpolniti zahteve po jasnosti, ki izhaja iz pravila 2(2) Uredbe št. 2868/95 in sodne prakse. Poudariti je treba, da je to dvoumnost ustvarila tožeča stranka s tem, da je pred splošno navedbo razreda 18 dodala besedi „Waren aus“ (izdelki iz). V skladu s sodno prakso, navedeno zgoraj v točkah 44 in 45, je bila torej dolžnost tožeče stranke, da natančno oblikuje besedilo seznama proizvodov iz razreda 18, ki so zajeti s prejšnjo znamko. Natančneje, če je želela tožeča stranka varstvo zahtevati za „imitacije usnja“, bi morala za seznam proizvodov izbrati ubeseditev, ki bi dovolila jasno razumeti ta namen.
Ugotoviti je treba, da imetnik znamke ne sme imeti koristi od kršitve svoje obveznosti, da seznam proizvodov navede jasno in natančno. Zadevno besedilo se nikakor ne sme razlagati tako, da v korist tožeče stranke vključuje tudi „imitacije usnja“.
Zato je treba zavrniti trditev tožeče stranke, da je prejšnja znamka varovana za „imitacije usnja“.
Edini tožbeni razlog: kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009
Tožeča stranka v bistvu navaja en tožbeni razlog, in sicer kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009.
Tožbo utemeljuje na sklopu očitkov, ki se nanašajo na presojo odbora za pritožbe v izpodbijani odločbi glede neobstoja verjetnosti zmede med nasprotujočima si znamkama. Natančneje, tožeča stranka trdi, da je odbor za pritožbe napačno ugotovil, da ni podobnosti med proizvodi, na katere se nanaša zadevna mednarodna registracija, in tistimi, na katere se nanaša prejšnja znamka. Zato šteje, da je napačno sklenil, da ni verjetnosti zmede.
EIUPO izpodbija trditve tožeče stranke.
Uvodoma je treba navesti, da ima v skladu s členom 151(1) Uredbe št. 207/2009 mednarodna registracija, v kateri je imenovana Evropska unija, od datuma registracije v skladu s členom 3(4) Protokola k Madridskemu sporazumu o mednarodnem registriranju znamk, sprejetega v Madridu 27. junija 1989 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 317), enak učinek kot prijava za blagovno znamko Evropske unije. Člen 156(1) Uredbe št. 207/2009 določa, da se lahko proti mednarodni registraciji, v kateri je imenovana Evropska unija, vloži ugovor tako kot proti objavljeni prijavi za blagovno znamko Evropske unije.
V skladu s členom 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009 se na podlagi ugovora imetnika prejšnje znamke znamka, za katero je vložena prijava, ne registrira, če zaradi enakosti ali podobnosti s prejšnjo znamko in enakosti ali podobnosti proizvodov ali storitev, ki jih znamki označujeta, obstaja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem prejšnja znamka uživa varstvo. Verjetnost zmede zajema verjetnost povezovanja s prejšnjo znamko.
V skladu z ustaljeno sodno prakso verjetnost zmede obstaja, kadar bi javnost lahko menila, da zadevni proizvodi ali storitve izvirajo iz istega podjetja ali iz ekonomsko povezanih podjetij. V skladu s to sodno prakso je treba verjetnost zmede presojati celovito, v skladu s tem, kako upoštevna javnost zaznava zadevne znake in proizvode ali storitve, ter upoštevati vse upoštevne dejavnike v zadevi, zlasti soodvisnost med podobnostjo znakov ter podobnostjo proizvodov in storitev, ki jih ti označujejo (glej sodbi z dne 29. septembra 1998, Canon,
C‑39/97
,
EU:C:1998:442
, točke 16, 17 in 29 ter navedena sodna praksa, in z dne 9. julija 2003, Laboratorios RTB/UUNT – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS),
T‑162/01
,
EU:T:2003:199
, točke od 30 do 33 in navedena sodna praksa).
Da bi se lahko uporabil člen 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009, verjetnost zmede predpostavlja hkrati enakost ali podobnost nasprotujočih si znamk ter enakost ali podobnost proizvodov ali storitev, ki jih označujeta. Ta pogoja sta kumulativna (glej sodbo z dne 8. marca 2013, Mayer Naman/UUNT – Daniel e Mayer (David Mayer),
T‑498/10
, neobjavljena,
EU:T:2013:117
, točka
in navedena sodna praksa).
Prav ob upoštevanju zgornjih načel je treba preučiti, ali je odbor za pritožbe pravilno menil, da med nasprotujočima si znamkama ni verjetnosti zmede glede zadevnih proizvodov.
Upoštevna javnost
V skladu s sodno prakso je treba v okviru celovite presoje verjetnosti zmede upoštevati povprečnega potrošnika zadevne kategorije proizvodov, ki je normalno osveščen ter razumno pozoren in preudaren. Upoštevati je treba tudi dejstvo, da se lahko stopnja pozornosti povprečnega potrošnika spreminja glede na kategorijo zadevnih proizvodov ali storitev (glej sodbo z dne 13. februarja 2007, Mundipharma/UUNT – Altana Pharma (RESPICUR),
T‑256/04
,
EU:T:2007:46
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru je treba glede na to, da je prejšnja znamka znamka Evropske unije, šteti, da je upoštevno ozemlje za presojo verjetnosti zmede ozemlje Unije, kar je odbor za pritožbe pravilno ugotovil in česar tožeča stranka ne prereka.
Nasprotno pa tožeča stranka izpodbija ugotovitev odbora za pritožbe, da je upoštevna skupina potrošnikov, glede katere je treba presojati verjetnost zmede, posebej pozorna specialna javnost.
Ker se trditve tožeče stranke v zvezi s to točko v veliki meri ujemajo z nekaterimi elementi s področja primerjave zadevnih proizvodov, bodo te trditve preučene pri presoji podobnosti med navedenimi proizvodi.
Zato je treba preizkus tožbe nadaljevati glede primerjave proizvodov.
Primerjava proizvodov
–
Proizvodi iz razredov 14 in 26
Odbor za pritožbe je v izpodbijani odločbi na eni strani ugotovil, da se skupini zadevnih proizvodov iz razredov 14 in 26, kakor so zajeti z zadevno mednarodno registracijo oziroma prejšnjo znamko, razlikujejo glede svoje narave, namena in uporabe. Ugotovil je, da med navedenimi proizvodi ni podobnosti, saj so sponke za pasove; okrasne obrobe in okraski za patentne zadrge iz žlahtnih kovin nadomestni deli, ki se prvenstveno uporabljajo za proizvodnjo ali krašenje patentnih zadrg ali pasov, ter so zato polizdelki, medtem ko so proizvodi iz razredov 14 in 26, zajeti s prejšnjo znamko, deloma končni izdelki za prikaz ure in merjenje časa („ure“ in „kronometrski instrumenti“), deloma pa nakit ali okraski.
Odbor za pritožbe je poleg tega opozoril, da zadevni proizvodi niso medsebojno dopolnilni, saj sporni nadomestni deli niso niti nepogrešljivi niti pomembni za uporabo končnih izdelkov iz razredov 14 in 26, na katere se nanaša prejšnja znamka. Zadevni proizvodi naj se poleg tega ne bi ponujali prek istih distribucijskih verig. Njihova funkcija naj bi bila povsem drugačna, tako da naj si tudi ne bi konkurirali. Končno, glede na to, da naj zadevni proizvodi ne bi bili namenjeni isti javnosti, naj tudi ne bi bili zamenljivi. Odbor za pritožbe je zato sklenil, da zadevni proizvodi iz razredov 14 in 26 niso podobni.
Na drugi strani je odbor za pritožbe štel, da se končni izdelki, vključeni v razred 18, na katere se nanaša prejšnja znamka, zlasti „torbe“, po naravi in namenu razlikujejo od nadomestnih delov iz razredov 14 in 26, na katere se nanaša zadevna mednarodna registracija. Tudi ob predpostavki, da so nadomestni deli patentnih zadrg in pasov potrebni za uporabo končnih izdelkov iz razreda 18, na katere se nanaša prejšnja znamka, ker naj bi zadnjenavedeni vsebovali patentne zadrge, pasove ali jermene, upoštevni potrošniki naj ne bi domnevali, da te proizvode ponujajo isti proizvajalci.
Tožeča stranka presojo odbora za pritožbe izpodbija iz več razlogov. Najprej trdi, da ta naj ne bi upošteval, da se lahko zadevni proizvodi uporabljajo tudi ločeno, kot samostojni proizvodi, namenjeni končnim potrošnikom. V zvezi s tem se tožeča stranka sklicuje na raznolikost proizvodov, ki so zajeti z izrazom „okraski za patentne zadrge“, kot so obeski, verižice in prstani, ki se lahko patentnim zadrgam dodajo za okrasitev končnih izdelkov, kot so torbe ali obleke. Iz istega razloga naj bi se „sponke za pasove“ tržile kot samostojni proizvodi, ki končnemu potrošniku na primer omogočajo pritrditev dolgih tkanin, kot so draperije, zavese ali tunike, na telo, ali poudarjanje njihove oblike. Tožeča stranka trdi tudi, da naj bi zadevne proizvode distribuirali isti proizvajalci, kupovala ista javnost in ponujali na istih prodajnih mestih. Zato naj bi ciljna javnost lahko sklepala, da med njimi obstaja neposredna bližina in razmerje medsebojnega dopolnjevanja. Poleg tega naj bi dopolnilnost proizvodov temeljila na njihovem estetskem namenu, to je okrasitvi končnih izdelkov.
EIUPO izpodbija trditve tožeče stranke.
Uvodoma je treba spomniti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso za presojo podobnosti med zadevnimi proizvodi ali storitvami upoštevati vse upoštevne dejavnike, ki opredeljujejo odnos med njimi. Ti dejavniki med drugim vključujejo njihovo naravo, namen, uporabo in konkurenčni oziroma dopolnilni značaj. Mogoče je upoštevati tudi druge dejavnike, kot so distribucijski kanali zadevnih proizvodov (glej v tem smislu sodbo z dne 11. julija 2007, El Corte Inglés/UUNT – Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños),
T‑443/05
,
EU:T:2007:219
, točka
in navedena sodna praksa).
Prvič, kar zadeva trditev tožeče stranke, da se lahko zadevni proizvodi iz razredov 14 in 26, to je „okraski za patentne zadrge iz žlahtnih kovin“ in „sponke za pasove“, tržijo tudi neposredno končnemu potrošniku kot samostojni proizvodi, je treba ugotoviti, da tudi ob domnevi, da to drži, ta okoliščina ne more ovreči dejstva, da so ti proizvodi v glavnem namenjeni strokovnjakom, ki izdelujejo končne izdelke, zlasti proizvajalcem pasov in zadrg.
Trditve, ki jih je podala tožeča stranka, tega sklepa ne morejo ovreči. V zvezi s tem je treba zlasti poudariti, da ni mogoče sprejeti trditve tožeče stranke, da „sponke za pasove“ potrošnikom omogočajo pritrditev draperij in zaves ali mašnih oblek na telo. „Sponke za pasove“ so namreč po svoji naravi in namenu proizvodi, namenjeni zapenjanju pasov, in ne proizvodi za uporabo, ki jo je navedla tožeča stranka.
Poleg tega je treba poudariti, da tožeča stranka trdi, da zadevne proizvode distribuirajo isti proizvajalci ali proizvajalci, ki so povezani med seboj, in se tržijo na istih distribucijskih mestih ter celo na istih oddelkih. Vendar se v zvezi s tem omeji zgolj na zatrjevanje, ne da bi pojasnila, katera vrsta podjetij naj bi po njenem mnenju proizvajala tako zadevne proizvode kot tiste, na katere se nanaša prejšnja znamka, in na katerih distribucijskih mestih naj bi ponujali te proizvode.
Drugič, trditev tožeče stranke glede dopolnilnosti zadevnih proizvodov, ki temelji na estetski sorodnosti njihovega namena, to je krasitvi končnih izdelkov, je treba zavrniti.
V zvezi s tem je treba najprej poudariti, da se v skladu s sodno prakso proizvodi ali storitve dopolnjujejo, če med njimi obstaja tesna povezava v tem smislu, da je eden neobhodno potreben ali pomemben za uporabo drugega, tako da lahko potrošniki sklepajo, da oba proizvoda izdeluje oziroma obe storitvi opravlja isto podjetje (sodba z dne 30. aprila 2015, Tecalan/UUNT – Ensinger (TECALAN),
T‑100/14
, neobjavljena,
EU:T:2015:251
, točka
; glej v tem smislu tudi sodbo z dne 22. januarja 2009, Commercy/UUNT – easyGroup IP Licensing (easyHotel),
T‑316/07
,
EU:T:2009:14
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
Poleg tega se mora v skladu s sodno prakso estetska dopolnilnost proizvodov kazati v resnični estetski potrebi v tem smislu, da je en proizvod nepogrešljiv ali pomemben za uporabo drugega in da potrošniki menijo, da je proizvode običajno in vsakdanje uporabljati skupaj (sodba z dne 11. julija 2007, Mülhens/UUNT – Minoronzoni (TOSCA BLU),
T‑150/04
,
EU:T:2007:214
, točka
; glej v tem smislu tudi sodbo z dne 1. marca 2005, Sergio Rossi/UUNT – Sissi Rossi (SISSI ROSSI),
T‑169/03
,
EU:T:2005:72
, točki
in
).
V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da zaradi svoje različne narave zadevni proizvodi, se pravi na eni strani „sponke za pasove“ in „okrasne obrobe in okraski za patentne zadrge iz žlahtnih kovin“ iz razredov 14 in 26, na katere se nanaša zadevna mednarodna registracija, in na drugi proizvodi, vključeni v iste razrede, kot so varovani s prejšnjo znamko, se pravi ure, bižuterija ali okrasnih izdelki, kot na primer verižice za ključe in dekoracijski artikli iz žlahtne kovine ter umetne rože, niso nepogrešljivi ali pomembni za uporabo v kombinaciji z drugim.
Kar zadeva trditev tožeče stranke v zvezi z dopolnilnostjo, ki naj bi obstajala med „okraski za patentne zadrge iz žlahtnih kovin“ na eni strani in „torbami“, ki spadajo v razred 18 in so zajete s prejšnjo znamko, na drugi, je treba opozoriti, da „okraski za patentne zadrge iz žlahtnih kovin“ niso pomembni ali nepogrešljivi za uporabo torb. Torbo je namreč mogoče, čeprav ima patentno zadrgo, uporabljati tudi brez dodatka okraska k tej zadrgi. Poleg tega, če se vprašanje obravnava z vidika pomena ali celo nepogrešljivosti „torb“ za uporabo „okrasnih obrob in okraskov za patentne zadrge“, je treba poudariti, da je sicer res, da je za uporabo okraska za patentne zadrge potreben proizvod, opremljen s patentno zadrgo. Vendar je treba ugotoviti, da torbe niso edini proizvod, ki ima lahko takšen sistem zadrge. Okrasek za patentne zadrge se lahko na primer uporablja tudi z obleko s patentno zadrgo. Poleg tega je treba v zvezi s tem ugotoviti, da obstajajo tudi torbe, ki nimajo sistema s patentno zadrgo. Povezava med „okrasnimi obrobami in okraski za patentne zadrge iz žlahtnih kovin“ in „torbami“ torej ni zelo tesna. V zvezi s tem je treba poudariti, da za ugotovitev podobnosti proizvodov na podlagi njihove dopolnilnosti ne zadošča, da je neki proizvod nepogrešljiv ali pomemben za uporabo drugega, temveč mora biti posledica te okoliščine to, da lahko potrošniki sklepajo, da oba proizvoda izdeluje isto podjetje (glej točko 74 zgoraj). Drugače povedano, preučiti je treba, ali so „torbe“ tako pomembne za uporabo „okraskov za patentne zadrge“, da bi lahko javnost sklepala, da je za proizvodnjo teh proizvodov odgovorno isto podjetje (glej v tem smislu sodbo z dne 14. maja 2013,
T‑249/11
, Sanco/UUNT – Marsalman (upodobitev piščanca),
T‑249/11
,
EU:T:2013:238
, točka
). Šteti je treba, da povezava med „okraski za patentne zadrge iz žlahtnih kovin“ in „torbami“ ni dovolj tesna, da bi lahko potrošniki sklepali, da je za proizvodnjo teh proizvodov odgovorno isto podjetje. Javnost ne pričakuje, da bi proizvajalec torb prodajal tudi okraske za patentne zadrge.
Poleg tega je treba poudariti, da to, da se lahko vsi sporni proizvodi uporabljajo za dekoracijo – kot je odbor za pritožbe opozoril v točki 26 izpodbijane odločbe – ne zadošča za dokaz podobnosti med proizvodi. Ta okoliščina je namreč presplošen dejavnik, da bi lahko sama po sebi utemeljila ugotovitev, da se zadevni proizvodi medsebojno dopolnjujejo in so si zato podobni.
Iz navedenega je razvidno, da je treba trditve tožeče stranke glede domnevne dopolnilnosti zadevnih proizvodov zavrniti.
Glede ostalih upoštevnih dejavnikov na podlagi sodne prakse, navedene zgoraj v točki 68, je treba spomniti, da je tudi tožeča stranka priznala, da med zadevnimi proizvodi ni konkurenčnega odnosa. Na drugi strani je treba šteti, da zadevni proizvodi zaradi svoje različne narave tudi niso zamenljivi.
Na podlagi zgornjih navedb odbor za pritožbe ni storil napake s tem, da je ugotovil, da si obravnavani proizvodi niso podobni.
–
Proizvodi iz razreda 18
Odbor za pritožbe je v izpodbijani odločbi v bistvu ugotovil, da so „usnje“, „imitacije usnja“ in „živalske kože“, ki spadajo v razred 18 in na katere se nanaša zadevna mednarodna registracija, surovine ali polizdelki za dodatno obdelavo ali predelavo in so zato namenjeni proizvajalcem izdelkov iz usnja, torej specializirani javnosti. Štel je, da se navedeni proizvodi bistveno razlikujejo od proizvodov, na katere se nanaša prejšnja znamka, in naj bi bili končni izdelki, namenjeni končnim potrošnikom. Po mnenju odbora za pritožbe to, da so zadevni polizdelki potrebni za proizvodnjo nekaterih končnih izdelkov, ki jih zajema prejšnja znamka, kot so vse vrste torb in kovčkov, listnice in mošnjički, ne zadošča za ugotovitev podobnosti zadevnih proizvodov, ker se lahko ti končni izdelki proizvedejo tudi iz drugih snovi. Javnost torej naj ne bi domnevala, da proizvode ponujajo isti proizvajalci. Odbor za pritožbe je tako ugotovil, da ni podobnosti med zadevnimi proizvodi iz razreda 18.
Tožeča stranka to presojo odbora za pritožbe izpodbija iz več razlogov. Najprej navaja, da so različni odbori za pritožbe pri EUIPO v prejšnjih odločbah že dopustili možnost, da se ugotovi podobnost med usnjem, imitacijami usnja in živalskimi kožami v smislu polizdelkov na eni strani in končnimi izdelki, proizvedenimi iz teh snovi, na drugi. Dalje trdi, da se usnje, imitacije usnja in živalske kože ne tržijo zgolj kot surovine ali polizdelki, temveč se lahko prodajajo tudi neposredno končnim potrošnikom. V zvezi s tem tožeča stranka napotuje na uporabo teh proizvodov kot okrasnih predmetov, kot so talne preproge ali zidne dekoracije. Poleg tega naj bi se živalske kože uporabljale tudi kot podloge za bolniške postelje ali sedežne prevleke. V teh primerih naj se sporni proizvodi ne bi predelali v druge proizvode, ampak naj bi se uporabljali kot samostojni proizvodi. Po mnenju tožeče stranke naj bi bili zato zadevni proizvodi podobni.
EIUPO izpodbija trditve tožeče stranke.
Prvič, kar zadeva trditev tožeče stranke glede predhodne prakse odločanja odborov za pritožbe, ki naj bi ugotovili podobnost med usnjem in živalskimi kožami v smislu polizdelkov oziroma izdelki, proizvedenimi iz teh snovi, je treba opozoriti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da so odločitve, ki jih sprejmejo odbori za pritožbe pri EUIPO v okviru Uredbe št. 207/2009 glede registracije znaka kot znamke Evropske unije, v pristojnosti, ki je vezana in ne diskrecijska pravica. Zato je treba zakonitost navedenih odločb presojati zgolj na podlagi te uredbe, in ne na podlagi predhodne prakse odločanja (sodbi z dne 26. aprila 2007, Alcon/UUNT,
C‑412/05 P
,
EU:C:2007:252
, točka
, in z dne 24. novembra 2005, Sadas/UUNT – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE),
T‑346/04
,
EU:T:2005:420
, točka
). Poleg tega je treba v vsakem primeru poudariti, da je Splošno sodišče že razsodilo, da „usnje in imitacije usnja“ in izdelki iz teh snovi, kot so torbe, kovčki, dežniki, sončniki in sprehajalne palice, kot so tisti, ki jih v obravnavanem primeru varuje prejšnja znamka, niso podobni (glej v tem smislu sodbo z dne 25. novembra 2010, Vidieffe/UUNT – Ellis International Group (GOTHA),
T‑169/09
, neobjavljena,
EU:T:2010:484
, točki
in
).
Drugič, kar zadeva trditev tožeče stranke, da se usnje, imitacije usnja in živalske kože naj ne bi tržili zgolj kot surovine ali polizdelki, temveč bi se lahko prodajali tudi neposredno končnim potrošnikom kot samostojni proizvodi, je treba šteti, da tudi ob predpostavki, da je tako, ostaja dejstvo, da taka okoliščina ne more omajati dejstva, da so ti proizvodi v glavnem namenjeni strokovni javnosti (glej v tem smislu sodbo z dne 9. novembra 2016 – Birkenstock Sales/EUIPO (upodobitev vzorca medsebojno prepletenih valovitih črt),
T‑579/14
, v pritožbenem postopku,
EU:T:2016:650
, točka
).
Poleg tega je treba ugotoviti, da imajo „usnje in imitacije usnja; živalske kože“ drugačno naravo in namen kot proizvodi, na katere se nanaša prejšnja znamka. Če se namreč proizvodi, na katere se nanaša zadevna mednarodna registracija, uporabljajo predvsem kot surovine za proizvajalce izdelkov iz usnja, imitacij usnja in živalskih kož, se proizvodi, na katere se nanaša prejšnja znamka, uporabljajo, da pokrijejo ali odenejo dele človeškega telesa, za prenašanje stvari ter zaščito pred dežjem in soncem. V zvezi s tem je treba opozoriti, da je sodišče Unije dopustilo, da je mogoče del proizvodov, na katere se nanaša prejšnja znamka, kot so „dežniki“ in „sončniki“, onkraj njihove glavne funkcije obravnavati kot proizvode iz modnega sektorja v širokem pomenu izraza, če jih lahko potrošnik uporabi za določeno zunanjo podobo (glej v tem smislu sodbo z dne 9. novembra 2016, Upodobitev vzorca medsebojno prepletenih valovitih črt,
T‑579/14
, v pritožbenem postopku,
EU:T:2016:650
, točka
in navedena sodna praksa).
Zaradi njihove različne narave zadevne proizvode navadno izdelujejo različni proizvajalci in se dajejo v promet prek različnih distribucijskih kanalov. Prav tako med temi proizvodi ni konkurenčnega razmerja.
V zvezi z morebitno dopolnilnostjo „usnja in imitacij usnja; živalskih kož“ in nekaterih proizvodov iz razreda 18, na katere se nanaša prejšnja znamka, je treba spomniti, da se v skladu s sodno prakso dopolnjujejo tisti proizvodi, med katerimi obstaja tesna povezava v tem smislu, da je eden nujno potreben ali pomemben za uporabo drugega, tako da lahko potrošniki sklepajo, da oboje izdeluje isto podjetje (glej v tem smislu sodbo z dne 11. julija 2007, PiraÑAM diseño original Juan Bolaños,
T‑443/05
,
EU:T:2007:219
, točka
in navedena sodna praksa). V obravnavanem primeru pa je treba ugotoviti, da tožeča stranka ni pojasnila razlogov, iz katerih naj bi bili zadevni proizvodi nepogrešljivi ali vsaj pomembni za uporabo v kombinaciji z drugim.
Tožeča stranka ne more trditi, da se proizvodi, ki so označeni s prejšnjo znamko, in „usnje in imitacije usnja; živalske kože“ medsebojno dopolnjujejo, ker naj bi prve izdelovali iz drugih. V zvezi s tem je treba šteti, da je odbor za pritožbe v točkah od 34 do 36 izpodbijane odločbe pravilno ugotovil, da to, da so proizvodi iz razreda 18, na katere se nanaša zadevna mednarodna registracija, potrebni za proizvodnjo nekaterih končnih izdelkov, vključenih v razred 18, na katere se nanaša prejšnja znamka, kot so vse vrste torb in kovčkov, ne zadošča za ugotovitev podobnosti zadevnih proizvodov, ker se lahko ti proizvodi proizvedejo tudi iz drugih materialov in ker javnost zato ne bi domnevala, da navedene proizvode ponujajo isti proizvajalci.
Iz navedenega izhaja, da odbor za pritožbe z ugotovitvijo, da zadevni proizvodi iz razreda 18 niso podobni, ni storil napake pri presoji.
Opozoriti je treba, da so trditve tožeče stranke glede podobnosti znakov, ker v obravnavanem primeru ni izpolnjen eden od kumulativnih pogojev, ki morajo biti izpolnjeni za ugotovitev obstoja verjetnosti zmede, brezpredmetne.
Na podlagi zgornjih preudarkov je treba ugotoviti, da je je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da med nasprotujočima si znamkama glede zadevnih proizvodov ni verjetnosti zmede.
Iz tega izhaja, da je treba izpodbijano odločbo razveljaviti v delu, v katerem odbor za pritožbe ni odločil o pritožbi, vloženi pri njem glede „žlahtnih kovin in njihovih zlitin“, ki spadajo v razred 14 in na katere se nanaša zadevna mednarodna registracija. V preostalem je treba tožbo zavrniti.
Stroški
V skladu s členom 134(3) Poslovnika vsaka stranka nosi svoje stroške, če vsaka uspe samo deloma.
Odločiti je torej treba, da vsaka stranka nosi svoje stroške.

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (peti senat)
razsodilo:

1.
Odločba prvega odbora za pritožbe pri Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) z dne 12. novembra 2015 (zadeva R 679/2014-1) glede postopka z ugovorom med družbo Nanu‑Nana Joachim Hoepp GmbH & Co. KG in Nadine Fink se razveljavi v delu, v katerem odbor za pritožbe o pritožbi, vloženi pri njem, ni odločil glede „žlahtnih kovin in njihovih zlitin“, ki spadajo v razred 14 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen, in na katere se nanaša figurativna znamka, ki je bila predmet mednarodne registracije št. 1111657, v kateri je omenjena Evropska unija.

2.
V preostalem se tožba zavrne.

3.
Vsaka stranka nosi svoje stroške.

D. Gratsias
A. Dittrich
P. G. Xuereb
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 6. aprila 2017.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.