CELEX: 62018CJ0321
Trimitere preliminară
Mediu
Directiva 2001/42/CE
Evaluarea efectelor asupra mediului ale anumitor planuri și programe
Decret
Stabilirea obiectivelor de conservare pentru rețeaua Natura 2000, în conformitate cu Directiva 92/43/CEE
Noțiunea de «planuri și programe»
Obligația efectuării unei evaluări ecologice

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 3 alineatele (2) și (4) din Directiva 2001/42/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 27 iunie 2001 privind evaluarea efectelor anumitor planuri și programe asupra mediului (
JO 2001, L 197, p. 30
, Ediție specială, 15/vol. 7, p. 135, denumită în continuare „Directiva EEPP”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Terre Wallonne ASBL, pe de o parte, și Région wallonne (Regiunea Valonă, Belgia), pe de altă parte, în legătură cu validitatea arrêté du gouvernement wallon du 1er décembre 2016, fixant les objectifs de conservation pour le réseau Natura 2000 (Decretul guvernului valon din 1 decembrie 2016 privind stabilirea obiectivelor de conservare pentru rețeaua Natura 2000) (
Moniteur belge
din 22 decembrie 2016, p. 88148 (denumit în continuare „Decretul din 1 decembrie 2016”).
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Directiva EEPP
Potrivit considerentului (4) din Directiva EEPP:
„Evaluarea ecologică este un instrument important pentru integrarea considerațiilor legate de mediu în elaborarea și adoptarea anumitor planuri și programe care pot avea efective semnificative asupra mediului în statele membre, asigurând că asemenea efecte ale punerii în aplicare a planurilor și programelor sunt luate în considerație în timpul elaborării lor și înaintea adoptării lor.”
Articolul 1 din această directivă, intitulat „Obiective”, prevede:
„Obiectivul prezentei directive este să asigure un înalt nivel de protecție a mediului și să contribuie la integrarea considerațiilor privind mediul în elaborarea și adoptarea planurilor și programelor în vederea promovării dezvoltării durabile, asigurând că, în conformitate cu prezenta directivă, anumite planuri și programe care pot avea efecte semnificative asupra mediului fac obiectul unei evaluări ecologice.”
Articolul 2 din directiva menționată are următorul cuprins:
„În sensul prezentei directive:
(a)
«planuri și programe» înseamnă planuri și programe, inclusiv cele co‑finanțate de [Uniune], precum și modificările lor:
–
elaborate și/sau adoptate de o autoritate la nivel național, regional sau local sau elaborate de o autoritate în vederea adoptării, printr‑o procedură legislativă, de către parlament sau guvern, și
–
impuse prin acte cu putere de lege sau acte administrative;
(b)
«evaluare ecologică»: înseamnă elaborarea unui raport privind efectele asupra mediului, realizarea consultărilor, luarea în considerație a raportului de mediu și a rezultatelor consultărilor în luarea deciziilor și furnizarea de informații privind decizia, în conformitate cu articolele 4-9;
[…]”
Potrivit articolului 3 din Directiva EEPP, intitulat „Domeniul de aplicare”:
„(1)   O evaluare ecologică, în conformitate cu articolul 4-9, se realizează pentru planurile și programele prevăzute la alineatele (2)-(4) care pot avea efecte semnificative asupra mediului.
(2)   Sub rezerva alineatului (3), o evaluare ecologică se realizează pentru toate planurile și programele:
(a)
care sunt elaborate pentru agricultură, silvicultură, pescuit, energie, industrie, transport, gestionarea deșeurilor, gestionarea apei, telecomunicații, turism, planificare urbană și rurală sau utilizarea terenului și care definesc cadrul în care punerea în aplicare a proiectelor enumerate în anexele I și II din Directiva 85/337/CEE [a Consiliului din 27 iunie 1985 privind evaluarea efectelor anumitor proiecte publice și private asupra mediului (
JO 1985, L 175, p. 40
, Ediție specială, 15/vol. 1, p. 174), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2011/92/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 decembrie 2011 (
JO 2012, L 26, p. 1
] va putea fi autorizată în viitor;
(b)
pentru care, având în vedere efectele probabile asupra împrejurimilor, este necesară o evaluare ecologică în temeiul articolelor 6 și 7 din Directiva 92/43/CEE [a Consiliului din 21 mai 1992 privind conservarea habitatelor naturale și a speciilor de faună și floră sălbatică (
JO 1992, L 206, p. 7
, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 109)].
[…]
(4)   Statele membre determină dacă planurile și programele, altele decât cele prevăzute la alineatul (2), care definesc cadrul în care punerea în aplicare a proiectelor poate fi autorizată în viitor, […] pot avea efecte semnificative asupra mediului.
(5)   Statele membre stabilesc dacă planurile sau programele prevăzute la alineatele (3) și (4) pot avea efecte semnificative asupra mediului fie printr‑o examinare a fiecărui caz, fie prin specificarea tipurilor de planuri și programe, fie prin ambele abordări. În acest scop, statele membre țin seama în toate cazurile de criteriile specifice descrise în anexa II, pentru a se asigura că planurile și programele care pot avea efecte semnificative asupra mediului sunt cuprinse în prezenta directivă.
[…]”
Directiva habitate
Articolul 6 alineatul (3) din Directiva 92/43 (denumită în continuare „Directiva habitate”) prevede:
„Orice plan sau proiect care nu are o legătură directă cu sau nu este necesar pentru gestionarea sitului, dar care ar putea afecta în mod semnificativ aria,
per se
sau în combinație cu alte planuri sau proiecte, trebuie supus unei evaluări corespunzătoare a efectelor potențiale asupra sitului, în funcție de obiectivele de conservare ale acestuia din urmă. În funcție de concluziile evaluării respective și în conformitate cu dispozițiile alineatului (4), autoritățile naționale competente aprobă planul sau proiectul doar după ce au constatat că nu are efecte negative asupra integrității sitului respectiv și, după caz, după ce au consultat opinia publică.”
Dreptul belgian
La loi du 12 juillet 1973, sur la conservation de la nature (Legea din 12 iulie 1973 privind conservarea naturii) (
Moniteur belge
din 11 septembrie 1973, p. 10306), astfel cum a fost modificată ultima dată prin le décret du 22 décembre 2010 (Decretul din 22 decembrie 2010) (
Moniteur belge
din 13 ianuarie 2011, p. 1257) (denumită în continuare „Legea din 12 iulie 1973”), prevede la articolul 25bis:
„§ 1.   Guvernul stabilește, la nivelul Regiunii Valone, obiective de conservare pentru fiecare tip de habitat natural și pentru fiecare tip de specie pentru care trebuie desemnate situri.
Obiectivele de conservare sunt stabilite pe baza stadiului de conservare, la nivelul Regiunii Valone, a tipurilor de habitate naturale și a speciilor pentru care trebuie desemnate situri și au ca obiect menținerea sau, dacă este cazul, readucerea la un stadiu corespunzător de conservare a tipurilor de habitate naturale și a speciilor pentru care trebuie desemnate situri.
Aceste obiective de conservare au valoare indicativă.
§ 2.   În temeiul obiectivelor de conservare prevăzute la alineatul 1, guvernul stabilește obiective de conservare aplicabile la nivelul siturilor Natura 2000.
Aceste obiective de conservare au valoare normativă. Ele sunt interpretate în raport cu datele prevăzute la articolul 26 alineatul 1 al doilea paragraf punctele 2 și 3.”
Directiva EEPP a fost transpusă în legislația Regiunii Valone prin articolul D. 52 și următoarele din cartea I din code de l’environnement (Codul mediului) (
Moniteur belge
din 9 iulie 2004, p. 54654). Aceste dispoziții nu prevăd că obiectivele de conservare adoptate în temeiul articolului 25bis din Legea din 12 iulie 1973 trebuie să fie supuse unei evaluări ecologice cu titlul de „planuri și programe”.
În conformitate cu al șaselea-al nouălea, al șaisprezecelea și al optsprezecelea considerente ale Decretului din 1 decembrie 2016:
„Întrucât stabilirea obiectivelor de conservare la nivelul Regiunii Valone și la nivelul siturilor este indispensabilă pentru punerea în aplicare a regimului de conservare a siturilor Natura 2000, în calitate de referințe normative pentru luarea deciziilor în cadrul adoptării planurilor și al eliberării autorizațiilor, precum și, dacă este cazul, pentru gestionarea activă a siturilor;
[…] obiectivele de conservare sunt stabilite în vederea menținerii sau, dacă este cazul, a readucerii la un stadiu corespunzător de conservare a tipurilor de habitate naturale și a speciilor pentru care trebuie desemnate siturile;
[…] în conformitate cu articolul 1bis, cu articolul 21bis și cu articolul 25bis alineatul 1 primul paragraf din [Legea din 12 iulie 1973], trebuie stabilite obiective de conservare la nivelul întregului teritoriu valon (iar nu numai pentru rețeaua Natura 2000), astfel încât să existe o vedere de ansamblu cu privire la ceea ce trebuie conservat sau, dacă este cazul, la ceea ce trebuie restabilit în Regiunea Valonă pentru a menține sau a readuce la un stadiu corespunzător de conservare habitatele și speciile pentru care este instituită rețeaua de Natura 2000; întrucât aceste obiective au valoare indicativă;
[…] obiectivele de conservare la nivelul siturilor trebuie stabilite în temeiul obiectivelor de conservare stabilite la nivelul teritoriului valon; întrucât aceste obiective au valoare normativă;
[…]
aceste obiective se aplică unui anumit sit Natura 2000 numai în cazul în care situl respectiv este desemnat pentru această specie sau pentru acest habitat; întrucât examinarea compatibilității unui proiect cu aceste obiective de conservare va fi efectuată de la caz la caz, în funcție de unitatea de gestionare asupra căreia pot exista efecte și de rezultatele evaluării corespunzătoare, în cazul în care a avut loc;
[…]
obiectivele de conservare a sitului constituie, la nivelul sitului, cadrul de referință care trebuie respectat, sub rezerva derogării, de autoritățile competente, în special pentru eliberarea autorizațiilor, indiferent dacă acestea intră sub incidența Legii din 12 iulie 1973 privind conservarea naturii sau a altor reglementări.”
Conform articolului 2 din Decretul din 1 decembrie 2016, anexa la acesta definește „obiectivele de conservare cantitative și calitative aplicabile la nivelul Regiunii Valone”.
Litigiul principal și întrebările preliminare
La 8 noiembrie 2012, ministrul responsabil cu natura a depus la guvernul valon o notă având ca obiect adoptarea unui proiect preliminar de stabilire a obiectivelor de conservare pentru rețeaua Natura 2000. De la 10 decembrie 2012 până la 8 februarie 2013 s‑a desfășurat o anchetă publică în cele 218 comune vizate de această rețea.
În lunile octombrie și noiembrie ale anului 2016, un al doilea și, ulterior, un al treilea proiect de decret au fost prezentate guvernului valon.
La 1 decembrie 2016, guvernul a adoptat decretul contestat.
Prin cererea introductivă depusă la 9 februarie 2017, Terre wallonne a solicitat Conseil d’État (Consiliul de Stat) anularea acestui decret.
În susținerea cererii sale, această asociație a arătat în special că dispozițiile Decretului din 1 decembrie 2016 intră sub incidența noțiunii de „planuri și programe” în sensul fie al Directivei habitate, fie al Directivei EEPP. În opinia sa, această noțiune nu include numai planurile și programele care pot dăuna mediului, ci și pe cele care ar putea fi favorabile acestuia. Asociația menționată consideră, în plus, că ancheta publică ar fi trebuit să fie organizată pe întregul teritoriu al Regiunii Valone, iar nu numai în comunele vizate de siturile Natura 2000.
În răspuns, Guvernul Regiunii Valone susține, pe de o parte, că Decretul din 1 decembrie 2016 are o „legătură directă cu sau este necesar pentru” gestionarea siturilor, astfel încât nu se încadrează în ipotezele prevăzute la articolul 6 alineatul (3) din Directiva habitate. Pe de altă parte, întrucât decretul respectiv este dispensat de o evaluare corespunzătoare, în sensul acestei directive, ar fi de asemenea dispensat de evaluarea efectelor în sensul Directivei EEPP, al cărei articol 3 alineatul (2) litera (b) face trimitere la articolele 6 și 7 din Directiva habitate. Acest guvern adaugă că decretul menționat nu constituie un plan sau un program în sensul Directivei EEPP și este, în orice caz, exclus din domeniul de aplicare al directivei respective prin efectul articolului 3 din aceasta.
Instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă Decretul din 1 decembrie 2016 intră în domeniul de aplicare al Directivei EEPP și, în cazul unui răspuns afirmativ, dacă Directiva habitate are sau nu are drept efect înlăturarea obligației unei evaluări prealabile a efectelor asupra mediului în sensul directivei EEPP.
Potrivit acestei instanțe, dacă Decretul din 1 decembrie 2016 nu intră sub incidența articolului 3 alineatul (2) litera (b) din Directiva EEPP, un astfel de act ar putea totuși constitui un plan sau un program, fie în sensul articolului 3 alineatul (2) litera (a), fie în sensul articolului 3 alineatul (4) din Directiva EEPP.
În aceste condiții, Conseil d’État (Consiliul de Stat) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Decretul prin care un organism al unui stat membru stabilește obiectivele de conservare pentru rețeaua Natura 2000, în conformitate cu Directiva [habitate], constituie un plan sau program în sensul Directivei [EEPP] și, mai precis, în sensul articolului 3 alineatul (2) litera (a) [din această directivă] sau în sensul articolului 3 alineatul (4) din directiva menționată?
2)
În cazul unui răspuns afirmativ, un astfel de decret trebuie fie supus unei evaluări ecologice în conformitate cu Directiva [EEPP], deși o astfel de evaluare nu este impusă potrivit Directivei [habitate], în temeiul căreia a fost adoptat decretul?”
Cu privire la întrebările preliminare
Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 3 alineatele (2) și (4) din Directiva EEPP trebuie interpretat în sensul că un decret precum cel în discuție în litigiul principal, prin care un organism al unui stat membru stabilește, la nivel regional pentru rețeaua Natura 2000, obiective de conservare, se numără printre „planurile și programele” pentru care o evaluare a efectelor asupra mediului este obligatorie.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit mai întâi că, astfel cum reiese din considerentul (4) al Directivei EEPP, evaluarea ecologică este un instrument important pentru integrarea considerațiilor legate de mediu în elaborarea și în adoptarea anumitor planuri și programe.
În continuare, potrivit articolului 1 din directiva menționată, obiectivul acesteia este să asigure un înalt nivel de protecție a mediului și să contribuie la integrarea considerațiilor privind mediul în elaborarea și adoptarea planurilor și programelor în vederea promovării dezvoltării durabile, asigurând că, în conformitate cu directiva amintită, anumite planuri și programe care pot avea efecte semnificative asupra mediului fac obiectul unei evaluări ecologice.
În sfârșit, având în vedere finalitatea Directivei EEPP, care constă în garantarea unui înalt nivel de protecție a mediului, dispozițiile care delimitează domeniul său de aplicare, în special cele care cuprind definițiile actelor avute în vedere de aceasta, trebuie interpretate în mod extensiv (Hotărârea din 27 octombrie 2016, D’Oultremont și alții,
C‑290/15
,
EU:C:2016:816
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Este necesar să se răspundă la întrebările adresate în lumina considerațiilor care precedă.
Mai întâi, trebuie înlăturate argumentele potrivit cărora dispozițiile articolului 3 alineatul (2) litera (b) din Directiva EEPP și ale articolului 6 alineatul (3) prima teză din Directiva habitate ar exclude, în orice caz, o obligație de evaluare a efectelor asupra mediului într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal.
În această privință, pe de o parte, guvernul belgian și Irlanda susțin că, în măsura în care Decretul din 1 decembrie 2016 definește obiective de conservare, acesta nu ar avea decât efecte benefice și, prin urmare, nu ar necesita o evaluare ecologică a efectelor sale.
Trebuie amintit însă că, în ceea ce privește Directiva 85/337, Curtea a statuat deja că împrejurarea că anumite proiecte ar trebui să producă efecte benefice asupra mediului nu este relevantă în cadrul aprecierii necesității de a supune proiectele menționate unei evaluări a efectelor lor asupra mediului (Hotărârea din 25 iulie 2008, Ecologistas en Acción‑CODA,
C‑142/07
,
EU:C:2008:445
, punctul
).
Pe de altă parte, potrivit guvernului belgian și Irlandei, în temeiul articolului 3 alineatul (2) litera (b) din Directiva EEPP și al excepției care se aplică măsurilor de gestionare a sitului prevăzute la articolul 6 alineatul (3) din Directiva habitate, evaluarea strategică a efectelor asupra mediului realizată în temeiul Directivei EEPP s‑ar limita, în ceea ce privește siturile Natura 2000, la evaluarea planurilor și a proiectelor care sunt de asemenea supuse unei evaluări a efectelor asupra sitului în temeiul Directivei habitate. Conform acestei analize, o evaluare ecologică nu ar fi niciodată solicitată pentru măsurile de gestionare a acestor situri.
În speță, din decizia de trimitere reiese că Decretul din 1 decembrie 2016 are legătură directă cu gestionarea tuturor siturilor de Regiunea Valonă. În aceste condiții, decretul menționat nu privește un sit determinat, în sensul articolului 6 alineatul (3) din Directiva habitate, și, prin urmare, nici nu necesită o evaluare ecologică în temeiul articolului 3 alineatul (2) litera (b) din Directiva EEPP.
În aceste condiții, împrejurarea că un act precum cel în discuție în litigiul principal nu trebuie să fie în mod obligatoriu precedat de o evaluare ecologică în temeiul dispozițiilor coroborate ale articolului 6 alineatul (3) din Directiva habitate și ale articolului 3 alineatul (2) litera (b) din Directiva EEPP nu înseamnă că acesta nu este supus niciunei obligații în această privință, întrucât nu este exclusă posibilitatea ca actul respectiv să stabilească norme care să conducă la asimilarea sa cu un plan sau cu un program în sensul acestei din urmă directive, pentru care o evaluare a efectelor asupra mediului poate fi obligatorie.
În această privință, astfel cum a arătat doamna avocată generală la punctele 64 și 65 din concluzii, împrejurarea că, în contextul Directivei habitate, legiuitorul Uniunii nu a considerat necesară adoptarea unor dispoziții privind evaluarea ecologică și participarea publicului în ceea ce privește gestionarea siturilor Natura 2000 nu înseamnă însă că acesta a dorit să excludă respectiva gestionare la adoptarea ulterioară a unor norme generale de evaluare ecologică. Astfel, evaluările efectuate în temeiul altor instrumente de protecție a mediului coexistă și completează în mod util normele prevăzute de Directiva habitate în ceea ce privește evaluarea unor eventuale efecte asupra mediului, precum și participarea publicului.
În ceea ce privește, în primul rând, asimilarea decretului în discuție în litigiul principal cu un plan sau cu un program în sensul Directivei EEPP, trebuie amintit că rezultă din articolul 2 litera (a) din Directiva EEPP că reprezintă planuri sau programe acelea care îndeplinesc două condiții cumulative, și anume, pe de o parte, să fi fost elaborate și/sau adoptate de o autoritate la nivel național, regional sau local sau elaborate de o autoritate în vederea adoptării, printr‑o procedură legislativă, de către parlament sau guvern și, pe de altă parte, să fie impuse prin acte cu putere de lege sau acte administrative.
Curtea a interpretat această dispoziție în sensul că trebuie considerate ca fiind „impuse”, în sensul și în vederea aplicării Directivei EEPP, și, în consecință, supuse evaluării efectelor lor asupra mediului în condițiile stabilite de această directivă planurile și programele a căror adoptare este reglementată prin acte cu putere de lege sau prin acte administrative naționale, care stabilesc autoritățile competente pentru a le adopta, precum și procedura de elaborare a acestora (Hotărârea din 22 martie 2012, Inter‑Environnement Bruxelles și alții,
C‑567/10
,
EU:C:2012:159
, punctul
, precum și Hotărârea din 7 iunie 2018, Thybaut și alții,
C‑160/17
,
EU:C:2018:401
, punctul
).
În speță, Decretul din 1 decembrie 2016 a fost elaborat și adoptat de o autoritate regională, și anume Guvernul Regiunii Valone, și acest decret este impus prin articolul 25bis din Legea din 12 iulie 1973.
În ceea ce privește, în al doilea rând, aspectul dacă un plan sau un program precum cel în discuție în litigiul principal trebuie să fie precedat de o evaluare ecologică, trebuie amintit că planurile și programele care îndeplinesc cerințele prevăzute la articolul 2 litera (a) din Directiva EEPP sunt susceptibile să facă obiectul unei evaluări ecologice, cu condiția ca acestea să constituie unul dintre planurile sau programele menționate la articolul 3 din Directiva EEPP. Astfel, articolul 3 alineatul (1) din Directiva EEPP prevede că o evaluare ecologică se realizează pentru planurile și programele prevăzute la alineatele (2)-(4) care pot avea efecte semnificative asupra mediului.
Potrivit articolului 3 alineatul (2) litera (a) din Directiva EEPP, evaluarea ecologică se realizează pentru toate planurile și programele care sunt elaborate pentru agricultură, silvicultură, pescuit, energie, industrie, transport, gestionarea deșeurilor, gestionarea apei, telecomunicații, turism, planificare urbană și rurală sau utilizarea terenului și care definesc cadrul în care punerea în aplicare a proiectelor enumerate în anexele I și II din Directiva 2011/92 va putea fi autorizată în viitor.
În această privință, guvernele belgian și ceh, Irlanda, precum și Comisia au exprimat îndoieli cu privire la aspectul dacă stabilirea unor obiective de conservare pentru siturile Natura 2000 dintr‑o regiune a unui stat membru poate intra sub incidența unuia dintre aceste sectoare.
Astfel cum a arătat doamna avocată generală la punctul 44 din concluzii, în măsura în care, în temeiul articolului 3 alineatul (4) din Directiva EEPP, statele membre determină dacă planurile și programele, altele decât cele prevăzute la articolul 3 alineatul (2), care definesc cadrul în care punerea în aplicare a altor proiecte poate fi autorizată în viitor, pot avea efecte semnificative asupra mediului, trebuie să se stabilească dacă un act precum cel în discuție în litigiul principal definește un astfel de cadru.
Astfel, după cum a arătat doamna avocată generală la punctul 69 din concluzii, obligația de a realiza o evaluare ecologică prevăzută la articolul 3 alineatul (4) din Directiva EEPP, ca și obligația de evaluare prevăzută la articolul 3 alineatul (2) litera (a) din această directivă, depinde de aspectul dacă planul sau programul în cauză definește cadrul în care punerea în aplicare a proiectelor poate fi autorizată în viitor.
În această privință, Curtea a statuat că noțiunea de „planuri și programe” se referă la orice act care stabilește, prin definirea normelor și a procedurilor, un ansamblu semnificativ de criterii și de modalități pentru autorizarea și pentru punerea în aplicare a unuia sau mai multor proiecte care ar putea avea efecte semnificative asupra mediului [Hotărârea din 27 octombrie 2016, D’Oultremont și alții,
C‑290/15
,
EU:C:2016:816
, punctul
, precum și jurisprudența citată, și Hotărârea din 8 mai 2019, Associazione Verdi Ambiente e Società (VAS) ‑ Aps Onlus și alții,
C‑305/18
,
EU:C:2019:384
, punctul
, precum și jurisprudența citată].
În speță, Decretul din 1 decembrie 2016 nu menționează obiectivele de conservare pentru situri determinate, ci le rezumă pentru întreaga Regiune Valonă. În plus, din cuprinsul articolului 25bis alineatul 1 al treilea paragraf din Legea din 12 iulie 1973 reiese că obiectivele de conservare la nivelul Regiunii Valone au numai o valoare indicativă, în condițiile în care articolul 25bis alineatul 2 al doilea paragraf prevede că obiectivele de conservare aplicabile la nivelul siturilor Natura 2000 au o valoare normativă.
Având în vedere aceste elemente, este necesar să se considere că un act precum cel în discuție în litigiul principal nu îndeplinește condiția amintită la punctul 41 din prezenta hotărâre întrucât nu definește cadrul în care punerea în aplicare a proiectelor poate fi autorizată în viitor, astfel încât nu intră nici sub incidența articolului 3 alineatul (2) litera (a), nici sub incidența articolului 3 alineatul (4) din Directiva EEPP.
Având în vedere ansamblul considerațiilor precedente, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că articolul 3 alineatele (2) și (4) din Directiva EEPP trebuie interpretat în sensul că un decret precum cel în discuție în litigiul principal, prin care un organism al unui stat membru stabilește, la nivel regional pentru rețeaua Natura 2000, obiective de conservare care au o valoare indicativă, în condițiile în care obiectivele de conservare la nivelul siturilor au o valoare normativă, nu reprezintă „planuri și programe” în sensul acestei directive, pentru care o evaluare a efectelor asupra mediului este obligatorie.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

Articolul 3 alineatele (2) și (4) din Directiva 2001/42/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 27 iunie 2001 privind evaluarea efectelor anumitor planuri și programe asupra mediului trebuie interpretat în sensul că un decret precum cel în discuție în litigiul principal, prin care un organism al unui stat membru stabilește, la nivel regional pentru rețeaua Natura 2000, obiective de conservare care au o valoare indicativă, în condițiile în care obiectivele de conservare la nivelul siturilor au o valoare normativă, nu reprezintă „planuri și programe” în sensul acestei directive, pentru care o evaluare a efectelor asupra mediului este obligatorie.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.