CELEX: 62019CJ0213
Povreda obveze države članice
Članak 4. stavak 3. UEU‑a
Članak 310. stavak 6. i članak 325. UFEU‑a
Vlastita sredstva
Carine
Porez na dodanu vrijednost (PDV)
Zaštita financijskih interesa Europske unije
Borba protiv prijevara
Načelo djelotvornosti
Obveza država članica da Europskoj komisiji stave na raspolaganje vlastita sredstva
Financijska odgovornost država članica u slučaju gubitaka vlastitih sredstava
Uvoz tekstilnih proizvoda i obuće iz Kine
Sustavna prijevara velikog obujma
Organizirani kriminal
Nepostojeći uvoznici
Carinska vrijednost
Umanjenje vrijednosti
Oporezivi iznos za PDV
Nepostojanje sustavnih carinskih provjera koje su zasnovane na analizi rizika i provedene prije puštanja predmetne robe
Nepostojanje sustavnog polaganja osiguranja
Metoda upotrijebljena za procjenu iznosa gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava u vezi s uvozom koji predstavlja velik rizik od umanjenja vrijednosti
Statistička metoda zasnovana na prosječnim cijenama utvrđenima na razini Unije
Dopuštenost

Svojom tužbom Europska komisija od Suda zahtijeva da utvrdi da:
–
time što nije knjižila točne iznose carina i što toj instituciji nije stavila na raspolaganje točne iznose tradicionalnih vlastitih sredstava i vlastitih sredstava koja proizlaze iz poreza na dodanu vrijednost (PDV) u pogledu određenog uvoza tekstilnih proizvoda i obuće uvezenih iz Kine (u daljnjem tekstu: predmetni uvoz), Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske povrijedila je obveze koje je imala na temelju članaka 2. i 8. Odluke Vijeća 2014/335, Euratom od 26. svibnja 2014. o sustavu vlastitih sredstava Europske unije (
SL 2014., L 168, str. 105
.), članaka 2. i 8. Odluke Vijeća 2007/436/EZ, Euratom od 7. lipnja 2007. o sustavu vlastitih sredstava Europskih zajednica (
SL 2007., L 163, str. 17
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 15., str. 141.), članaka 2., 6., 9., 10., 12. i 13. Uredbe Vijeća (EU, Euratom) br. 609/2014 od 26. svibnja 2014. o metodama i postupku za stavljanje na raspolaganje tradicionalnih vlastitih sredstava i vlastitih sredstava koja se temelje na PDV‑u i BND‑u te o mjerama za zadovoljavanje potreba za gotovinom (
SL 2014., L 168, str. 39
.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EU, Euratom) 2016/804 od 17. svibnja 2016. (
SL 2016., L 132, str. 85
.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 609/2014), članaka 2., 6., 9., 10., 11. i 17. Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 1150/2000 od 22. svibnja 2000. o provedbi Odluke br. 94/728/EZ, Euratom o sustavu vlastitih sredstava Zajednica (
SL 2000., L 130, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 1., str. 12.), članka 2. Uredbe Vijeća (EEZ, Euratom) br. 1553/89 od 29. svibnja 1989. o konačnom jedinstvenom režimu ubiranja vlastitih sredstava koja proizlaze iz poreza na dodanu vrijednost (
SL 1989., L 155, str. 9
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 2., str. 24.), kao i članka 105. stavka 3. Uredbe (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. listopada 2013. o Carinskom zakoniku Unije (
SL 2013., L 269, str. 1
. i ispravci
SL 2013., L 287, str. 90
.,
SL 2015., L 70, str. 64
.,
SL 2016., L 267, str. 2
. i
SL 2018., L 294, str. 44
., u daljnjem tekstu: Carinski zakonik Unije) te članka 220. stavka 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (
SL 1992., L 302, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 648/2005 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. travnja 2005. (
SL 2005., L 117, str. 13
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 17., str. 137.) (u daljnjem tekstu: Carinski zakonik Zajednice),
–
zbog svojeg nepoštovanja obveza koje je imala na temelju članka 4. stavka 3. UEU‑a, članka 325. i članka 310. stavka 6. UFEU‑a, članaka 3. i 46. Carinskog zakonika Unije, članka 13. Carinskog zakonika Zajednice, članka 248. stavka 1. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe br. 2913/92 (
SL 1993., L 253, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 1., str. 3.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 3254/94 od 19. prosinca 1994. (
SL 1994., L 346, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 180., u daljnjem tekstu: Provedbena uredba 2454/93), članka 244. Provedbene uredbe Komisije (EU) 2015/2447 оd 24. studenoga 2015. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu određenih odredbi Uredbe br. 952/2013 (
SL 2015., L 343, str. 558
, u daljnjem tekstu: Provedbena uredba 2015/2447), članka 2. stavka 1. točaka (b) i (d), članaka 83. i 85. do 87. kao i članka 143. stavka 1. točke (d) i stavka 2. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (
SL 2006., L 347, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2009/69/EZ od 25. lipnja 2009. (
SL 2009., L 175, str. 12
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 289., u daljnjem tekstu: Direktiva 2006/112),
–
pri čemu odgovarajući gubici tradicionalnih vlastitih sredstava koje treba staviti na raspolaganje Komisiji, umanjeni za troškove naplate, iznose:
–
496025324,30 eura u 2017. (do uključujući 11. listopada 2017.);
–
646809443,80 eura u 2016.;
–
535290329,16 eura u 2015.;
–
480098912,45 eura u 2014.;
–
325230822,55 eura u 2013.;
–
173404943,81 euro u 2012.;
–
22777312,79 eura u 2011.;
–
time što joj nije dostavila sve informacije potrebne za utvrđivanje iznosa gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava, te time što joj nije dostavila, kako je ona to od nje zatražila, sadržaj mišljenja pravne službe Her Majesty’s Revenue & Customs (Porezna i carinska uprava Ujedinjenje Kraljevine, u daljnjem tekstu: HMRC) ili obrazloženje odluka koje su dovele do poništenja utvrđenih carinskih dugova, Ujedinjena Kraljevina povrijedila je obveze koje je imala na temelju članka 4. stavka 3. UEU‑a te članka 2. stavka 2. i stavka 3. točke (d) Uredbe Vijeća (EU, Euratom) br. 608/2014 od 26. svibnja 2014. o utvrđivanju provedbenih mjera za sustav vlastitih sredstava Europske unije (
SL 2014., L 168, str. 29
.).
I.

Pravni okvir
A.

Pravo u području vlastitih sredstava
1.

Odluke koje se odnose na sustav vlastitih sredstava
U pogledu razdoblja od studenoga 2011. do uključujući 11. listopada 2017. (u daljnjem tekstu: razdoblje povrede) za koje u okviru ovog postupka Komisija stavlja Ujedinjenoj Kraljevini na teret različite povrede prava Unije, dvije su odluke koje se odnose na sustav vlastitih sredstava Unije bile uzastopno primjenjive, to jest Odluka 2007/436 i, od 1. siječnja 2014., Odluka 2014/335.
U skladu s člankom 2. stavkom 1. točkama (a) i (b) Odluke 2014/335/EU, čiji je tekst u biti istovjetan tekstu članka 2. stavka 1. točaka (a) i (b) Odluke 2007/436, prihodi koji čine vlastita sredstva koja se unose u proračun Unije jesu „tradicionalna vlastita sredstva koja se sastoje od […] carinskih stopa Zajedničke carinske tarife i ostalih davanja koje utvrde ili trebaju utvrditi institucije Unije u vezi s trgovanjem s trećim zemljama” odnosno „primjena jedinstvene stope koja vrijedi za sve države članice na usklađene osnovice za procjenu PDV‑a utvrđene u skladu s pravilima Unije”.
Člankom 8. stavkom 1. tih odluka u njihovim prvim podstavcima predviđeno je da države članice prikupljaju carinske stope Zajedničke carinske tarife, kao vlastita sredstva Unije, u skladu s nacionalnim odredbama propisanim pravom i ostalim propisima koji se prema potrebi prilagođavaju radi ispunjavanja zahtjeva propisa Unije, a u njegovu trećem podstavku da države članice stavljaju sredstva iz članka 2. stavka 1. točaka (a) do (c) navedenih odluka na raspolaganje Komisiji.
2.

Uredbe koje se odnose na pravila i postupak za stavljanje na raspolaganje vlastitih sredstava
U pogledu razdoblja povrede, uzastopno su se primjenjivale dvije uredbe o stavljanju na raspolaganje vlastitih sredstava Unije, to jest Uredba br. 1150/2000 i, od 1. siječnja 2014., Uredba br. 609/2014.
U skladu s člankom 2. stavkom 1. Uredbe br. 609/2014, čiji je sadržaj, u biti, istovjetan sadržaju članka 2. stavka 1. Uredbe br. 1150/2000:
„Za potrebe primjene ove Uredbe, pravo Unije na tradicionalna vlastita sredstva iz članka 2. stavka 1. točke (a) Odluke [2014/335] utvrđuje se čim su ispunjeni uvjeti predviđeni carinskim propisima o knjiženju prava na odgovarajuće račune i o obavješćivanju dužnika.”
Članak 6. stavci 1. i 3. prvi i drugi podstavak Uredbe br. 609/2014, čiji je sadržaj, u biti, istovjetan sadržaju članka 6. stavka 1. i stavka 3. točaka (a) i (b) Uredbe br. 1150/2000 određuju:
„1.   Računi za vlastita sredstva vode se pri državnoj riznici svake države članice, odnosno pri tijelu koje odredi svaka država članica, i to raščlanjeni prema vrsti sredstava.
[…]
3.   Prava utvrđena u skladu s člankom 2. knjiže se na računima, ovisno o odredbama drugog podstavka ovoga stavka, najkasnije prvog radnog dana nakon devetnaestog dana drugog mjeseca koji slijedi nakon mjeseca u kojem je pravo utvrđeno.
Utvrđena prava koja nisu knjižena na računima iz prvog podstavka zbog toga što još nisu namirena, a za njihovu naplatu nije dano nikakvo osiguranje, iskazuju se na posebnim računima u roku iz prvog podstavka [obično se nazivaju ‚računi B’]. Države članice mogu usvojiti ovaj postupak u slučajevima kada su predmet spora utvrđena prava za koje je dano osiguranje te postoji mogućnost da po rješenju nastalog spora dođe do njihove promjene.
[…]”
Prvotni tekst članka 9. stavka 1. prvog podstavka Uredbe br. 609/2014, čiji je sadržaj bio, u biti, istovjetan sadržaju članka 9. stavka 1. prvog podstavka Uredbe br. 1150/2000, određivao je:
„U skladu s postupkom iz članka 10. svaka država članica odobrava iznos vlastitih sredstava na račun otvoren na ime Komisije pri svojoj državnoj riznici, odnosno pri drugom tijelu koje je imenovala.”
Od 1. listopada 2016. ta odredba glasi kako slijedi:
„U skladu s postupkom utvrđenim u člancima 10., 10.a i 10.b svaka država članica odobrava vlastita sredstava na račun otvoren na ime Komisije pri svojoj državnoj riznici ili nacionalnoj središnjoj banci. Taj račun može se teretiti samo po uputi Komisije, podložno primjeni negativnih kamata kako je navedeno u trećem podstavku.”
Prvotni tekst članka 12. stavaka 1. i 3. Uredbe br. 609/2014, čiji je sadržaj bio, u biti, istovjetan sadržaju članka 11. stavaka 1. i 3. Uredbe br. 1150/2000, glasio je kako slijedi:
„1.   Na svako kašnjenje u knjiženju na račun iz članka 9. stavka 1. dotičnoj državi članici obračunavaju se kamate.
[…]
3.   U slučaju država članica koje ne pripadaju Ekonomskoj i monetarnoj uniji ta je stopa jednaka stopi koju su središnje banke primijenile prvog dana u dotičnom mjesecu za svoje glavne operacije refinanciranja, uvećanoj za dva postotna boda, a u slučaju država članica kod kojih stopa središnje banke nije dostupna primjenjuje se najbliža ekvivalentna stopa primijenjena na tržištu novca te države članice prvog dana dotičnog mjeseca, uvećana za dva postotna boda.
Ta se stopa uvećava za 0,25 postotnih bodova za svaki mjesec kašnjenja. Uvećana stopa primjenjuje se za cijelo razdoblje kašnjenja.”
Od 1. listopada 2016. članak 12. stavak 5. Uredbe br. 609/2014, kojim je zamijenjen njezin članak 12. stavak 3., određuje:
„U slučaju država članica koje ne pripadaju ekonomskoj i monetarnoj uniji kamatna stopa jednaka je stopi koju središnje banke primjenjuju na svoje glavne operacije refinanciranja prvog dana dotičnog mjeseca, ili nultoj stopi, ovisno o tome koja je od te dvije stope viša, uvećanoj za 2,5 postotna boda. U slučaju država članica za koje nije dostupna stopa središnje banke, kamatna stopa jednaka je najbližoj ekvivalentnoj stopi koja se primjenjuje na tržištu novca te države članice prvog dana dotičnog mjeseca, ili nultoj stopi, ovisno o tome koja je od te dvije stope viša, uvećanoj za 2,5 postotna boda.
Ta se stopa uvećava za 0,25 postotnih bodova za svaki mjesec kašnjenja.
Ukupno povećanje na temelju prvog i drugog podstavka ne smije premašiti 16 postotnih bodova. Uvećana stopa primjenjuje se za cijelo razdoblje kašnjenja.”
Članak 13. Uredbe br. 609/2014, naslovljen „Nenaplativi iznosi”, čiji je sadržaj, u biti, istovjetan sadržaju članka 17. Uredbe br. 1150/2000, predviđa:
„1.   Države članice poduzimaju sve potrebne mjere kako bi osigurale da iznos prava utvrđenih na temelju članka 2. ove Uredbe bude stavljen na raspolaganje Komisiji na način utvrđen ovom Uredbom.
2.   Države članice oslobađaju se obveze stavljanja na raspolaganje Komisiji iznosa koji su jednaki pravima utvrđenim u članku 2. koji se pokažu nenaplativima zbog nekog od sljedećih razloga:
(a)
zbog više sile;
(b)
zbog drugih razloga koji se ne mogu pripisati državama članicama.
Iznosi utvrđenih prava proglašavaju se nenaplativima odlukom nadležnoga upravnog tijela koje utvrdi da se njihov povrat ne može osigurati.
Iznosi utvrđenih prava smatraju se nenaplativima najkasnije nakon razdoblja od pet godina od dana utvrđivanja iznosa u skladu s člankom 2. ili, u slučaju upravnog ili sudskog žalbenog postupka, kada je konačna odluka donesena, priopćena ili objavljena.
[…]
3.   U roku od tri mjeseca od upravne odluke iz stavka 2. ovog članka ili u skladu s rokovima iz tog stavka, države članice Komisiji podnose izvješće s informacijama o slučajevima primjene stavka 2. ovog članka pod uvjetom da dotična utvrđena prava premašuju iznos od 50000 [eura].
To izvješće sadržava sve potrebne činjenice za potpuno ispitivanje razloga iz stavka 2. točaka (a) i (b) ovog članka, koji su spriječili dotičnu državu članicu da stavi na raspolaganje dotične iznose, kao i mjere utjerivanja koje je poduzela država članica u dotičnom slučaju odnosno slučajevima.
To se izvješće podnosi na obrascu koji utvrđuje Komisija. U tu svrhu Komisija donosi provedbene akte. Ti se provedbeni akti donose u skladu sa savjetodavnim postupkom iz članka 16. stavka 2.
4.   U roku od šest mjeseci od primitka izvješća iz stavka 3., Komisija priopćava svoje komentare dotičnoj državi članici.
Ako Komisija smatra potrebnim zahtijevati dodatne informacije, rok od šest mjeseci počinje danom primitka zatraženih dodatnih informacija.”
3.

Uredba br. 608/2014
U pogledu dijela razdoblja povrede koji je počeo 1. siječnja 2014., članak 2. Uredbe br. 608/2014, naslovljen „Mjere kontrole i nadzora”, određuje:
„[…]
2.   Države članice poduzimaju sve potrebne mjere kako bi osigurale da vlastita sredstva iz članka 2. stavka 1. Odluke [2014/335] budu stavljena na raspolaganje Komisiji.
3.   Kada se mjere kontrole i nadzora odnose na tradicionalna vlastita sredstva iz članka 2. stavka 1. točke (a) Odluke [2014/335]:
(a)
Države članice provode provjere i ispitivanja koji se odnose na utvrđivanje i stavljanje na raspolaganje tih vlastitih sredstava.
[…]
(c)
Države članice, ako to Komisija zahtijeva, uključuju Komisiju u inspekcije koje obavljaju. Kada je Komisija uključena u inspekciju, Komisija ima pristup, u mjeri u kojoj to iziskuje primjena ove Uredbe, popratnim dokumentima koji se odnose na utvrđivanje i stavljanje na raspolaganje vlastitih sredstava i svakom drugom odgovarajućem dokumentu povezanom s tim popratnim dokumentima.
(d)
Komisija može sama obavljati inspekcije na licu mjesta. Agenti koje je Komisija ovlastila za provođenje takvih inspekcija imaju pristup dokumentima kako je utvrđeno za inspekcije iz točke (c). Države članice olakšavaju te inspekcije.
[…]”
4.

Uredba br. 1553/89
Članak 2. stavak 1. Uredbe br. 1553/89 predviđa:
„Osnovica sredstava PDV‑a utvrđuje se iz oporezivih transakcija iz članka 2. [Šeste d]irektive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica o porezima na promet – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za određivanje poreza (
SL 1977., L 145, str. 1
.)] […]”
U skladu s člankom 3. prvim stavkom te uredbe:
„Ne dovodeći u pitanje članke 5. i 6., osnovica sredstava PDV‑a za određenu kalendarsku godinu izračunava se dijeljenjem ukupnog neto prihoda od PDV‑a ubranog od strane te države članice tijekom te godine po stopi po kojoj je PDV obračunan tijekom navedene godine.”
B.

Carinsko pravo
1.

Carinski zakonik Zajednice
Carinski zakonik Zajednice primjenjiv je na predmetne uvoze koji su izvršeni tijekom dijela razdoblja povrede prije 1. svibnja 2016.
Članak 13. tog zakonika određivao je:
„1.   Carinska tijela mogu u skladu s uvjetima utvrđenim u odredbama na snazi provesti sve provjere koje smatraju potrebnim za osiguranje ispravne primjene carinskih propisa i drugog zakonodavstva koje uređuje ulaz, izlaz, provoz, prijenos i uporabu u posebnu svrhu robe koja se kreće između carinskog područja [Europske z]ajednice i trećih zemalja te na prisutnost robe koja nema status robe Zajednice. U slučaju kada međunarodni sporazum to predviđa, carinske provjere s ciljem ispravne primjene zakonodavstva Zajednice mogu se provoditi u trećoj zemlji.
2.   Carinske provjere, osim provjera na licu mjesta, temelje se na analizi rizika uz korištenje metoda automatske obrade podataka, radi utvrđivanja i kvantifikacije rizika i razvoja potrebnih mjera za procjenu rizika na temelju mjerila razvijenih na nacionalnoj razini, na razini Zajednice i, prema potrebi, na međunarodnoj razini.
Postupak Odbora koristi se za utvrđivanje zajedničkog okvira upravljanja rizikom i za utvrđivanje zajedničkih mjerila i prioritetnih nadzornih područja.
Države članice u suradnji s Komisijom uspostavljaju računalni sustav za provedbu upravljanja rizikom.
3.   U slučaju kada provjere obavljaju tijela koja nisu carinska tijela, takve se kontrole obavljaju u bliskoj koordinaciji s carinskim tijelima kad god je to moguće istodobno i na istom mjestu.
[…]”
Glava II. navedenog zakonika sadržavala je poglavlje 3. naslovljeno „Vrijednost robe za carinske svrhe” u kojem su se nalazili članci 28. do 36.
Članak 29. istog zakonika predviđao je:
„1.   Carinska vrijednost uvezene robe njezina je transakcijska vrijednost, a to je stvarno plaćena ili plativa cijena za robu koja se prodaje radi izvoza u carinsko područje Zajednice, usklađena, tamo gdje je to potrebno, s člancima 32. i 33. […]
[…]
2.
(a)
U postupku procjene prihvatljivosti transakcijske vrijednosti u smislu stavka 1., činjenica da su kupac i prodavatelj povezani nije dostatan razlog da se određena transakcijska vrijednost ocijeni neprihvatljivom. Ako je to potrebno, treba ispitati okolnosti prodaje i transakcijska vrijednost se prihvaća pod uvjetom da ta povezanost nije utjecala na cijenu. […]
[…]
3.
(a)
Cijena koja se stvarno plaća ili koju treba platiti jest ukupno učinjeno plaćanje ili plaćanje koje treba izvršiti kupac u korist prodavatelja za uvezenu robu i uključuje sva plaćanja koja je kao uvjet prodaje za uvezenu robu učinio ili će učiniti kupac prema prodavatelju ili trećoj osobi da bi se ispunila obveza prodavatelja. […]
[…]”
U skladu s člankom 30. Carinskog zakonika Zajednice:
„1.   Kada nije moguće odrediti carinsku vrijednost prema članku 29., carinska vrijednost bit će određena tako što će se ići redom kroz stavak 2. točke (a), (b), (c), i (d) do prve točke prema kojoj se ona može odrediti […].
2.   Carinska vrijednost, kako je utvrđena ovim člankom, je:
(a)
transakcijska vrijednost istovjetne robe prodane za izvoz u Zajednicu i izvezene u isto ili gotovo isto vrijeme kao i roba koja se procjenjuje;
(b)
transakcijska vrijednost slične robe prodane za izvoz u Zajednicu i izvezene u isto ili gotovo isto vrijeme kao i roba koja se procjenjuje;
(c)
vrijednost koja se temelji na jediničnoj cijeni po kojoj se najveća moguća ukupna količina takve ili istovjetne ili slične uvezene robe prodaje na području Zajednice osobama koje nisu povezane s prodavateljima;
(d)
izračunata vrijednost […]
[…]”
Članak 31. tog zakonika glasio je kako slijedi:
„1.   Ako carinsku vrijednost uvezene robe nije moguće odrediti prema člancima 29. ili 30., carinska vrijednost se određuje na temelju podataka dostupnih u Zajednici, koristeći opravdana sredstva u skladu s načelima i općim odredbama:
–
Sporazuma o provedbi članka VII. Općeg sporazuma o carinama i trgovini iz 1994. [(
SL 1994., L 336, str. 103
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 112.) iz Priloga 1.A Sporazumu o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije (
SL 1994., L 336, str. 3
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 5.)],
–
članka VII. Općeg sporazuma o carinama i trgovini iz 1994.,
i
–
odredbama iz ovog poglavlja.
2.   Prema stavku 1. carinska vrijednost ne određuje se na temelju:
(a)
prodajne cijene u Zajednici za robu proizvedenu u Zajednici;
(b)
sustava koji omogućuje da se u carinske svrhe prihvati viša od dviju mogućih vrijednosti;
(c)
cijene robe na domaćem tržištu zemlje izvoza;
(d)
troškova proizvodnje, osim onih izračunanih vrijednosti koje su utvrđene za istovjetnu ili sličnu robu prema članku 30. stavku 2. točki (d);
(e)
cijena za izvoz u zemlju koja nije dio carinskog područja Zajednice;
(f)
najmanjih carinskih vrijednosti;
ili
(g)
proizvoljnih ili izmišljenih vrijednosti.”
Članak 68. navedenog zakonika određivao je:
„Radi provjere prihvaćene deklaracije, carinska tijela mogu:
(a)
provjeriti isprave navedene u deklaraciji i priložene isprave. Carinska tijela mogu zahtijevati od deklaranta da priloži i druge isprave kako bi utvrdila točnost podataka u deklaraciji;
(b)
pregledati robu i uzeti uzorke za analizu ili za detaljan pregled.”
Članak 71. istog zakonika glasio je kako slijedi:
„1.   Rezultati provjere deklaracije koriste se u svrhu primjene propisa koji uređuju carinski postupak u koji je roba stavljena.
2.   Ako deklaracija nije provjeravana, za primjenu propisa iz stavka 1. prihvaćaju se podaci koje je deklarant naveo u deklaraciji.”
Članak 217. stavak 1. Carinskog zakonika Zajednice predviđao je:
„Svaki iznos uvozne ili izvozne carine proizašle iz carinskog duga […] carinska tijela obračunavaju čim dobiju potrebne podatke, i proknjižuju u računovodstvenim evidencijama ili bilo kojem drugom istovrijednom sredstvu (knjiženje).”
U skladu s člankom 218. stavkom 1. prvim podstavkom tog zakonika:
„Ako je carinski dug nastao zbog prihvaćanja deklaracije za robu za carinski postupak, osim postupka privremenog uvoza s djelomičnim oslobođenjem od uvoznih carina ili zbog bilo koje radnje koja ima pravni učinak jednak prihvaćanju iznosa koji odgovara tom carinskom dugu, knjiži se odmah čim se izračuna, a najkasnije drugog dana nakon puštanja robe.”
Članak 220. stavak 1. navedenog zakonika određivao je:
„Kad iznos carine proizašao iz carinskog duga nije proknjižen u skladu s člancima 218. i 219. ili je proknjižen u nižem iznosu od onog koji se potražuje, iznos carine koji se treba naplatiti ili koji preostaje za naplatu knjiži se u roku od dva dana od dana kad to carinska tijela utvrde i budu u mogućnosti izračunati iznos koji se zakonski potražuje i utvrditi dužnika (naknadno knjiženje). Taj rok može se produljiti u skladu s člankom 219.”
Članak 221. istog zakonika određivao je:
„1.   Nakon što se iznos carine proknjiži, dužnika se obavješćuje o iznosu carine u skladu s propisanim postupcima.
[…]
3.   Obavještavanje dužnika ne provodi se nakon isteka roka od tri godine od dana kad je carinski dug nastao. Rok prestaje teći ulaganjem pravnog lijeka u skladu s člankom 243. za sve vrijeme trajanja tog postupka.
4.   Ako carinski dug proizlazi iz radnje koja je u trenutku kada je poduzeta bila kažnjiva, obavještavanje dužnika može se, pod uvjetima predviđenima važećim propisima, obaviti i nakon isteka roka od tri godine predviđenog u stavku 3.” [neslužbeni prijevod]
2.

Carinski zakonik Unije
Carinski zakonik Unije primjenjiv je na predmetni uvoz koji je obavljen tijekom dijela razdoblja povrede koji je počeo 1. svibnja 2016.
Članak 3. tog zakonika određuje:
„Carinska tijela prvenstveno su odgovorna za nadzor nad međunarodnom trgovinom Unije, pridonoseći na taj način pravednoj i otvorenoj trgovini, provedbi vanjskih aspekata unutarnjeg tržišta, zajedničke trgovinske politike i ostalih zajedničkih politika Unije koje imaju utjecaj na trgovinu i na opću sigurnost lanca opskrbe. Carinska tijela provode mjere koje su posebno namijenjene sljedećem:
(a)
zaštiti financijskih interesa Unije i njezinih država članica;
(b)
zaštiti Unije od nepravedne i nezakonite trgovine, a podržavanju zakonitih poslovnih aktivnosti;
(c)
osiguravanju sigurnosti i zaštite Unije i njezinih stanovnika te zaštite okoliša, ako je potrebno uz blisku suradnju s ostalim nadležnim tijelima, i
(d)
održavanju primjerene ravnoteže između carinske provjere i omogućavanja zakonite trgovine.”
U skladu s člankom 46. navedenog zakonika, naslovljenog „Upravljanje rizikom i carinske provjere”:
„1.   Carinska tijela mogu obaviti sve carinske provjere koje smatraju potrebnima.
Carinske provjere osobito se mogu sastojati od pregleda robe, uzimanja uzoraka, provjere točnosti i potpunosti informacija koje se navode u deklaraciji ili obavijesti i postojanju, vjerodostojnosti, točnosti i valjanosti dokumenata, pregledavanja računa gospodarskih subjekata i drugih evidencija, provjere prijevoznih sredstava, provjere prtljage i ostale robe koju nose osobe i obavljanja službenih ispitivanja i ostalih sličnih radnji.
2.   Carinske se provjere, osim nasumičnih provjera, ponajprije temelje na analizi rizika pomoću tehnika elektroničke obrade podataka, s ciljem prepoznavanja i procjene rizika i donošenja potrebnih protumjera, na temelju kriterija koji su izrađeni na nacionalnoj razni i razini Unije, a po potrebi i na međunarodnoj razini.
3.   Carinske se provjere obavljaju unutar zajedničkog okvira upravljanja rizikom koji se temelji na razmjeni informacija o riziku i rezultatima analize rizika između carinskih uprava i utvrđuje zajedničke kriterije i standarde za rizike, mjere provjere i prioritetna područja provjere.
Provjere koje se temelje na takvim informacijama i kriterijima obavljaju se ne dovodeći u pitanje ostale provjere koje se obavljaju u skladu sa stavkom 1. ili ostalim važećim odredbama.
4.   Carinska tijela provode upravljanje rizikom kako bi napravila razliku između razina rizika povezanog s robom koja podliježe carinskoj provjeri ili nadzoru te odredila hoće li roba podlijegati određenoj carinskoj provjeri ili ne, i ako da, na kojem mjestu.
Upravljanje rizikom uključuje radnje kao što su prikupljanje podataka i informacija, analiziranje i procjenu rizika, propisivanje i poduzimanje mjera i redovno praćenje i pregled tog postupka i njegovih rezultata, na temelju međunarodnih i nacionalnih izvora i strategija te izvora i strategija Unije.
5.   Carinska tijela razmjenjuju informacije o riziku i rezultatima analize rizika kada:
(a)
carinsko tijelo procjenjuje da su rizici značajni i da zahtijevaju carinsku provjeru te rezultati povjere utvrđuju postojanje rizičnog događaja; ili
(b)
rezultati provjere ne utvrđuju postojanje rizičnog događaja, ali dotična carinska tijela smatraju da prijetnja predstavlja visoki rizik drugdje u Uniji.
6.   Za uspostavljanje zajedničkih kriterija i standarda za rizike, mjera provjere i prioritetnih područja provjere iz stavka 3., vodi se računa o svim sljedećim elementima:
(a)
proporcionalnosti u odnosu na rizik;
(b)
žurnosti potrebne provedbe provjera;
(c)
vjerojatnom učinku na trgovinski tok, na pojedine države članice i resurse za provjeru.
7.   Zajednički kriteriji i standardi za rizike iz stavka 3. uključuju sve sljedeće elemente:
(a)
opis rizika;
(b)
čimbenike ili pokazatelje rizika koji se koriste pri odabiru robe ili gospodarskih subjekata za carinsku provjeru;
(c)
vrstu carinskih provjera koje carinska tijela poduzimaju;
(d)
trajanje primjene carinskih provjera iz točke (c).
8.   Prioritetna područja provjere osobito obuhvaćaju carinske postupke, vrste robe, prometne puteve, vrste transporta ili gospodarske subjekte koji podliježu povećanoj razini analize rizika i carinskih provjera tijekom određenog razdoblja, ne dovodeći u pitanje druge provjere koje obično provode carinska tijela.”
Članak 53. istog zakonika, naslovljen „Konverzija valute”, određuje u stavku 1.:
„Nadležna tijela objavljuju, i/ili objavljuju na internetu, devizni tečaj koji se primjenjuje ako je potrebna konverzija valute iz jednog od sljedećih razloga:
[…]
(b)
jer se zahtijeva vrijednost eura u nacionalnim valutama u svrhu razvrstavanja robe u Carinsku tarifu i iznosa uvozne i izvozne carine, uključujući vrijednosne pragove u Zajedničkoj carinskoj tarifi.”
Članci 70. i 74. tog Carinskog zakonika Unije predviđaju pravila koja se odnose na određivanje carinske vrijednosti robe i čiji je sadržaj, u biti, istovjetan sadržaju pravila predviđenih u člancima 29. do 31. Carinskog zakonika zajednice.
Članak 103. navedenog zakonika, naslovljen „Ograničenje carinskog duga”, određuje u stavcima 1. i 2.:
„1.   Dužnika se ne obavješćuje o carinskom dugu nakon isteka razdoblja od tri godine od dana na koji je carinski dug nastao.
2.   Ako je carinski dug nastao kao posljedica radnje koja je, u vrijeme kada je bila počinjena, podlijegala pokretanju kaznenog sudskog postupka, razdoblje od tri godine koje se navodi u stavku 1. produljuje se na razdoblje od najmanje pet godina i najviše 10 godina, u skladu s nacionalnim pravom.”
Članak 105. Carinskog zakonika Unije, naslovljen „Vrijeme knjiženja”, navodi u stavku 3.:
„Ako je carinski dug nastao u okolnostima koje nisu obuhvaćene stavkom 1., iznos dospjele uvozne ili izvozne carine knjiži se u roku od 14 dana od dana kada su carinska tijela u mogućnosti odrediti iznos dotične uvozne ili izvozne carine i donijeti odluku.”
U članku 191. tog zakonika, naslovljenom „Rezultati provjere”, određuje se:
„1.   Rezultati provjere carinske deklaracije koriste se za primjenu odredaba koje uređuju carinski postupak u koji je stavljena roba.
2.   Ako carinska deklaracija nije provjerena, stavak 1. primjenjuje se na temelju podataka koji se nalaze u toj deklaraciji.
3.   Rezultati provjere koju obavljaju carinska tijela imaju jednaku dokaznu snagu na cijelom carinskom području Unije.”
3.

Provedbena uredba br. 2454/93
Provedbena uredba br. 2454/93 primjenjiva je na predmetni uvoz koji je izvršen tijekom dijela razdoblja povrede prije 1. svibnja 2016.
U skladu s člankom 181.a te provedbene uredbe:
„1.   Carinska tijela ne trebaju utvrditi carinsku vrijednost uvezene robe na temelju metode transakcijske vrijednosti ako u skladu s postupkom iz stavka 2. zbog osnovane sumnje nisu uvjereni da deklarirana vrijednost odgovara ukupnom plaćenom iznosu ili iznosu koji treba platiti kako je navedeno u članku 29. [Carinskog z]akonika [Zajednice].
2.   Kad carinska tijela imaju sumnje u smislu stavka 1., mogu zatražiti dodatne podatke u skladu s člankom 178. stavkom 4. Ako se te sumnje nastave, carinska tijela moraju prije donošenja konačne odluke obavijestiti dotičnu osobu, ukoliko treba i u pisanom obliku, o razlozima tih sumnji i omogućiti joj mogućnost odgovora. Konačna odluka i obrazloženje razloga priopćavaju se u pisanom obliku dotičnoj osobi.”
U članku 248. stavku 1. navedene provedbene uredbe određuje se:
„Puštanjem robe nastaje obveza knjiženja uvoznih carina utvrđenih na osnovi podataka u deklaraciji. Ako carinska tijela smatraju da bi provjere koje su izvršili mogle prouzročiti viši iznos carina od onoga koji proizlazi iz podataka navedenih u deklaraciji koje će se obračunati, carinska tijela nadalje zahtijevaju polaganje jamstva dovoljnog za pokrivanje razlike između iznosa navedenog o podatcima u deklaraciji i iznosa koji se naposljetku može obračunati za robu. Međutim, deklarant može zahtijevati izravno knjiženje iznosa carina kojem roba može naposljetku podlijegati umjesto polaganja navedenog jamstva.”
4.

Provedbena uredba 2015/2447
Provedbena uredba 2015/2447 primjenjiva je na predmetni uvoz koji je izvršen tijekom dijela razdoblja povrede koji je počeo 1. svibnja 2016.
Članak 48. te provedbene uredbe, naslovljen „Odredbe o deviznom tečaju za tarifno razvrstavanje”, predviđa u stavku 1.:
„Vrijednost eura, ako je to potrebno u skladu s člankom 53. stavkom 1. točkom (b) [Carinskog z]akonika [Unije], utvrđuje se jednom mjesečno.
Primjenjuje se najnoviji devizni tečaj koji je odredila Europska središnja banka [(ESB)] prije predzadnjeg dana u mjesecu, a koji se primjenjuje tijekom čitavog sljedećeg mjeseca.
Međutim, ako se stopa koja se primjenjuje na početku mjeseca za više od 5 % razlikuje od stope koju je odredi[o ESB] prije 15. dana istog mjeseca, od 15. dana u mjeseca do kraja mjeseca primjenjuje se ta stopa [ESB‑a].”
Članak 140. te provedbene uredbe, naslovljen „Neprihvaćanje deklariranih transakcijskih vrijednosti”, određuje:
„1.   Ako carinska tijela opravdano sumnjaju u to da deklarirana transakcijska vrijednost predstavlja ukupni plaćeni iznos ili iznos koji treba platiti kako je naveden u članku 70. stavku 1. [Carinskog z]akonika [Unije], od deklaranta mogu zatražiti da dostavi dodatne podatke.
2.   Ako njihove sumnje nisu otklonjene, carinska tijela mogu odlučiti da se vrijednost robe ne može utvrditi u skladu s člankom 70. stavkom 1. [Carinskog z]akonika [Unije].”
U skladu s člankom 144. iste provedbene uredbe, naslovljenim „Vrijednost na temelju dostupnih podataka (‚alternativna’ metoda)”:
„1.   Pri utvrđivanju carinske vrijednosti na temelju članka 74. stavka 3. [Carinskog z]akonika [Unije] može se primjenjivati razumna fleksibilnost u primjeni metoda predviđenih u članku 70. i članku 74. stavku 2. [Carinskog z]akonika [Unije]. Tako utvrđena vrijednost u najvećoj se mogućoj mjeri mora temelji na prethodno utvrđenoj carinskoj vrijednosti.
2.   Ako se carinska vrijednost ne može utvrditi na temelju stavka 1., primjenjuju se druge prikladne metode. U tom se slučaju carinska vrijednost ne utvrđuje na temelju nijednog od sljedećih elemenata:
(a)
prodajne cijene na carinskom području Unije za robu proizvedenu na carinskom području Unije;
(b)
sustava u kojem se za utvrđivanje carinske vrijednosti primjenjuje veća od dvije moguće vrijednosti;
(c)
cijene robe na domaćem tržištu zemlje izvoza;
(d)
troška proizvodnje, osim izračunanih vrijednosti koje su utvrđene za istovjetnu ili sličnu robu na temelju članka 74. stavka 2. točke (d) Zakonika;
(e)
cijena za izvoz u treću zemlju;
(f)
najnižih carinskih vrijednosti;
(g)
proizvoljnih ili izmišljenih vrijednosti.”
Člankom 244. Provedbene uredbe 2015/2447, naslovljenim „Polaganje osiguranja”, kojim se provodi članak 191. Carinskog zakonika Unije, predviđeno je:
„Ako carinska tijela smatraju da bi se provjerom carinske deklaracije mogao utvrditi veći iznos dospjele uvozne ili izvozne carine ili drugih davanja od onoga dobivenog na temelju podataka iz carinske deklaracije, roba se pušta pod uvjetom da se položi osiguranje dostatno za pokrivanje razlike između iznosa na temelju podataka carinske deklaracije i iznosa koji se na kraju može obračunati za robu.
Međutim, umjesto polaganja osiguranja deklarant može zatražiti da mu se odmah dostavi obavijest o carinskom dugu kojem roba može na kraju podlijegati.”
C.

Pravo u području PDV‑a
Članak 2. stavak 1. Direktive 2006/112 predviđa:
„Sljedeće transakcije podliježu PDV‑u:
[…]
(b)
stjecanje robe unutar Zajednice na teritoriju određene države članice uz naknadu od strane:
i.
poreznog obveznika koji djeluje kao takav ili pravne osobe koja nije porezni obveznik, kad je prodavatelj porezni obveznik koji djeluje kao takav […];
[…]
[…]
(d)
uvoz robe.”
U skladu s člankom 83. te direktive:
„U pogledu stjecanja robe unutar Zajednice, oporezivi iznos utvrđuje se na osnovu istih čimbenika koji se koriste u skladu s poglavljem 2. za utvrđivanje oporezivog iznosa za isporuku iste robe na teritoriju dotične države članice. U slučaju transakcija koje se trebaju smatrati stjecanjem robe unutar Zajednice, iz članaka 21. i 22., oporezivi iznos je kupovna cijena dotične robe ili slične robe ili, u odsustvu kupovne cijene cijena troška, koja se utvrđuje u vrijeme isporuke.”
Članak 85. navedene direktive određuje:
„U pogledu uvoza robe, oporezivi iznos je vrijednost u carinske svrhe, koja se utvrđuje u skladu s važećim odredbama Zajednice.”
Članak 86. stavak 1. Direktive 2006/112 glasi kako slijedi:
„Oporezivi iznos uključuje sljedeće čimbenike, ukoliko oni nisu već uključeni:
(a)
poreze, carine, prelevmane i ostala davanja koja se plaćaju izvan države članice uvoza kao i ona koja se plaćaju na uvoz, isključujući PDV koji će se obračunati;
(b)
popratne rashode, poput provizije, troškova pakovanja, prijevoza i osiguranja koji su nastali do prvog mjesta odredišta na teritoriju države članice uvoza kao i one koji proizlaze iz prijevoza do drugog mjesta odredišta unutar Zajednice, ukoliko je to drugo mjesto poznato u trenutku nastanka oporezivog događaja.”
Članak 87. te direktive predviđa:
„Oporezivi iznos ne uključuje sljedeće čimbenike:
(a)
smanjenje cijena u vidu popusta za ranije plaćanje;
(b)
cjenovni popusti i rabati koji se odobravaju kupcu i koje on dobiva u vrijeme uvoza.”
U skladu s člankom 138. navedene direktive:
„1.   Države članice dužne su izuzeti isporuku robe koju otprema ili prevozi na odredište izvan njihovog teritorija ali unutar Zajednice prodavatelj ili osoba koja stječe robu, ili netko drugi u njegovo ime, za drugog poreznog obveznika ili za pravnu osobu koja nije porezni obveznik koja djeluje kao takva u državi članici osim one u kojoj otprema ili prijevoz robe započinje.
2.   Uz isporuku robe iz stavka 1., države članice dužne su izuzeti sljedeće transakcije:
[…]
(c)
isporuku robe, koja se sastoji od prijenosa u drugu državu članicu, koja bi bila imala pravo na izuzeće u skladu sa stavkom 1. i točkama (a) i (b) da je bila izvršena u korist drugog poreznog obveznika.”
Članak 143. iste direktive određuje:
„1.   Države članice oslobađaju od poreza sljedeće transakcije:
[…]
(d)
uvoz robe koja je otpremljena ili prevezena iz trećeg teritorija ili treće zemlje u državu članicu osim one u kojoj otprema ili prijevoz robe završava, ako je isporuka takve robe od strane uvoznika određenog ili priznatog u skladu s člankom 201. kao osobe odgovorne za plaćanje PDV‑a izuzeta u skladu s člankom 138.;
2.   Oslobođenje od poreza navedeno u stavku 1. točki (d) se primjenjuje u slučajevima kad nakon uvoza robe slijedi njezina isporuka, oslobođena od plaćanja poreza na temelju članka 138. stavka 1. i stavka 2. točke (c) samo ako je uvoznik u trenutku uvoza nadležnim vlastima dostavio barem sljedeću informaciju:
(a)
svoj identifikacijski broj za PDV, koji je izdan u državi članici uvoza ili identifikacijski broj za PDV svog poreznog predstavnika koji je obvezan platiti PDV, izdan u državi članici uvoza;
(b)
identifikacijski broj za PDV kupca, kojem je roba isporučena u skladu s člankom 138. stavkom 1., izdan u drugoj državi članici, ili svoj identifikacijski broj za PDV koji je izdan u državi članici u kojoj otprema ili prijevoz robe završava, ako je roba predmet prijenosa u skladu s člankom 138. stavkom 2. točkom (c);
(c)
dokaz da je uvezena roba namijenjena prijevozu ili otpremi iz države članice uvoza u drugu državu članicu.
Međutim, država članica može uvjetovati da se dokaz naveden u točki (c) predoči nadležnim vlastima isključivo na zahtjev.”
II.

Činjenice i predsudski postupak
A.

Činjenice iz kojih proizlazi spor
Od 1. siječnja 2005. Europska unija ukinula je sve kvote primjenjive na uvoz tekstilnih proizvoda i odjeće iz zemalja članica Svjetske trgovinske organizacije (WTO), uključujući iz Kine.
Europski ured za borbu protiv prijevara (OLAF) uputio je 20. travnja 2007. državama članicama poruku o uzajamnoj pomoći 2007/015 kako bi ih obavijestio o riziku, među ostalim, od krajnjeg umanjenja vrijednosti uvoza tekstilnih proizvoda i obuće iz Kine koji su u većini slučajeva izvršila takozvana „fiktivna društva” („
shell companies
”) registrirana jedino s ciljem da daju privid zakonitosti prijevarnom poslovanju i prilikom provjera često nisu imala sjedište na adresi koja je navedena carinskim tijelima. OLAF je pojasnio da je u većini ispitanih slučajeva deklarirana vrijednost bila mnogo niža od 0,50 američkih dolara (USD) po kilogramu (kg) i čak niža od 0,10 USD po kilogramu. S obzirom na taj mehanizam prijevare (u daljnjem tekstu: prijevara u smislu umanjenja vrijednosti) OLAF je pozvao sve države članice da nadziru svoj uvoz tekstilnih proizvoda i obuće, među ostalim, iz Kine kako bi se otkrili eventualni pokazatelji uvoza kojem je umanjena vrijednost, provele prikladne carinske provjere prilikom carinjenja takvog uvoza, kako bi se provjerile deklarirane carinske vrijednosti i osiguralo da one odražavaju stvarne tržišne vrijednosti te poduzele prikladne mjere zaštite u slučaju sumnje na umjetno nisko fakturiranu cijenu.
U tu je svrhu OLAF razvio, na temelju znanstvenih studija koje je proveo Komisijin Zajednički istraživački centar (JRC), alat za procjenu rizika na temelju podataka na razini Unije (u daljnjem tekstu: metoda OLAF‑JRC).
Ta metoda najprije uključuje izračun „prilagođene prosječne cijene” („
cleaned average price
” ili „CAP”) (u daljnjem tekstu: PPC), također nazvane „pravedna cijena” („
fair price
” ili „
fair value
”) za svaku osmeroznamenkastu oznaku proizvoda kombinirane nomenklature koja se nalazi u Prilogu I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (
SL 1987., L 256, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.), kako je izmijenjena Provedbenom uredbom Komisije (EU) 2016/1821 оd 6. listopada 2016. (
SL 2016., L 294, str. 1
.) (u daljnjem tekstu: KN), i obuhvaćena je poglavljima 61. do 64. te nomenklature (u daljnjem tekstu: predmetni proizvodi).
PPC‑i se izračunavaju na temelju mjesečnih cijena pri uvozu predmetnih proizvoda iz Kine koje su za razdoblje od 48 mjeseci preuzete iz Comexta, što je referentna baza podataka za podrobnu statistiku međunarodne trgovine robom kojom upravlja Eurostat. Te cijene izražavaju vrijednost po kilogramu za svaku od 495 dotičnih osmeroznamenkastih oznaka proizvoda KN‑a, pri čemu se navodi zemlja podrijetla i zemlja odredišta u Uniji.
Nadalje, za cijelu se Uniju izračunava prosjek na temelju aritmetičke sredine, to jest neponderirani prosjek PPC-â za sve države članice. Za izračun tog aritmetičkog prosjeka isključuju se krajnje vrijednosti („
outliers
”), odnosno neuobičajeno visoke ili niske vrijednosti, zbog čega se prosječna cijena naziva „prilagođenom” ili „pročišćenom” („
cleaned
”).
Naposljetku se izračunava vrijednost od 50 % PPC-â te ona predstavlja „najnižu prihvatljivu cijenu” („
lowest acceptable price
” ili „LAP”) (u daljnjem tekstu: NPC). NPC, također izražen u cijeni po kilogramu, upotrebljava se kao profil ili prag rizika koji carinskim tijelima država članica omogućuje da otkriju osobito niske vrijednosti deklarirane pri uvozu i, slijedom toga, uvoz koji predstavlja velik rizik od umanjenja vrijednosti.
Predmet poruke o uzajamnoj pomoći 2009/001 koju je OLAF poslao 23. siječnja 2009., bila je operacija „Argus”, koja je trajala šest mjeseci i u okviru koje je OLAF provodio nadzor nad trgovinom predmetnim proizvodima podrijetlom iz različitih trećih zemalja, ali uglavnom iz azijskih zemalja te je svaki mjesec državama članicama dostavljao popis uvoza iz prethodnog mjeseca koji je utvrđen kao rizičan u smislu carinske vrijednosti. OLAF je u toj poruci o uzajamnoj pomoći tražio od država članica da ga u roku od četiri tjedna obavijeste o uspostavljanju profila rizika, da utvrde uvoz koji predstavlja velik rizik od umanjenja vrijednosti i da provedu provjere prije carinjenja predmetne robe na temelju podataka koje im dostavi.
Tijekom 2011., prilikom provedbe prioritetne kontrolne mjere 2011. pod nazivom „Discount” (u daljnjem tekstu: PKM Discount) koju je koordinirala Komisijina Glavna uprava za oporezivanje i carinsku uniju i u kojoj su sudjelovale sve države članice, primjenjivali su se NPC‑i izračunani prema metodi OLAF‑JRC‑a kao profil rizika prema preporukama u smjernicama izrađenim u svrhu te operacije, a kako bi se otkrio i provjerio uvoz predmetnih proizvoda iz Kine čija je carinska vrijednost bila toliko neuobičajeno niska da je postao sumnjiv. Ujedinjena Kraljevina sudjelovala je u navedenoj operaciji, a da, međutim, nije primjenjivala takav profil rizika.
Tijekom 2014. OLAF je koordinirao zajedničku carinsku operaciju nazvanu „Snake” (u daljnjem tekstu: ZCO Snake) čija se operativna faza odvijala od 17. veljače do 17. ožujka te godine i u kojoj su sudjelovale sve države članice i kineska carinska tijela. Potonja su tijela bila uključena kako bi se dobile izvozne deklaracije koje omogućuju da se provjeri carinska vrijednost deklarirana pri uvozu predmetnih proizvoda u Uniju. U konačnom izvješću za ZCO Snake pozvalo se države članice da nastave upotrebljavati profile rizika koji se temelje na NPC‑ima, kako su ovi potonji bili upotrijebljeni tijekom te operacije.
Na kraju provjera koje su tijela Ujedinjene Kraljevine provela u okviru navedene operacije na temelju tih profila rizika, ona su utvrdila da su se dodatne carine trebale primijeniti u pogledu 24 gospodarska subjekta na ime njihova uvoza ostvarenog tijekom trogodišnjeg razdoblja od studenoga 2011. do studenoga 2014.
U razdoblju između studenoga 2014. i veljače 2015. tijela Ujedinjene Kraljevine dostavila su predmetnim gospodarskim subjektima odgovarajuće platne naloge izdavanjem 24 naloga za naknadnu naplatu nazvana „nalozi C 18” (u daljnjem tekstu: nalozi C 18 Snake). Međutim, tijekom razdoblja od lipnja do studenoga 2015. ta su tijela poništila te naloge.
OLAF je 16. siječnja 2015. pokrenuo istragu posebno usmjerenu protiv određenih država članica, uključujući Ujedinjenu Kraljevinu, i koja se odnosila na razdoblje započelo 2013.
HMRC i granična tijela Ujedinjene Kraljevine vodili su, osim toga, operaciju „Badminton” između 2013. i 2016. Ta operacija, koja se uglavnom odnosila na utaju PDV‑a, bila je osnova za kaznenu istragu koja je obuhvatila četiri velika gospodarska subjekta koji uvoze tekstilne proizvode iz Kine u sklopu carinskog postupka oznake 42 na popisu carinskih postupaka Unije, na temelju kojeg se carine plaćaju pri uvozu, a PDV treba platiti naknadno u državi članici odredišta (u daljnjem tekstu: carinski postupak 42).
Između veljače 2015. i srpnja 2016. Ujedinjena Kraljevina sudjelovala je u više sastanaka koje je organizirao OLAF i koji su bili posvećeni predmetnoj prijevari u smislu umanjenja vrijednosti.
OLAF je 19. i 20. veljače 2015. organizirao prvi dvostrani sastanak s HMRC‑om kako bi se raspravili rezultati ZCO‑a Snake i upotreba PPC-â kao pokazateljâ rizika od umanjenja carinske vrijednosti.
Na tom prvom sastanku OLAF je istaknuo da se obujam uvoza kojemu se prijevarom može umanjiti vrijednost nije smanjio i da iz statističkih podataka proizlazi da se u Ujedinjenoj Kraljevini povećala nezakonita trgovina predmetnim proizvodima zbog mjera koje su druge države članice poduzele protiv predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti. HMRC je naveo da namjerava uputiti naloge za naplatu neplaćenog PDV‑a i carine poduzetnicima koje se istraživalo u okviru ZCO‑a Snake i nakon što je proveo vlastitu analizu, i to za ukupan iznos od više od 800 milijuna funti sterlinga (GBP) (oko 939760000 eura).
Na
ad hoc
sastanku od 25. i 26. veljače 2015. koji se odnosio na predmetnu prijevaru u smislu umanjenja vrijednosti, koji je OLAF organizirao i na kojem su sudjelovala tijela država članica, Ujedinjena Kraljevina ponovila je namjeru da izvrši tu naplatu. Na tom je sastanku, objasnivši da je upotreba nacionalnih sredstava u profilima rizika spriječila otkrivanje očitih slučajeva umanjenja vrijednosti, OLAF „izrazito preporučio”, među ostalim, da države članice upotrebljavaju profile rizika koji su primjereni za prepoznavanje uvoza kojem je potencijalno umanjena vrijednost, da zahtijevaju polaganje osiguranja za uvoz koji je prepoznat kao sumnjiv u tom pogledu i da provode istrage kako bi se utvrdila stvarna carinska vrijednost predmetne robe. OLAF je također naglasio da pravila prava Unije u području određivanja carinske vrijednosti treba primijeniti iako su NPC‑i važan pokazatelj rizika. On je, osim toga, opisao potencijalne gubitke tradicionalnih vlastitih sredstava Unije koji proizlaze iz uvoza kojem se može umanjiti vrijednost, osobito u pogledu predmetnog uvoza. U pogledu Ujedinjene Kraljevine, on je za razdoblje od svibnja 2013. do ožujka 2015. prikazao potencijalne gubitke tradicionalnih vlastitih sredstava u ukupnom iznosu od 589676121 eura na količinu od gotovo milijardu i pol kilograma predmetnih proizvoda.
OLAF je 16. lipnja 2015. poslao poruku o uzajamnoj pomoći 2015/013 u kojoj je tražio od država članica da poduzmu sve potrebne zaštitne mjere kako bi zaštitile financijske interese Unije od predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti. U toj je poruci OLAF ponovio zaključke s
ad hoc
sastanka od 25. i 26. veljače 2015.
Ujedinjena Kraljevina započela je u svibnju 2015. operaciju pod nazivom „Breach”, što je prva operacija provedena na državnom području te države članice posebno radi suzbijanja predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti (u daljnjem tekstu: operacija Breach).
Prema tvrdnjama Ujedinjene Kraljevine, jedan od ciljeva te operacije, koja je još uvijek u tijeku, bio je da se nakon poništenja 24 naloga C 18 Snake utvrdi carinska vrijednost uvoza kojem je vrijednost umanjena i koji je otkriven tijekom ZCO‑a Snake te da se naplate odgovarajući iznosi tradicionalnih vlastitih sredstava koji nisu plaćeni.
Navedena je operacija uključivala, među ostalim, prethodne provjere i
a posteriori
posjete povezane sa sumnjivim uvozom, dokumentarne analize, revizije i inspekcijske preglede, ispitivanje komercijalne prirode predmetnih prodaja proizvoda i ispitivanje veza među uvoznicima, carinskim otpremnicima i drugim poduzetnicima, kao i aktivnosti podizanja razine svijesti uvoznika, namijenjene prepoznavanju prijevarnih radnji. Provedeno je i tridesetak prethodnih inspekcijskih pregleda u pogledu trinaest pošiljaka nad kojima su provedene fizičke provjere s uzimanjem uzoraka. U okviru iste operacije izdano je više naloga za naknadnu naplatu carina (u daljnjem tekstu: nalozi C 18 Breach).
OLAF je 28. srpnja 2015. organizirao drugi dvostrani sastanak s HMRC‑om na kojem je ovaj potonji osobito naveo da i dalje provodi postupak naplate carina u iznosu od više od 800 milijuna GBP, po potrebi u okviru sudskog postupka, te da je uspostavio višedisciplinarnu akcijsku skupinu u okviru operacije Breach kako bi se ispitala situacija uvoznika uključenih u nezakonitu trgovinu. Međutim, prema mišljenju HMRC‑a, upotreba pokazatelja rizika izvedenih iz PPC-â jest „kontraproduktivna i neproporcionalna” s obzirom na obujam predmetnog uvoza. OLAF je naveo da je primjena tih pokazatelja u nekim državama članicama dovela do toga da se obujam nezakonite trgovine znatno smanjio, iako se premjestila u druge države članice, osobito Ujedinjenu Kraljevinu.
OLAF je 3. veljače 2016. organizirao treći dvostrani sastanak s HMRC‑om. Ovaj potonji izjavio je da je Ujedinjena Kraljevina provjerila šesnaest poduzetnika prepoznatih u okviru ZCO‑a Snake. OLAF je ponovno preporučio da se HMRC koristi pokazateljima rizika na razini Unije koji se temelje na NPC‑ima. Naglasio je da je visok postotak predmetnog uvoza za koji se smatra da mu je umanjena vrijednost i da su zbog njega nastali veliki gubici carina.
OLAF je 22. i 23. ožujka 2016. organizirao četvrti dvostrani sastanak s HMRC‑om. Ponovno je istaknuo korisnost primjene pokazatelja rizika na razini Unije kao mjere prije uvoza te je predložio praktična rješenja kako bi ih tijela Ujedinjene Kraljevine postupno primjenjivala. OLAF je ponovno iznio pregled situacije iz kojeg proizlazi da su se gubici tradicionalnih vlastitih sredstava u Ujedinjenoj Kraljevini povećali, uglavnom zbog zlouporabe carinskog postupka 42.
OLAF je na sastanku održanom u srpnju 2016. podnio izvješće u kojemu je utvrđeno da su se gubici tradicionalnih vlastitih sredstava povećali u Ujedinjenoj Kraljevini.
Tijekom sastanka održanog 18. i 19. rujna 2016. francuska su tijela iznijela rezultate operacije pod nazivom „Octopus”, koju su vodila ta tijela uz sudjelovanje deset drugih država članica, uključujući Ujedinjenu Kraljevinu, i uz OLAF‑ovu potporu.
Iz konačnog izvješća o toj operaciji proizlazi da organizirane kriminalne mreže stoje iza predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti. Primatelj prijavljen u dotičnim carinskim deklaracijama gotovo je uvijek bio takozvani poduzetnik feniks. Velika većina prevezene robe koja se provjerava u Calaisu (Francuska) na temelju unaprijed utvrđenih kriterija ima umanjenu carinsku vrijednost, koja je prijevarno deklarirana u Ujedinjenoj Kraljevini u okviru carinskog postupka 42.
Tijela Ujedinjene Kraljevine pokrenula su u listopadu 2016. eksperimentalnu operaciju pod nazivom „Samurai” koja se odnosila na uvoz od strane dvaju gospodarskih subjekata koji su odmah, čim je HMRC osporio njihove carinske deklaracije, prestali s aktivnostima.
OLAF je 1. ožujka 2017. završio istragu o provedbi predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti u Ujedinjenoj Kraljevini te je donio izvješće (u daljnjem tekstu: OLAF‑ovo izvješće) iz kojeg proizlazi da u toj zemlji uvoznici nisu platili velike iznose carina jer su pri uvozu podnijeli lažne i fiktivne račune te netočne carinske deklaracije.
U tom je izvješću OLAF otkrio veliko povećanje opsega predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti u Ujedinjenoj Kraljevini tijekom razdoblja od 2013. do 2016. To se znatno povećanje podudaralo s okolnosti da su druge države članice primjenjivale profile rizika na osnovi alata za procjenu rizika koji se temelji na NPC‑ima prema OLAF‑ovim preporukama.
Prema navedenom izvješću, tijekom navedenog razdoblja uvoz u Ujedinjenu Kraljevinu pri kojem je počinjena prijevara znatno se povećao zbog neprikladnih provjera koje su provela carinska tijela te države. U istom je izvješću OLAF istaknuo da je više od 50 % predmetnih proizvoda uvezenih iz Kine u Ujedinjenu Kraljevinu tijekom 2016. bilo deklarirano ispod NPC-â i oko 80 % ukupnih gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava Unije moglo se pripisati provedbi predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti u Ujedinjenoj Kraljevini.
U tom istom izvješću OLAF je naveo usto da su organizirane kriminalne mreže koje djeluju na cijelom području Unije stajale iza te prijevare. Veći se dio predmetnog uvoza u Ujedinjenu Kraljevinu, čija je velika većina provedena zloupotrebom carinskog postupka 42, odnosio na proizvode namijenjene nezakonitoj i tajnoj trgovini na državnom području drugih država članica. Posljedično je OLAF procijenio u svojem izvješću da je utaja PDV‑a također znatna na državnom području država članica konačnog odredišta predmetne robe, osobito u Njemačkoj, Španjolskoj, Francuskoj i Italiji.
Iz OLAF‑ova izvješća proizlazi da se tijekom 2016. 87 % uvoza predmetnih proizvoda niske vrijednosti u Ujedinjenu Kraljevinu izvršavalo u okviru carinskog postupka 42, dok se tijekom te godine taj postupak upotrijebio samo za 15 % uvoza predmetnih proizvoda iz Kine registriranog na državnom području svih država članica. Prema OLAF‑ovu mišljenju, takva razlika potvrđuje premještanje prijevarnih transakcija koje obuhvaćaju druge države članice u Ujedinjenu Kraljevinu.
Ujedinjena Kraljevina nije, također prema tom izvješću, primjenjivala profile rizika koji su se temeljili na NPC‑ima, suprotno OLAF‑ovim preporukama, te nije provodila prikladne carinske provjere pri uvozu, osim tijekom razdoblja od jednog mjeseca prilikom ZCO‑a Snake, to jest tijekom razdoblja od 17. veljače do 17. ožujka 2014.
Slijedom toga, u skladu s navedenim izvješćem, Ujedinjena Kraljevina pustila je u slobodan promet predmetne proizvode iz Kine koji su bili predmet dotične prijevare u smislu umanjenja vrijednosti, a da pritom nije provela prikladne carinske provjere, tako da znatan dio dugovanih carina nije bio naplaćen niti stavljen na raspolaganje Komisiji.
OLAF je u svojem izvješću izračunao iznose gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava koji iz toga proizlaze za razdoblje od 2013. do 2016. Utvrdio je da je ukupan iznos tih gubitaka 1987429507,96 eura te ga je raspodijelio na sljedeći način:
–
325230822,55 eura u pogledu 2013.;
–
480098912,45 eura u pogledu 2014.;
–
535290329,16 eura u pogledu 2015.;
–
646809443,80 eura u pogledu 2016.
Iznosi navedenih gubitaka izračunani su tako da je za svaku oznaku predmetnog proizvoda iz NK‑a utvrđena količina u kilogramima robe koja je bila predmet dotičnog uvoza za koji se smatra da mu je umanjena vrijednost, to jest robe deklarirane na vrijednost nižu od predmetnog NPC‑a, a potom je carinska stopa na snazi primijenjena na rezultat razlike između tako deklarirane vrijednosti i PPC‑a predmetne oznake proizvoda.
U svojem je izvješću OLAF preporučio HMRC‑u da poduzme sve prikladne mjere kako bi se naplatile neplaćene carine u iznosu od 1987429507,96 eura i primijenili pokazatelji rizika od umanjenja carinske vrijednosti.
U okviru provedbe Uredbe br. 608/2014 agenti Komisije proveli su između studenoga 2016. i listopada 2018. pet inspekcijskih pregleda u Ujedinjenoj Kraljevini koji su se odnosili, među ostalim, na predmetnu prijevaru u smislu umanjenja vrijednosti.
Tijekom inspekcijskog pregleda 16‑11‑1, koji je proveden između 14. i 18. studenoga 2016., Komisija je, nakon što je utvrdila da su iznosi carina koji su uklonjeni sa zasebnih računa predviđenih u članku 6. stavku 3. drugom podstavku Uredbe br. 609/2014, trenutačno označenima kao računi B (u daljnjem tekstu: računi B), odgovarali dodatnim dugovima koji su prvotno potraživani izdavanjem 24 naloga C 18 Snake koji su kasnije poništeni, pozvala tijela Ujedinjene Kraljevine da utvrde carinsku vrijednost koja odgovara svim predmetnim deklaracijama, da ponovno izračunaju dodatna davanja koja se duguju na te vrijednosti, da knjiže odgovarajuće dugove na račune B i da u najkraćem roku naplate predmetne iznose. Ona je također od tih tijela zatražila da joj dostave mišljenje pravne službe HMRC‑a kojim je, prema navodima tih tijela, obrazloženo poništenje tih naloga.
Komisija je također pitala navedena tijela primjenjuju li alat NPC-â koji im je OLAF stavio na raspolaganje kako bi se otkrio uvoz koji predstavlja velik rizik od umanjenja vrijednosti, provode li fizičke provjere tijekom carinjenja predmetne robe i traže li sustavno polaganje osiguranja koje pokriva davanja koja se mogu zahtijevati u skladu s člankom 248. stavkom 1. Provedbene uredbe br. 2454/93.
Tijekom inspekcijskog pregleda 17‑11‑1, koji je proveden između 8. i 12. svibnja 2017., Komisija je u svrhu provjere na licu mjesta odabrala dvanaest carinskih deklaracija koje su podnesene tijekom prvog tromjesečja 2017. i sadržavaju posebno niske vrijednosti. Ispitivanje tih deklaracija potvrdilo je da je dvanaest odgovarajućih pošiljki stavljeno u slobodan promet u Uniji, a da pritom nije provedena provjera niti je položeno osiguranje. Tijela Ujedinjene Kraljevine priznala su da nisu uspostavila mjere koje je OLAF tražio nakon ZCO‑a Snake 2014., a zatim u izvješću sastavljenom na kraju inspekcijskog pregleda 16‑11‑1. Objasnila su da nisu to učinila najprije zbog mišljenja njihove pravne službe prema kojem nijedna prihvatljiva metoda procjene nije bila na raspolaganju. Međutim, predmetni uvoz ispitala je akcijska skupina osnovana u okviru operacije Breach. Komisija je ponovno zatražila od tih tijela da joj dostave presliku mišljenja pravne službe HMRC‑a kojim je, prema navodima tih tijela, obrazloženo poništenje naloga C 18 Snake.
Tijekom inspekcijskog pregleda 17‑11‑2, koji se provodio između 13. i 17. studenoga 2017., ispitano je pet carinskih deklaracija posebno niske vrijednosti koje se odnose na uvoznike koji su u okviru ZCO‑a Snake već prepoznati kao mogući počinitelji prijevare, na temelju jednog od 24 naloga C 18 Snake za carinski dug u ukupnom iznosu od 62003025,23 GBP (oko 72834954 eura). Međutim, zbog nepostojanja pojedinosti o izračunima tog duga pokazalo se nemogućim uspostaviti vezu između ovog potonjeg i predmetnih carinskih deklaracija, što je, prema mišljenju HMRC‑a, opravdalo poništenje navedenog duga. Usto, budući da su Komisijini agenti ponovno zatražili da im tijela Ujedinjene Kraljevine dostave presliku mišljenja pravne službe HMRC‑a kojim je obrazloženo poništenje tih naloga, oni su odbili postupiti po tom zahtjevu jer je taj dokument povjerljiv te podliježe zaštiti komunikacije između odvjetnika i njegova klijenta.
Tijekom tog pregleda, tijela Ujedinjene Kraljevine obavijestila su Komisijine agente o tome da je HMRC 12. listopada 2017. pokrenuo operaciju pod nazivom „Swift Arrow”.
Objašnjeno je da se profili rizika upotrijebljeni u okviru te operacije nisu temeljili na pragovima utvrđenima primjenom metode OLAF‑JRC‑a, nego na nacionalnim pragovima ili profilima rizika koje je HMRC utvrdio samo na temelju uvoza u Ujedinjenu Kraljevinu i da su se ti pragovi ili profili primjenjivali samo na određene gospodarske subjekte za koje je prethodno utvrđeno da su se odali nezakonitoj i tajnoj trgovini. Tijela Ujedinjene Kraljevine prilikom carinjenja predmetne robe provela su fizičke provjere kontejnera otkrivenih pomoću navedenih pragova ili profila rizika. Ako su ta tijela procijenila da deklarirana vrijednost te robe nije opravdana, zahtijevala su polaganje osiguranja prije puštanja te robe.
Prilikom inspekcijskog pregleda 18‑11‑1, koji se provodio između 16. i 20. travnja 2018., ispitano je 25 carinskih deklaracija koje su se odnosile na razdoblje od 12. listopada 2017., kao datuma početka operacije „Swift Arrow”, do 31. prosinca 2017. Utvrdilo se da se pomoću istih pragova ili profila rizika otkrilo samo sedam od tih carinskih deklaracija u kojima je prikazana iznimno niska vrijednost i da je 18 drugih kontejnera pušteno u slobodan promet, a da se pritom nije osporavala predmetna carinska vrijednost. Tijela Ujedinjene Kraljevine navela su da su od pokretanja operacije Swift Arrow pragovi ili profili rizika HMRC‑a prilagođeni kako bi se uključilo više gospodarskih subjekata, oznaka KN i točaka ulaska, tako da bi, u slučaju da se predmetni uvoz izvršio u travnju 2018., ti pragovi ili profili rizika omogućili da se otkrije dodatnih jedanaest deklaracija.
K tomu, prema mišljenju tih tijela, nekoliko odabranih gospodarskih subjekata prekinulo je svoj uvoz čim ih se uključilo u navedene pragove ili profile rizika, čim su u pogledu njih provedene carinske provjere prije puštanja predmetne robe i čim su morali položiti osiguranja prije nego što se odobri to puštanje.
Navedena su tijela ipak odbila priopćiti Komisiji pojedinosti metode izračuna koju je HMRC upotrijebio kako bi odredio osiguranja koja su se zahtijevala u okviru operacije i kako bi se izradili nalozi za naknadnu naplatu u tom okviru.
U svibnju 2018. izdano je osam naloga C 18 Breach i knjiženo na račune B u pogledu uvoza koji je izvršen počev od 1. svibnja 2015. i za koji se smatralo da mu je umanjena vrijednost, na ukupan iznos od 25 milijuna GBP (oko 30 milijuna eura).
Tijekom inspekcijskog pregleda 18‑11‑2, koji se provodio između 8. i 12. listopada 2018. tijela Ujedinjene Kraljevine ostala su pri odbijanju koje su već istaknula prilikom inspekcijskog pregleda 18‑11-1. Suprotno tomu, potvrdila su da su u travnju 2018. utvrdila dodatna davanja za sedam gospodarskih subjekata, od kojih je nekoliko već bilo prepoznato tijekom ZCO‑a Snake, i to u ukupnom iznosu od 19434197,73 GBP (oko 22829352 eura).
B.

Predsudski postupak
Dopisima od 24. ožujka 2017. i 28. srpnja 2017. Komisija je pitala Ujedinjenu Kraljevinu koje je mjere poduzela na temelju OLAF‑ova izvješća. Navela je da nije primila dodatne konkretne informacije od te države i da se ni na kojem temelju ne može smatrati da je ona poduzela prikladne mjere kako bi spriječila predmetnu prijevaru u smislu umanjenja vrijednosti. Budući da nije primila informacije o suprotnom, Komisija je navela da ima obvezu tražiti od navedene države da stavi na raspolaganje iznos tradicionalnih vlastitih sredstava koji odgovara gubicima koje je utvrdio OLAF, nakon odbijanja troškova naplate.
U jednom od triju dopisa od 28. srpnja 2017. Komisija je zatražila i da je se obavijesti o tome koje su mjere poduzela tijela Ujedinjene Kraljevine na temelju izvješća o inspekcijskom pregledu 16‑11‑1, pri čemu je u tom pogledu ponovila svoj zahtjev da joj se stavi na raspolaganje mišljenje pravne službe HMRC‑a koje je dovelo do poništenja 24 naloga C 18 Snake kao i popis evidencija na koje se odnosio svaki od 24 spisa, uključujući pojedinosti o izračunima provedenima kako bi se utvrdili odgovarajući carinski dugovi.
Dopisima od 8. kolovoza i 12. listopada 2017. Ujedinjena Kraljevina odgovorila je na te dopise Komisije.
Najprije, što se tiče OLAF‑ova izvješća, Ujedinjena Kraljevina istaknula je da su se poduzele mjere za borbu protiv predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti, kao što je pokretanje operacije Breach. Pravo Unije ne nalaže posebnu vrstu provjere, tako da svaka država članica odlučuje koji je najbolji način za primjenu tog prava. Mjere carinske provjere prije puštanja predmetne robe, poput polaganja osiguranja, usto nisu po prirodi učinkovitije od mjera
a posteriori
kao što su to one koje je Ujedinjena Kraljevina primijenila. Metoda OLAF‑JRC nije ni pouzdana ni prikladna prema stajalištu Ujedinjene Kraljevine jer se temelji, među ostalim, na primjeni podataka utvrđenih na razini Unije. Ta je metoda posljedično manjkava, stoga je Ujedinjena Kraljevina razvila vlastitu metodu bez nedostataka metode koju je preporučio OLAF.
Nadalje, što se tiče mjera poduzetih povodom izvješća o inspekcijskom pregledu 16‑11‑1, Ujedinjena Kraljevina navela je da su poništena 24 naloga C 18 Snake i da su povučeni odgovarajući iznosi s računa B zato što nije bila u mogućnosti dokazati iznos stvarnih vrijednosti uvezene robe, ali da je skupina stručnjaka otklonila tu nemogućnost u okviru operacije Breach.
Naposljetku, Ujedinjena Kraljevina ponovno je potvrdila svoje stajalište da ne može postupiti u skladu sa zahtjevom za dostavu sadržaja mišljenja pravne službe HMRC‑a koje je dovelo do poništenja 24 naloga C 18 Snake, pozivajući se na razloge povjerljivosti i zaštite poslovne tajne između odvjetnika i njegova klijenta.
Komisija je 9. ožujka 2018. uputila Ujedinjenoj Kraljevini pismo opomene.
Ujedinjena Kraljevina odgovorila je Komisiji dopisom od 22. lipnja 2018. Ta je država članica zatražila u prilogu potonjem dopisu da joj se dostavi potpuna verzija OLAF‑ova izvješća jer je raspolagala samo nepotpunom verzijom tog izvješća te da joj Komisija dostavi odgovore na njezina detaljna pitanja o metodi upotrijebljenoj za izračun potraživanih iznosa tradicionalnih vlastitih sredstava.
Komisija je 24. rujna 2018. uputila obrazloženo mišljenje Ujedinjenoj Kraljevini (u daljnjem tekstu: obrazloženo mišljenje), u kojem je osobito odgovorila na zahtjeve koje je ta država članica iznijela u prilogu svojem dopisu od 22. lipnja 2018. U obrazloženom mišljenju potonjoj je određen dvomjesečni rok za odgovor.
Budući da od Ujedinjene Kraljevine nije primila odgovor na obrazloženo mišljenje do 19. prosinca 2018. Komisija je tog dana odlučila podnijeti Sudu tužbu zbog povrede obveze nakon što je 18. prosinca 2018. ta institucija prethodno obavijestila tu državu članicu o svojoj namjeri da sljedeći dan donese takvu odluku.
Na zahtjev tijela Ujedinjene Kraljevine i povodom neslužbene razmjene različite prepiske između tih tijela i službi Komisije, 9. siječnja 2019. održan je tehnički sastanak između navedenih tijela i tih službi. Na tom je tehničkom sastanku jedno društvo za savjetovanje iznijelo zaključke iz izvješća čiju je izradu Ujedinjena Kraljevina zatražila od njega.
Ujedinjena Kraljevina dostavila je Komisiji 11. veljače 2019. odgovor na obrazloženo mišljenje, koji je u prilogu sadržavao to izvješće.
Nakon što je ispitala taj odgovor, Komisija je 7. ožujka 2019. podnijela ovu tužbu zbog povrede obveze.
III.

Postupak pred Sudom
Odlukom predsjednika Suda od 26. rujna 2019., Kraljevini Belgiji, Republici Estoniji, Helenskoj Republici, Republici Latviji, Portugalskoj Republici i Slovačkoj Republici (u daljnjem tekstu zajedno nazvane: države članice intervenijenti) dopušteno je intervenirati u potporu zahtjevima Ujedinjene Kraljevine.
Dopisom od 11. travnja 2019. Ujedinjena Kraljevina zatražila je od Suda da naloži Komisiji da odgovori na pitanja koja joj je postavila u svojem takozvanom izmijenjenom zahtjevu za pružanje informacija u dopisu od 22. ožujka 2019. kojim su proširena ona u zahtjevu za pružanje informacija koji je uputila toj instituciji dopisom od 22. lipnja 2018.
U dopisu od 6. lipnja 2020. Ujedinjena Kraljevina podnijela je zahtjev za mjere izvođenja dokaza ili mjere upravljanja postupkom kojima se od Suda traži da naloži Komisiji da odgovori na niz pitanja od kojih su određena već bila postavljena u prethodno spomenutim zahtjevima za pružanje informacija koji se nalaze u dopisima od 22. lipnja 2018. i 22. ožujka 2019.
U okviru ispitivanja predmeta Sud je uzeo u obzir te zahtjeve Ujedinjene Kraljevine u svrhu sastavljanja pitanjâ radi davanja pisanog odgovora, koja je dopisom od 14. listopada 2020. uputio Komisiji i toj državi. Usto, na zahtjev Suda, odgovori na ta pitanja bili su potom na raspravi podvrgnuti kontradiktornom raspravljanju.
IV.

O tužbi
Uvodno valja podsjetiti na to da je Odlukom (EU) 2020/135 od 30. siječnja 2020. o sklapanju Sporazuma o povlačenju Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske iz Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju (
SL 2020., L 29, str. 1
.), Vijeće Europske unije odobrilo u ime Unije i Europske zajednice za atomsku energiju (EZAE) taj sporazum koji je priložen toj odluci (
SL 2020., L 29, str. 7
., u daljnjem tekstu: Sporazum o povlačenju).
Iz članka 86. navedenog sporazuma proizlazi da Sud ostaje nadležan, među ostalim, za sve postupke pokrenute protiv Ujedinjene Kraljevine prije isteka prijelaznog razdoblja, u smislu članka 2. točke (e) istog sporazuma, u vezi s njegovim člankom 126., to jest prije 1. siječnja 2021. (u daljnjem tekstu: prijelazno razdoblje). Budući da je ova tužba zbog povrede obveze podnesena 7. ožujka 2019., Sud slijedom navedenog ostaje nadležan za odlučivanje o njoj.
Može se dodati da u pogledu tumačenja i primjene prava Unije u području vlastitih sredstava Unije u vezi s financijskim godinama do 2020., iz članaka 136. i 160. Sporazuma o povlačenju proizlazi da Sud ostaje nadležan na temelju članka 258. UFEU‑a nakon 31. prosinca 2020. i slijedom toga čak i nakon razdoblja od četiri godine nakon isteka prijelaznog razdoblja iz njegova članka 87. stavka 1. koje je predviđeno za podnošenje nove tužbe na temelju članka 258. UFEU‑a koja se odnosi na povredu obveze do koje je došlo prije isteka prijelaznog razdoblja.
A.

Dopuštenost
Kao prvo, valja ispitati argumentaciju koju je Ujedinjena Kraljevina istaknula kako bi u cijelosti ili djelomično osporila dopuštenost ove tužbe zbog povrede obveze.
1.

Povreda prava obrane Ujedinjene Kraljevine tijekom predsudskog postupka i u okviru postupka pred Sudom
a)

Argumentacija stranaka
Ujedinjena Kraljevina tvrdi da je ova tužba zbog povrede obveze nedopuštena jer se nisu poštovala njezina prava obrane ni tijekom predsudskog postupka ni u okviru postupka pred Sudom.
Kao prvo, povrijeđena su prava obrane Ujedinjene Kraljevine jer Komisija nije odgovorila ni na njezin zahtjev za pružanje informacija u dopisu od 22. lipnja 2018. ni na njezin takozvani izmijenjeni zahtjev za pružanje informacija u dopisu od 22. ožujka 2019., iako se radi o informacijama koje su Ujedinjenoj Kraljevini potrebne kako bi mogla shvatiti povredu obveze koja joj je stavljena na teret i bila u mogućnosti braniti se.
Stoga, budući da nije dobila odgovor na te zahtjeve za pružanje informacija, Ujedinjena Kraljevina nije raspolagala nužnim informacijama kako bi mogla utvrditi izračun iznosa tradicionalnih vlastitih sredstava koji Komisija potražuje. Usto, čak i nakon objašnjenjâ koja je Komisija pružila u replici u pogledu izračuna tog iznosa postoji neizvjesnost osobito u pogledu metode upotrijebljene za ispravak prosječnih cijena ili pitanja odgovaraju li neagregirani podaci kojima ta država raspolaže dnevnim agregiranim podacima koje je ta institucija upotrijebila u okviru navedenog izračuna. U svakom slučaju, čak i pod pretpostavkom da ta obrazloženja sadržavaju dio traženih informacija, one su priopćene sa zakašnjenjem i, prema tome, kršeći prava obrane navedene države i obvezu lojalne suradnje koju navedena institucija ima.
Ujedinjena Kraljevina tvrdi da su njezina prava obrane također prekršena kada je Komisija odbila odgovoriti na zahtjeve za pružanje informacija u dopisima od 22. lipnja 2018. i 22. ožujka 2019. kako bi od te institucije dobila informacije o mjerama koje su poduzele druge države članice radi borbe protiv predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti.
Te su informacije bile nužne Ujedinjenoj Kraljevini kako bi se mogla obraniti od Komisijinih navoda prema kojima su prikladne mjere bile poduzete u drugim državama članicama i dovele su do rezultata u suzbijanju te prijevare. One su bile relevantne i kako bi se, s jedne strane, odredilo jesu li mjere koje je poduzela Ujedinjena Kraljevina obuhvaćene njezinom marginom prosudbe i predstavljaju li stoga razuman pristup za borbu protiv navedene prijevare te kako bi se, s druge strane, iznijeli argumenti o uzročnoj vezi koja postoji između postupanja stavljenog na teret Ujedinjenoj Kraljevini i gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava koje je Komisija navela.
Kao drugo, Ujedinjena Kraljevina tvrdi da su njezina prava obrane prekršena jer je Komisija ugrozila njezinu sposobnost da pristupi svim podacima potrebnima za njezinu obranu s obzirom na to da su carinske deklaracije iz razdoblja prije 2014. uništene jer se čuvaju samo četiri godine. Pristup tim podacima bio je potreban jer je Komisija proširila razdoblje povrede povrh onog koje je navedeno u OLAF‑ovu izvješću zbog čega je ono počelo teći od 2011. Radi se o promjeni stajališta Komisije i proširenju osnove čime se naštetilo pravima obrane Ujedinjene Kraljevine.
Kao treće, Ujedinjena Kraljevina ističe da Komisija nije poštovala njezina prava obrane jer nije podnijela dokaze o naravi predmetne robe i o državi članici odredišta za tu robu.
Komisija osporava argumentaciju Ujedinjene Kraljevine.
b)

Ocjena Suda
Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da je svrha predsudskog postupka omogućiti državi članici o kojoj je riječ, s jedne strane, da ispuni svoje obveze koje ima na temelju prava Unije i, s druge strane, da učinkovito iskoristi svoja sredstva obrane protiv Komisijinih prigovora. Pravilnost tog postupka predstavlja bitno jamstvo koje zahtijeva UFEU, ne samo za zaštitu prava država članica o kojima je riječ nego i kako bi se osiguralo da predmet mogućeg sudskog postupka bude jasno definiran (presuda od 19. rujna 2017., Komisija/Irska (Registracijska pristojba),
C‑552/15
,
EU:C:2017:698
, t.
28.
i
29.
i navedena sudska praksa).
Usto, iz ustaljene sudske prakse u vezi s člankom 120. točkom (c) Poslovnika Suda proizlazi da u svakom aktu kojim se pokreće postupak treba jasno i precizno naznačiti predmet spora i dati sažet prikaz istaknutih razloga kako bi se omogućilo tuženiku da pripremi obranu, a Sudu da provede nadzor. Iz toga slijedi da temeljni pravni i činjenični elementi na kojima se zasniva takva tužba moraju na dosljedan i razumljiv način biti vidljivi iz samog teksta tužbe te da u njoj istaknuti zahtjevi moraju biti formulirani na nedvosmislen način kako bi se izbjeglo da Sud odluči
ultra petita
ili propusti odlučiti o nekom od prigovora (presuda od 31. listopada 2019., Komisija/Nizozemska,
C‑395/17
,
EU:C:2019:918
, t.
52.
i navedena sudska praksa).
Sud je također presudio da u okviru tužbe podnesene na temelju članka 258. UFEU‑a prigovore treba iznijeti na dosljedan i precizan način kako bi se državi članici i Sudu omogućilo da pravilno razumiju doseg povrede prava Unije koja se stavlja na teret, što je nužno da bi ta država mogla na koristan način istaknuti navode u svoju obranu i Sud provjeriti postojanje povrede obveze koja se stavlja na teret (presuda od 31. listopada 2019., Komisija/Nizozemska,
C‑395/17
,
EU:C:2019:918
, t.
53.
i navedena sudska praksa).
Što se u ovom slučaju tiče, kao prvo, odbijanja Komisije da Ujedinjenoj Kraljevini pruži određene informacije koje je ova potonja zatražila od nje dopisima od 22. lipnja 2018. i 22. ožujka 2019., iako su one bile bitne za njezinu obranu, valja ponajprije utvrditi da je u točki 301. do 326. obrazloženog mišljenja Komisija prikladno odgovorila na prigovor iznesen u dopisu od 22. lipnja 2018. prema kojem preslika Priloga 2. OLAF‑ovu izvješću, kako je ovaj potonji bio priložen pismu opomene, nije bio potpun zato što je nedostajalo više stranica iz tog Priloga 2.
Komisija je, u biti, objasnila u tim točkama obrazloženog mišljenja da je navedeni Prilog 2. bio zamijenjen Prilogom 7. tom izvješću koji je bio dostupan tijelima Ujedinjene Kraljevine i sadržavao je dva tehnička dokumenta u kojima su bile iznesene podrobne informacije o metodi OLAF‑JRC‑a koju je Komisija također upotrijebila za izračun iznosa gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava u razdoblju povrede čije je stavljanje na raspolaganje zahtijevala u obrazloženom mišljenju i u tužbi.
U tim okolnostima činjenica da preslika Priloga 2. OLAF‑ovu izvješću, kako je ovaj potonji priložen pismu opomene, nije bila potpuna nije ugrozila mogućnost Ujedinjene Kraljevine da na koristan način istakne navode u svoju obranu protiv prigovora koje je iznijela Komisija.
Potom, Ujedinjena Kraljevina smatra da su njezina prava obrane povrijeđena jer joj je Komisija odbila u odgovoru na njezin takozvani izmijenjeni zahtjev za pružanje informacija u dopisu od 22. ožujka 2019. pružiti određene informacije o pojedinostima izračuna PPC‑a i iznosa gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava koji se potražuje u obrazloženom mišljenju kao i u tužbi, iako su one bile bitne za njezinu obranu. U tom pogledu valja utvrditi, kao što je to, u biti, također istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 126. svojeg mišljenja, da je Komisija u točkama 132. do 141. replike dokazala da su upotrijebljeni podaci i metoda primijenjena za izradu tog izračuna uvijek bili poznati Ujedinjenoj Kraljevini i da je slijedom toga ova potonja raspolagala u svakom trenutku, kako tijekom predsudskog postupka tako i u okviru postupka pred Sudom, svim nužnim elementima koji joj omogućavaju da utvrdi izračun tog iznosa i, prema tome, kritizira ovaj potonji.
Osim toga, iako Ujedinjena Kraljevina tvrdi da i dalje postoji neizvjesnost u pogledu određenih aspekata navedenog izračuna, mora se utvrditi da je kako tijekom predsudskog postupka tako i u okviru postupka pred Sudom ta država iskoristila priliku da podrobno kritizira taj izračun kao i podatke te metodu OLAF‑JRC‑a iz koje proistječe isti izračun. Odgovori koje je ta država pružila na pitanja koja je Sud postavio, osobito ona o utjecaju određenih usklađivanja izračuna PPC‑a na iznose gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava, potvrđuju osim toga da je ona u svakom trenutku imala cjelovit pristup svim bazama podataka i tehničkim podacima koje je Komisija upotrijebila za izradu tog izračuna.
Proizlazi također da, suprotno onome što Ujedinjena Kraljevina tvrdi, informacije koje je Komisija pružila u replici uopće nisu nove informacije, tako da se toj instituciji ne može predbaciti da je sa zakašnjenjem otklonila nedostatak informacija štetan za prava obrane te države.
Iz toga se mora, dakle, zaključiti da je u pogledu upotrijebljenih podataka i metode koju je Komisija primijenila radi izračuna PPC‑a i iznosa gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava, koji ta institucija potražuje od Ujedinjene Kraljevine, ova potonja raspolagala, kako tijekom predsudskog postupka tako i u okviru postupka pred Sudom, svim nužnim činjeničnim elementima koji joj omogućuju da na koristan način istakne navode u svoju obranu protiv prigovora koje je Komisija iznijela.
Naposljetku, što se tiče odbijanja Komisije da u odgovoru na dopise od 22. lipnja 2018. i 22. ožujka 2019. Ujedinjenoj Kraljevini pruži informacije o mjerama koje su poduzele druge države članice radi borbe protiv predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti, valja podsjetiti na to da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda država članica ne može opravdati neizvršavanje svojih obveza koje ima prema Ugovorima okolnošću da druge države članice također povređuju svoje obveze. Naime, u pravnom poretku Unije uspostavljenom Ugovorom provedba država članica prava Unije ne može biti uvjetovana reciprocitetom. Članci 258. i 259. UFEU‑a propisuju odgovarajuća pravna sredstva za suočavanje s povredama obveza država članica koje proizlaze iz Ugovora (presuda od 11. srpnja 2018., Komisija/Belgija,
C‑356/15
,
EU:C:2018:555
, t.
106.
i navedena sudska praksa).
U tom pogledu, čak i pod pretpostavkom da su, kao što to Ujedinjena Kraljevina tvrdi, druge države članice raspolagale tijekom razdoblja povrede ili njegova dijela mehanizmom carinskih provjera radi borbe protiv predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti koji je u nekim pogledima bio sličan onome koji je Ujedinjena Kraljevina primjenjivala u tom razdoblju, takva je okolnost sama po sebi irelevantna za utvrđivanje je li mehanizam te države bio u skladu s odredbama prava Unije u području zaštite financijskih interesa Unije od takve prijevare, poput članka 325. UFEU‑a.
Osim toga, mora se utvrditi, kao što to potvrđuju, među ostalim, različiti dokumenti koje je Ujedinjena Kraljevina podnijela u prilogu svojem dopisu od 6. lipnja 2020., kojim je ta država zatražila od Suda da donese određene mjere izvođenja dokaza ili upravljanja postupkom, da je navedena država znala za različite mjere koje je tijekom cijelog ili dijela razdoblja povrede poduzela većina drugih država članica radi borbe protiv predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti, osobito one koje su donesene u Francuskoj, kao i za Komisijinu procjenu tih mjera, osobito u pogledu njihove usklađenosti s pravom Unije, i da je te informacije uostalom koristila u svojim podnescima radi svoje obrane. Usto, Sud je Komisiji postavio pitanja radi davanja pisanog odgovora s tim u vezi. Odgovori na ta pitanja potvrdili su tada podrobne informacije kojima je Ujedinjena Kraljevina već raspolagala.
Što se, kao drugo, tiče argumentacije Ujedinjene Kraljevine da su njezina prava obrane prekršena jer je Komisija ugrozila njezinu sposobnost da pristupi svim podacima potrebnima za obranu s obzirom na to da su carinske deklaracije iz razdoblja prije 2014. uništene jer se čuvaju samo tijekom četverogodišnjeg razdoblja, ni ona se ne može prihvatiti.
Naime, kao što je to nezavisni odvjetnik također istaknuo, u biti, u točki 130. svojeg mišljenja, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da je u pogledu dijela razdoblja povrede prije 2014., obuhvaćenog ovom tužbom, koja se povreda, kao što je to istaknuto u točki 455. ove presude, odnosi samo na carinske dugove utvrđene u nalozima za naknadnu naplatu u nalozima C 18 Snake, Ujedinjena Kraljevina podnijela u prilogu odgovoru na repliku tablicu s navedenim nalozima koje je izdala u pogledu uvoza izvršenog tijekom tog dijela razdoblja povrede, preslike tih naloga i tablicu u kojima su podrobno izloženi izračuni koje je upotrijebila. Te tablice upućuju na carinske deklaracije u vezi s tim uvozom. Usto, Ujedinjena Kraljevina ne osporava da je raspolagala tim carinskim deklaracijama jer su one bile predmet naloga za naknadnu naplatu koji su osporavani u okviru upravnih postupaka za preispitivanje.
Što se, kao treće, tiče prigovora Ujedinjene Kraljevine prema kojem Komisija nije poštovala njezina prava obrane jer nije podnijela dokaze o naravi predmetne robe i o državi članici odredišta za tu robu, takav se prigovor ne tiče dopuštenosti ove tužbe zbog povrede obveze, nego osnovanosti ove potonje jer se odnosi na pitanje je li Komisija, na kojoj je teret dokazivanja povreda obveza koje navodi, u dovoljnoj mjeri dokazala da su tužbeni razlozi koje je istaknula u vezi s procjenom iznosa gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava i povredama odredaba o vlastitim sredstvima koja proizlaze iz PDV‑a osnovani osobito s obzirom na narav i odredište navedene robe.
S obzirom na prethodna razmatranja valja odbiti argument o postojanju zapreke vođenju postupka koji se temelji na povredi prava obrane Ujedinjene Kraljevine tijekom predsudskog postupka i u okviru postupka pred Sudom.
2.

Nedostatnost činjenične i pravne osnove prigovora koji se temelji na povredi prava Unije u području PDV‑a, osobito u pogledu carinskog postupka 42
a)

Argumentacija stranaka
Ujedinjena Kraljevina tvrdi da Komisija nije poštovala njezina prava obrane ni tijekom predsudskog postupka ni u okviru postupka pred Sudom jer je propustila pružiti joj u obrazloženom mišljenju i tužbi dovoljno informacija o činjeničnoj i pravnoj osnovi navodne povrede prava Unije u području PDV‑a kao i prava Unije u području vlastitih sredstava koja proizlaze iz PDV‑a. Zbog tog propusta Ujedinjena Kraljevina nije mogla shvatiti osobito prigovor prema kojem se mora smatrati odgovornom za propust da se u cijelosti naplati PDV koji se duguje u drugoj državi članici za proizvode uvezene na njezino državno područje u okviru carinskog postupka 42 i, prema tome, za nestavljanje toj instituciji na raspolaganje vlastitih sredstava koja proizlaze iz tog poreza. Budući da takvih informacija nema, Ujedinjena Kraljevina nije mogla na koristan način istaknuti navode u svoju obranu protiv tog prigovora.
Komisija osobito nije istaknula nijedan element koji dokazuje da je, zato što Ujedinjena Kraljevina nije donijela prikladne mjera za borbu protiv predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti, ta država ugrozila naplatu PDV‑a od strane drugih država članica ili ih čak spriječila da naplate taj porez i stave Komisiji na raspolaganje odgovarajuća vlastita sredstva.
Stoga se nikakav iznos ne potražuje po osnovi gubitaka vlastitih sredstava iz PDV‑a koji proizlaze iz propusta da se naplati PDV i nikakva informacija nije pružena u pogledu dotičnih gospodarskih subjekata, država članica odredišta predmetne robe, reguliranja tih gospodarskih subjekata od strane tih država članica prije i nakon slanja te robe ili mjera koje te države članice odredišta nisu ili jesu donijele radi naplate PDV‑a od navedenih gospodarskih subjekata.
Komisija osporava argumentaciju Ujedinjene Kraljevine.
b)

Ocjena Suda
Dovoljno je naglasiti da se argumentacija koju je istaknula Ujedinjena Kraljevina odnosi na pitanje počiva li na pravnoj osnovi prigovor koji se temelji na Direktivi 2006/112 i odredbama prava Unije u području stavljanja na raspolaganje vlastitih sredstava koja proizlaze iz PDV‑a, i obuhvaćen je prvim dvama odlomcima prvog dijela tužbenog zahtjeva, te je li u okviru ovog postupka Komisija u dovoljnoj mjeri dokazala istinitost pravno relevantnih činjenica. Takva argumentacija tiče se osnovanosti tog prigovora, a ne njegove dopuštenosti.
Slijedom navedenog treba odbiti argument o postojanju zapreke vođenju postupka zasnovanog na nedostatnosti činjenične i pravne osnove prigovora koji se temelji na povredi prava Unije u području PDV‑a, osobito u pogledu carinskog postupka 42.
3.

Povreda načelâ zaštite legitimnih očekivanja, pravne sigurnosti, estoppel i lojalne suradnje
a)

Argumentacija stranaka
Ujedinjena Kraljevina tvrdi da je Komisija povrijedila načelâ zaštite legitimnih očekivanja, pravne sigurnosti,
estoppel
i lojalne suradnje time što je odustala od određenih jamstava koja je pružila toj državi kada je podnijela ovu tužbu zbog povrede obveze s obzirom na to da ta tužba obuhvaća razdoblje prije kraja veljače 2015., tako da je treba odbiti u tom dijelu.
Ujedinjena Kraljevina poziva se u tom pogledu na određene izjave agenata Komisije ili OLAF‑a dane na sastancima održanima 2014. i 2015. s njezinom upravom, osobito s HMRC‑om, u vezi s mjerama koje je ta država poduzela radi borbe protiv predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti.
Iz tih izjava proizlazi da je do kraja veljače 2015. navedena država članica mogla legitimno vjerovati da Komisija i OLAF smatraju kako njezin mehanizam carinskih provjera, koji obilježava činjenica da je usmjeren na mjere
a posteriori
, poput naloga za naplatu, a ne na mjere poput primjene pragova rizika prije carinjenja predmetne robe ili polaganja osiguranja, jest u skladu s pravom Unije i da, shodno tome, neće zbog tog mehanizma biti predmet postupka zbog povrede obveze.
Ujedinjena Kraljevina poziva se, osobito, na tri jamstva koja su dali agenti OLAF‑a ili Komisije tijekom razdoblja povrede i na kojima su se, prema njezinu stajalištu, mogla zasnivati takva legitimna očekivanja.
Što se, kao prvo, tiče izjave koju je prema zapisniku agenata Ujedinjene Kraljevine dao agent OLAF‑a na sastanku održanom 13. lipnja 2014. i prema kojoj je on bio „zadovoljan napretkom koji je ostvarila Ujedinjena Kraljevina, kao i mjerama koje su se već poduzele do tog dana i predviđenim mjerama”, ta je izjava nedvosmisleno jamstvo da OLAF ne smatra da je Ujedinjena Kraljevina kršila obveze zaštite financijskih interesa Unije i suzbijanja prijevara koje je imala.
Što se, kao drugo, tiče izjave koju je u listopadu 2014. dao Komisijin agent, koji je obavijestio Ujedinjenu Kraljevinu da je njezino sudjelovanje u PKM‑u Discount „zadovoljavajuće” i da su mjere potrebne za provođenje te operacije „pravodobno i djelotvorno provedene”, ta izjava predstavlja jasno i nedvosmisleno jamstvo da Ujedinjena Kraljevina nije povrijedila obveze koje je imala na temelju prava Unije u pogledu sudjelovanja u navedenoj operaciji.
Što se, kao treće, tiče izjave koju je OLAF‑ov agent dao na prvom dvostranom sastanku OLAF‑a s HMRC‑om, održanom 19. i 20. veljače 2015., i prema kojoj je, u skladu sa zapisnikom s tog sastanka koji su sastavili agenti Ujedinjene Kraljevine, „do sada” ta država članica „učinila sve što je trebala”, ta izjava predstavlja jamstvo u pogledu svih mjera koje je ta država članica „do tada” poduzela, a ne samo u pogledu pitanja izdavanja naloga C 18 Snake.
Komisija osporava argumentaciju Ujedinjene Kraljevine.
b)

Ocjena Suda
Kao prvo, valja podsjetiti na to da je prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda cilj postupka predviđenog člankom 258. UFEU‑a objektivno utvrđenje nepoštovanja od strane države članice njezinih obveza iz UFEU‑a ili akta sekundarnog prava i da takav postupak tako omogućava da se utvrdi je li država članica u konkretnom slučaju povrijedila pravo Unije (presuda od 27. ožujka 2019., Komisija/Njemačka,
C‑620/16
,
EU:C:2019:256
, t.
40.
i navedena sudska praksa).
Sud je također presudio da se na načela zaštite legitimnih očekivanja i lojalne suradnje država članica ne može pozvati kako bi onemogućila objektivno utvrđenje da ona ne poštuje obveze koje joj nalaže UFEU jer bi prihvaćanje tog opravdanja bilo suprotno cilju koji je zadan postupkom predviđenim u članku 258. UFEU‑a koji se odnosi na takvo objektivno utvrđenje (vidjeti u tom smislu presudu od 6. svibnja 2010., Komisija/Poljska,
C‑311/09
, neobjavljenu,
EU:C:2010:257
, t.
18.
i navedenu sudsku praksu).
Prihvatiti takvo opravdanje ne bi bilo suprotno samo zahtjevu Unije da poštuje jednakost država članica pred Ugovorima, koji je predviđen u članku 4. stavku 2. UEU‑a, nego i načelu utvrđenom u ustaljenoj sudskoj praksi Suda i prema kojem Komisija raspolaže diskrecijskom ovlašću prilikom odlučivanja je li potrebno postupati protiv države članice, utvrđivanja koje su odredbe povrijeđene i biranja trenutka kada će započeti postupak zbog povrede protiv nje, pri čemu razmatranja koja određuju taj izbor ne mogu utjecati na dopuštenost tužbe (presuda od 19. rujna 2017., Komisija/Irska (Registracijska pristojba),
C‑552/15
,
EU:C:2017:698
, t.
34.
i navedena sudska praksa).
Kao drugo, iz sudske prakse Suda proizlazi da izvan slučajeva u kojima su joj takve nadležnosti izričito dodijeljene, Komisija nije ovlaštena davati jamstva u vezi s usklađenošću određenog ponašanja s pravom Unije i da ni u kojem slučaju ne raspolaže ovlašću da odobri ponašanja suprotna pravu Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 15. lipnja 2000., Komisija/Njemačka,
C‑348/97
,
EU:C:2000:317
, t.
45.
i navedenu sudsku praksu).
Mora se utvrditi da čak i pod pretpostavkom da su agenti OLAF‑a i Komisije namjeravali svojim izjavama, na koje se Ujedinjena Kraljevina poziva i koje su spomenute u točkama 158. do 160. ove presude, dati jamstva u vezi s usklađenošću s pravom Unije mehanizma te države za borbu protiv predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti, Komisija nije u vrijeme kada su te izjave dane raspolagala nikakvom nadležnošću za davanje takvih jamstava, tako da ti agenti ni u kojem slučaju nisu bili ovlašteni dati jamstva u tom smislu na koja bi se navedena država mogla sada pozvati kako bi osporila dopuštenost ove tužbe zbog povrede obveze.
Kao treće, valja podsjetiti na to da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda pravo pozivanja na načelo zaštite legitimnih očekivanja pretpostavlja da su nadležna tijela Unije zainteresiranoj osobi dala precizna, bezuvjetna i dosljedna jamstva koja potječu iz ovlaštenih i pouzdanih izvora. Naime, to pravo pripada svakom pojedincu kojem su institucija, tijelo, ured ili agencija Unije stvorili legitimna očekivanja temeljena na takvim jamstvima koja su mu pružili. Nasuprot tomu, nitko se ne može pozvati na povredu tog načela ako ne postoje ta jamstva (vidjeti u tom smislu presude od 19. srpnja 2016., Kotnik i dr.,
C‑526/14
,
EU:C:2016:570
, t.
62.
, i od 16. srpnja 2020., ADR Center/Komisija,
C‑584/17 P
,
EU:C:2020:576
, t.
75.
i navedenu sudsku praksu).
S obzirom na sudsku praksu navedenu u točkama 162. do 164. ove presude, čak i pod pretpostavkom da su se na izjavama na koje se Ujedinjena Kraljevina pozvala mogla temeljiti njezina legitimna očekivanja u pogledu usklađenosti s pravom Unije njezina mehanizma carinskih provjera radi borbe protiv predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti, kako se primjenjivao prije 1. ožujka 2015., te se izjave ne mogu ni u kojem slučaju istaknuti kako bi se spriječilo da Komisija podnese tužbu zbog povrede obveze jer ta institucija raspolaže diskrecijskom ovlašću prilikom odlučivanja je li potrebno postupati protiv države članice. Te izjave ne mogu spriječiti ni objektivno utvrđenje Suda da ta država ne poštuje obveze koje joj nalaže UFEU u skladu s ciljem koji je zadan postupkom predviđenim u članku 258. UFEU‑a.
Osim toga, postojala bi opasnost da se ugrozi učinkovitost postupka zbog povrede obveze ako se dopusti državi članici da se pozove na legitimna očekivanja u pogledu zakonitosti svojeg djelovanja, stvorena na temelju nekih izjava koje su dali agenti Komisije kako bi izbjegla takav postupak. Naime, kao što je to Komisija s pravom primijetila, države članice ne mogu se u sustavu u kojem su odgovorne za odgovarajuću provedbu carinskih propisa Unije na svojem državnom području osloboditi odgovornosti za povredu prava Unije koju su možda počinile, samo zato što im OLAF ili Komisija nisu u određenom trenutku stavili tu povredu na teret.
Naposljetku, kao što je to nezavisni odvjetnik također istaknuo u točki 151. svojeg mišljenja, iako se Ujedinjena Kraljevina poziva, osim na povredu načela zaštite legitimnih očekivanja, i na povredu načelâ pravne sigurnosti,
estoppel
i lojalne suradnje, ta država ne iznosi nikakvu posebnu argumentaciju u vezi s ovim potonjim načelima, stoga treba odbiti argumentaciju koju je Ujedinjena Kraljevina istaknula u tom pogledu.
S obzirom na prethodna razmatranja valja odbiti argument o postojanju zapreke vođenju postupka koji se temelji na povredi načelâ zaštite legitimnih očekivanja, pravne sigurnosti,
estoppel
i lojalne suradnje.
4.

Nenadležnost Suda u okviru postupka zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a za odlučivanje o Komisijinu zahtjevu da se državi članici naloži da stavi na raspolaganje određeni iznos vlastitih sredstava
a)

Argumentacija stranaka
Ujedinjena Kraljevina ističe nedopuštenost trećeg odlomka prvog dijela tužbenog zahtjeva kojom Komisija zahtijeva da se „stave na raspolaganje proračunu Unije” određeni iznosi tradicionalnih vlastitih sredstava za svaku od sedam godina iz razdoblja povrede, to jest ukupno oko 2,7 milijardi eura jer, kao prvo, prema presudama od 14. travnja 2005., Komisija/Njemačka (
C‑104/02
,
EU:C:2005:219
, t.
48.
do
51.
), i od 5. listopada 2006., Komisija/Njemačka (
C‑105/02
,
EU:C:2006:637
, t.
43.
do
45.
), u okviru tužbe zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a Sud ne može naložiti državi članici da na račun otvoren u tu svrhu na ime Komisije knjiži određene iznose vlastitih sredstava koja nisu naplaćena zbog povreda obveza stavljenih na teret toj državi članici.
Ujedinjena Kraljevina osporava Komisijinu argumentaciju prema kojoj je ona pažljivo „strukturirala” tužbene zahtjeve na način da izbjegne pogrešku koja je počinjena u predmetima povodom kojih su donesene presude navedene u prethodnoj točki i koju je Sud sankcionirao u tim presudama odbacivanjem dotičnih zahtjeva kao nedopuštenih. Riječ je o „vještom” zaobilaženju nenadležnosti Suda jer je Komisija htjela postići u stvarnosti isti rezultat kao onaj kojem se težilo u tim predmetima.
K tomu, Komisijino postupanje oduzima Ujedinjenoj Kraljevini mogućnost koja joj se nudi člankom 260. UFEU‑a da ukloni svaku povredu utvrđenu na temelju članka 258. UFEU‑a te se stoga ne poštuju nadležnosti koje ta institucija, Sud i države članice imaju na temelju Ugovorâ.
Ovaj se predmet razlikuje, osim toga, od onoga povodom kojeg je donesena presuda od 15. studenoga 2005., Komisija/Danska (
C‑392/02
,
EU:C:2005:683
). Iako je tom presudom Sud prihvatio tužbu kojom se nastojalo utvrditi da je dotična država članica povrijedila obveze koje je imala time što je odbila staviti na raspolaganje vlastita sredstva u određenom iznosu, valja istaknuti da se u predmetu povodom kojeg je donesena navedena presuda, kao što to proizlazi iz njezine točke 56., nije osporavalo ni postojanje carinskog duga ni iznos gubitaka vlastitih sredstava.
U tom je kontekstu relevantna i presuda od 31. listopada 2019., Komisija/Ujedinjena Kraljevina (
C‑391/17
,
EU:C:2019:919
), jer točke 118. i 119. te presude upućuju na to da ako Komisija podnese zahtjev za utvrđenje gubitaka vlastitih sredstava u konkretnom iznosu, ta institucija mora dokazati svaki element svojeg zahtjeva za svaki uvoz od kojeg potječe takav gubitak kao i uzročnu vezu koja postoji između svakog od tih elemenata i tog gubitka.
Kao drugo, Ujedinjena Kraljevina tvrdi da se ovom tužbom želi u stvarnosti ishoditi naknada pretrpljene štete i ona je, prema tome, nedopuštena jer Komisija zahtijeva od Suda da odluči o nekim konkretnim iznosima koje je Ujedinjena Kraljevina morala staviti Komisiji na raspolaganje. Čak i pod pretpostavkom da Sud presudi da je takva tužba dopuštena, ta država smatra da Komisija mora dokazati da su ispunjeni svi uvjeti za nastanak odgovornosti te države, to jest nezakonita radnja, šteta izražena u konkretnom iznosu i izravna uzročna veza između te radnje i te štete.
Ujedinjena Kraljevina podredno tvrdi da je tužba nedopuštena jer Komisija miješa tri stadija koja se moraju slijediti radi utvrđivanja iznosa gubitaka vlastitih sredstava. Naime, prvo je Komisija bila dužna podnijeti dokaz o tome da je Ujedinjena Kraljevina povrijedila obveze koje je imala na temelju prava Unije, o uzročnoj vezi između te povrede i određenog iznosa koji potražuje kao i o dopuštenosti svojeg zahtjeva za stavljanje na raspolaganje određenog iznosa. Potom, ako je Komisija bila u mogućnosti podnijeti ta tri dokaza, Sud mora ponajprije ispitati procjenu Ujedinjene Kraljevine u pogledu dodatnih vlastitih sredstava koja se duguju. Tek će tada, ako se ta procjena odbije kao očito nerazumna, Sud naposljetku moći ispitati procjenu gubitaka koju je Komisija iznijela.
Komisija osporava argumentaciju Ujedinjene Kraljevine.
b)

Ocjena Suda
Što se, kao prvo, tiče argumentacije koju Ujedinjena Kraljevina temelji na presudama od 14. travnja 2005., Komisija/Njemačka (
C‑104/02
,
EU:C:2005:219
), i od 5. listopada 2006., Komisija/Njemačka (
C‑105/02
,
EU:C:2006:637
), valja podsjetiti na to da Komisija tužbom zbog povrede obveze od Suda ne može zahtijevati ništa drugo osim utvrđenja postojanja navodne povrede obveze zbog njezina prestanka. Stoga Komisija ne može, primjerice, u okviru takve tužbe zahtijevati od Suda da naloži državi članici određeno postupanje kako bi se uskladila s pravom Unije (presuda od 2. travnja 2020., Komisija/Poljska, Mađarska i Češka Republika (Privremeni mehanizam premještanja podnositeljâ zahtjeva za međunarodnu zaštitu),
C‑715/17, C‑718/17 i C‑719/17
,
EU:C:2020:257
, t.
56.
i navedena sudska praksa).
Stoga je Sud kao nedopuštene odbacio tužbe koje su bile podnesene na temelju članka 258. UFEU‑a i kojima je Komisija od njega tražila da državi članici naloži određena plaćanja, ako se dokaže da je ta država članica povrijedila obveze koje je imala na temelju prava Unije, zbog bitnog razloga da se tim tužbama nije tražilo da Sud utvrdi da je navedena država članica povrijedila obveze koje ima na temelju prava Unije, nego da Sud naloži istoj državi članici da poduzme određene mjere kako bi se uskladila s pravom Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 14. travnja 2005., Komisija/Njemačka,
C‑104/02
,
EU:C:2005:219
, t.
48.
do
51.
, i od 5. listopada 2006., Komisija/Njemačka,
C‑105/02
,
EU:C:2006:637
, t.
43.
do
45.
i navedenu sudsku praksu).
U konkretnom slučaju, iako treći odlomak prvog dijela tužbenog zahtjeva sadržava izraz „gubici odgovarajućih tradicionalnih vlastitih sredstava koje treba staviti na raspolaganje proračunu Unije”, za njega se ne može smatrati da predstavlja zahtjev Sudu da Ujedinjenoj Kraljevini naloži isplatu iznosa tih sredstava određenih u tom trećem odlomku. Naprotiv, ovaj potonji je zahtjev da Sud utvrdi povredu obveza koje ta država ima.
Naime, taj novčani zahtjev ne smije se shvatiti zasebno, nego s obzirom na općenitiji zahtjev čiji iznos nije određen i koji se nalazi u prvom odlomku prvog dijela tužbenog zahtjeva kojom se Sud poziva da utvrdi da „time što nije […] učinila dostupnim točan iznos tradicionalnih vlastitih sredstava […] u pogledu [predmetnog uvoza]”, Ujedinjena Kraljevina povrijedila je obveze koje je imala na temelju određenih odredbi prava Unije u području vlastitih sredstava.
Iz toga slijedi da treći odlomak prvog dijela tužbenog zahtjeva sadržava zahtjev da Sud utvrdi da time što nije stavila na raspolaganje određene iznose tradicionalnih vlastitih sredstava za svaku godinu uključenu u razdoblje povrede, Ujedinjena Kraljevina nije poštovala obveze koje je imala na temelju prava Unije.
Dopuštenost je takvog zahtjeva nesporna kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda u području vlastitih sredstava u okviru koje se također radilo o zahtjevima takve naravi (vidjeti, osobito, presude od 15. studenoga 2005., Komisija/Danska,
C‑392/02
,
EU:C:2005:683
, t.
30.
do
34.
, od 3. travnja 2014., Komisija/Ujedinjena Kraljevina,
C‑60/13
, neobjavljenu,
EU:C:2014:219
, t.
37.
do
62.
, i od 11. srpnja 2019., Komisija/Italija (Vlastita sredstva – Naplata carinskog duga),
C‑304/18
, neobjavljenu,
EU:C:2019:601
, t.
48.
do
77.
).
Suprotno onome što Ujedinjena Kraljevina tvrdi, ta se sudska praksa ne može shvatiti na način da bi takav zahtjev, po tome što uključuje utvrđenje o povredi koja se sastoji od nestavljanja na raspolaganje određenog iznosa vlastitih sredstava, bio dopušten samo kada taj iznos dotična država članica ne osporava.
Naime, Sud je prihvatio Komisijin zahtjev kojim se traži da se utvrdi povreda prava Unije zato što određeni iznos vlastitih sredstava nije stavljen na raspolaganje, iako je dotična država članica osporavala samo postojanje prava Unije na taj iznos (vidjeti u tom smislu presudu od 11. srpnja 2019., Komisija/Italija (Vlastita sredstva – Naplata carinskog duga),
C‑304/18
, neobjavljenu,
EU:C:2019:601
, t.
48.
do
77.
).
Još važnije, iz sudske prakse proizlazi da je mogućnost da Komisija u okviru tužbe zbog povrede obveze podnese Sudu na ocjenu spor između nje i države članice o obvezi potonje države članice da stavi određeni iznos vlastitih sredstava Unije na raspolaganje toj instituciji svojstvena sustavu tih vlastitih sredstava, kako je trenutačno osmišljen u pravu Unije (presuda od 9. srpnja 2020., Češka Republika/Komisija,
C‑575/18 P
,
EU:C:2020:530
, t.
68.
).
Spor u području vlastitih sredstava potječe upravo iz činjenice da dotična država članica osporava dužnost da stavi na raspolaganje iznose koje Komisija zahtijeva. U okviru tužbe zbog povrede obveze u pogledu vlastitih sredstava, potpuno je slijedom toga uobičajeno da se radi o novčanim obvezama te se pravu Unije ne protivi to da se zanemarivanje tih obveza istakne u sklopu navodne povrede. U okviru takvog postupka Komisija mora, u sklopu kontradiktornog raspravljanja u kojem država članica može istaknuti svoje razloge, u dovoljnoj mjeri dokazati točnost iznosa vlastitih sredstava za koje smatra da se duguju.
Usto i suprotno onome što Ujedinjena Kraljevina ističe, mogućnost Komisije da od Suda zahtijeva utvrđenje da se duguje određeni iznos tradicionalnih vlastitih sredstava ne može se isključiti zato što bi takav pristup oduzeo toj državi mogućnost koja joj se nudi u članku 260. UFEU‑a da ukloni svaku povredu utvrđenu na temelju članka 258. UFEU‑a i ne bi stoga poštovao odnosne nadležnosti te institucije, Suda i država članica na temelju Ugovorâ.
Naime, iako se Komisija može suzdržati da postavi takav novčani zahtjev tražeći samo da Sud općenito utvrdi povredu obveze koja se sastoji od nenaplate vlastitih sredstava, a da ne utvrdi iznos ovih potonjih, kao što je ona to učinila, među ostalim, u predmetu povodom kojeg je donesena presuda od 31. listopada 2019., Komisija/Ujedinjena Kraljevina (
C‑391/17
,
EU:C:2019:919
), ništa ne sprečava to da ta institucija zatraži u tužbenom zahtjevu utvrđenje o povredi prava Unije koja se odnosi na nestavljanje na raspolaganje određenog iznosa vlastitih sredstava, ako ta institucija smatra da se taj iznos duguje i da je u mogućnost dokazati njegovu točnost.
Što se, kao drugo, tiče argumentacije Ujedinjene Kraljevine prema kojoj se ovom tužbom traži u stvarnosti naknada pretrpljene štete zbog čega je ona nedopuštena u dijelu u kojem Komisija zahtijeva od Suda da odluči o nekim konkretnim iznosima koje je Ujedinjena Kraljevina morala staviti Komisiji na raspolaganje, iz prethodno navedenog proizlazi da se u okviru postupka zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a ne može dovesti u pitanje dopuštenost zahtjeva poput onoga u trećem odlomku prvog dijela tužbenog zahtjeva.
U tom pogledu valja također podsjetiti na to da je Sud presudio da tužba kojom Komisija predbacuje državi članici da nije stavila na raspolaganje određeni iznos vlastitih sredstava i pripadajuće zatezne kamate kršeći time pravo Unije nije tužba za naknadu štete koja nije predviđena Ugovorima, jer takvom tužbom ta institucija zahtijeva od Suda da utvrdi da je dotična država članica povrijedila obvezu koju ima na temelju prava Unije, a ne da naloži toj državi članici da plati štetu i kamate (presuda od 15. studenoga 2005., Komisija/Danska,
C‑392/02
,
EU:C:2005:683
, t.
31.
do
34.
).
Prema tome, predmetni zahtjev ulazi upravo u okvir postupka zbog povrede obveze, a ne postupka za naknadu štete, čak i da je novčane naravi.
Iz toga slijedi da, suprotno onome što Ujedinjena Kraljevina tvrdi, iako je Komisija dužna dokazati povredu obveze koja se želi utvrditi tim zahtjevom, ta institucija ne mora dokazati postojanje štete ni postojanje uzročne veze između te povrede i te štete.
Što se tiče, kao treće, argumentacije Ujedinjene Kraljevine koja je podredno istaknuta i temelji se na tome da je tužba nedopuštena jer Komisija miješa tri stadija koji se, kao što je to izloženo u točki 178. ove presude, moraju slijediti kako bi se utvrdio iznos gubitaka vlastitih sredstava, dovoljno je utvrditi da se ta argumentacija odnosi na osnovanost ove tužbe, osobito na osnovanost prvog i drugog prigovora koje je Komisija istaknula, a ne na njezinu dopuštenost.
S obzirom na prethodna razmatranja, valja odbiti argument o postojanju zapreke vođenju postupka koji Ujedinjena Kraljevina temelji na nenadležnosti Suda.
5.

Preuranjenost i nedopuštenost tužbe u pogledu razdoblja od 1. svibnja 2015. do 11. listopada 2017. također i zbog izdavanja naloga C 18 Breach koji se odnose na to razdoblje
a)

Argumentacija stranaka
Ujedinjena Kraljevina tvrdi da u pogledu dijela razdoblja povrede od 1. svibnja 2015. do uključujući 11. listopada 2017., zahtjev za stavljanje na raspolaganje tradicionalnih vlastitih sredstava u trećem odlomku prvog dijela tužbenog zahtjeva jest „preuranjen i nedopušten” i, podredno, da se taj zahtjev mora odbiti zbog razloga što Komisija nije bila u mogućnosti dokazati svoj navod o postojanju gubitaka vlastitih sredstava na datum na koji je istekao rok za usklađivanje s obrazloženim mišljenjem.
Naime, iako je Komisija od svibnja 2018. znala za osam naloga C 18 Breach koji su izdani i knjiženi na račune B tijekom tog mjeseca te se odnose na predmetni uvoz za koji se smatra da mu je umanjena vrijednost i koji je izvršen od 1. svibnja 2015. za iznos od oko 25 milijuna GBP, ona nije osporavala te naloge ni u obrazloženom mišljenju ni u tužbi niti je taj iznos odbila od gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava koji su obuhvaćeni trećim odlomkom prvog dijela tužbenog zahtjeva.
Stoga Komisija nije uzela u obzir iznose koji su se mogli naplatiti povodom izdavanja naloga C 18 Breach niti činjenicu da se Ujedinjena Kraljevina može osloboditi svoje obveze povrata na temelju članka 13. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 609/2014, ako se prava utvrđena i preuzeta u račune B pokažu u konačnici nenaplativima.
Komisija osporava argumentaciju Ujedinjene Kraljevine.
b)

Ocjena Suda
Ne može se prihvatiti argumentacija Ujedinjene Kraljevine prema kojoj u pogledu dijela razdoblja povrede od 1. svibnja 2015. do uključujući 11. listopada 2017., zahtjev za stavljanje na raspolaganje tradicionalnih vlastitih sredstava u trećem odlomku prvog dijela tužbenog zahtjeva jest „preuranjen i nedopušten” jer ne uzima u obzir osam naloga C 18 Breach koji su izdani u svibnju 2018. i odnose se na uvoz kojem je vrijednost umanjena i koji je izvršen tijekom tog dijela razdoblja povrede.
Naime, kao što je to navedeno u točki 164. ove presude, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da Komisija raspolaže diskrecijskom ovlašću prilikom odlučivanja je li potrebno postupati protiv države članice, utvrđivanja koje su odredbe povrijeđene i biranja trenutka kada će započeti postupak zbog povrede protiv nje, pri čemu razmatranja koja određuju taj izbor ne mogu utjecati na dopuštenost tužbe (presuda od 2. travnja 2020., Komisija/Poljska, Mađarska i Češka Republika (Privremeni mehanizam premještanja podnositeljâ zahtjeva za međunarodnu zaštitu),
C‑715/17, C‑718/17 i C‑719/17
,
EU:C:2020:257
, t.
75.
i navedena sudska praksa).
Budući da tom argumentacijom Ujedinjena Kraljevina osporava zahtjev za stavljanje na raspolaganje tradicionalnih vlastitih sredstava u trećem odlomku prvog dijela tužbenog zahtjeva u pogledu dijela razdoblja povrede od 1. svibnja 2015. do uključujući 11. listopada 2017., zato što Komisija nije bila u mogućnosti dokazati svoj navod o postojanju gubitaka vlastitih sredstava na datum na koji je istekao rok za usklađivanje s obrazloženim mišljenjem, navedenom se argumentacijom ne nastoji osporiti dopuštenost tužbe, nego njezina osnovanost.
Slijedom navedenog, argument o postojanju zapreke vođenju postupka koji se temelji na preuranjenosti i nedopuštenosti tužbe u pogledu razdoblja od 1. svibnja 2015. do uključujući 11. listopada 2017. zbog izdavanja naloga C 18 Breach koji se odnose na to razdoblje i, prema tome, sve argumente o postojanju zapreke vođenju postupka koje je Ujedinjena Kraljevina istaknula valja odbiti.
B.

Meritum
1.

Povreda obveza u području zaštite financijskih interesa Unije i borbe protiv prijevara kao i obveza koje proizlaze iz carinskog prava Unije
U okviru prvog tužbenog razloga, koji se odnosi na prigovore u drugom odlomku prvog dijela tužbenog zahtjeva, uz iznimku onog koji se temelji na povredi propisa Unije u području PDV‑a, a osobito određenih odredbi Direktive 2006/112, Komisija ističe da tijekom razdoblja povrede i unatoč ponovljenim upozorenjima i zahtjevima Komisije i OLAF‑a u vezi s rizikom od prijevara u smislu umanjenja vrijednosti koji je predstavljao predmetni uvoz, Ujedinjena Kraljevina nije poduzela mjere koje su zasnovane na riziku i kojima se štite financijski interesi Unije. Nedonošenje tih mjera čini povredu općih obveza koje države članice imaju u području zaštite financijskih interesa Unije i borbe protiv prijevara na temelju članka 310. stavka 6. i članka 325. UFEU‑a te posebnih obveza određenih državama članicama na temelju carinskih propisa Unije da, prije svega, poduzmu mjere za zaštitu financijskih interesa Unije na temelju članka 3. Carinskog zakonika Unije u vezi s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a, potom da provode carinske provjere zasnovane na analizi rizika na temelju članka 13. Carinskog zakonika Zajednice i članka 46. Carinskog zakonika Unije i, naposljetku, da zahtijevaju polaganje osiguranja na temelju članka 248. stavka 1. Provedbene uredbe br. 2454/93 i članka 244. Provedbene uredbe 2015/2447.
Osim toga, budući da se odnosi na navodnu povredu carinskog prava Unije, valja također ispitati, u okviru prvog tužbenog razloga, prigovor iz prvog odlomka prvog dijela tužbenog zahtjeva prema kojem se tijekom razdoblja povrede Ujedinjena Kraljevina upustila u trajnu povredu članka 220. stavka 1. Carinskog zakonika Zajednice i članka 105. stavka 3. Carinskog zakonika Unije jer u pogledu predmetnog uvoza ta država nije u smislu članka 217. stavka 1. Carinskog zakonika Zajednice i članka 104. Carinskog zakonika Unije „knjižila” carinske dugove koji su preostali za naplatu čim su njezina carinska tijela postala svjesna situacije koja je dovela do utvrđenja tih dugova.
a)

Povreda članka 310. stavka 6. UFEU‑a i članka 325. UFEU‑a
1)

Obveze određene državama članicama na temelju članka 325. UFEU‑a
Što se, kao prvo, tiče povrede stavljene na teret Ujedinjenoj Kraljevini da nije poštovala obveze koje je imala u području zaštite financijskih interesa Unije i borbe protiv prijevara na temelju članka 310. stavka 6. UFEU‑a i članka 325. UFEU‑a, valja uvodno navesti da se ona mora ispitati samo s obzirom na članak 325. UFEU‑a jer, kao što je to nezavisni odvjetnik također primijetio, u biti, u točki 170. svojeg mišljenja, članak 310. stavak 6. UFEU‑a samo upućuje na članak 325. UFEU‑a i ne određuje obveze osim onih predviđenih u potonjem. Naime, članak 310. stavak 6. UFEU‑a samo predviđa da „Unija i države članice, u skladu s člankom 325. [UFEU‑a], suzbijaju prijevaru i svaki drugi oblik nezakonitih aktivnosti koje utječu na financijske interese Unije”.
Članak 325. stavak 1. UFEU‑a nalaže državama članicama da odvraćajućim i učinkovitim mjerama suzbijaju prijevaru i sva druga nezakonita djelovanja koja su usmjerena protiv financijskih interesa Unije (presuda od 5. lipnja 2018., Kolev i dr.,
C‑612/15
,
EU:C:2018:392
, t.
50.
i navedena sudska praksa).
U skladu s člankom 2. stavkom 1. Odluke 2014/335, čiji je sadržaj u biti istovjetan sadržaju članka 2. stavka 1. točke (a) Odluke 2007/436, vlastita sredstva Unije obuhvaćaju, među ostalim, carine Zajedničke carinske tarife. Stoga postoji izravna veza između ubiranja carinskih prihoda i raspoloživosti odgovarajućih sredstava za proračun Unije. Svaki propust u ubiranju tih prihoda može dovesti do smanjenja tih sredstava (vidjeti u tom smislu presudu od 5. lipnja 2018., Kolev i dr.,
C‑612/15
,
EU:C:2018:392
, t.
51.
i navedenu sudsku praksu).
Države članice dužne su dakle, radi osiguranja zaštite financijskih interesa Unije u skladu s člankom 325. stavkom 1. UFEU‑a, poduzeti potrebne mjere kako bi zajamčile djelotvorno i potpuno ubiranje carina, što zahtijeva uredno provođenje carinskih nadzora (presuda od 5. lipnja 2018., Kolev i dr.,
C‑612/15
,
EU:C:2018:392
, t.
52.
).
Stoga iz obveza koje su im određene člankom 325. stavkom 1. UFEU‑a proizlazi da države članice u tu svrhu nisu samo dužne propisati primjenu odgovarajućih sankcija, nego i djelotvornih i odvraćajućih mjera carinskog nadzora kako bi se na odgovarajući način suzbile povrede carinskih propisa Unije, ako one mogu biti prepreka djelotvornom i potpunom ubiranju tradicionalnih vlastitih sredstava koja čine carine i time ugroziti financijske interese Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 5. lipnja 2018., Kolev i dr.,
C‑612/15
,
EU:C:2018:392
, t.
53.
).
Doduše, u skladu s člankom 325. stavkom 1. UFEU‑a, kako bi se zajamčilo djelotvorno i potpuno ubiranje prihoda raspoređenih u vlastita sredstva Unije i, osobito, onih koje čine davanja iz Zajedničke carinske tarife, države članice raspolažu određenom slobodom u pogledu odabira mjera koje treba poduzeti posebno u pogledu načina upotrebe sredstava kojima raspolažu. Međutim, osim načelima proporcionalnosti i ekvivalentnosti, ta je sloboda odabira ograničena načelom djelotvornosti kojim se nalaže da donesene mjere budu učinkovite i odvraćajuće, ali pod uvjetom potrebnog poštovanja temeljnih prava zajamčenih Poveljom Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i općih načela prava Unije (vidjeti u tom smislu, osobito, presude od 7. travnja 2016., Degano Trasporti,
C‑546/14
,
EU:C:2016:206
, t.
20.
i
21.
, od 5. prosinca 2017., M. A. S. i M. B.,
C‑42/17
,
EU:C:2017:936
, t.
33.
do
36.
, i od 17. siječnja 2019., Dzivev i dr.,
C‑310/16
,
EU:C:2019:30
, t.
27.
,
30.
i
34.
i navedenu sudsku praksu).
U tom se pogledu mora naglasiti da se prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda člankom 325. stavkom 1. UFEU‑a državama članicama nalažu točno određene obveze rezultata koje nisu povezane ni s jednim uvjetom što se tiče primjene pravila koje ta odredba određuje (presuda od 5. lipnja 2018., Kolev i dr.,
C‑612/15
,
EU:C:2018:392
, t.
64.
i navedena sudska praksa).
S obzirom na prethodna razmatranja i suprotno onome što Ujedinjena Kraljevina tvrdi, iz sudske prakse Suda ne proizlazi, stoga, da bi države članice raspolagale na temelju članka 325. stavka 1. UFEU‑a širokom marginom prosudbe prilikom odabira mjera poduzetih radi borbe protiv prijevare koja može ugroziti financijske interese Unije, tako da bi se samo mjere očito neprikladne s obzirom na sve okolnosti konkretnog slučaja mogle sankcionirati na temelju te odredbe.
Usto, na toj se sudskoj praksi ne može, suprotno onome što Ujedinjena Kraljevina tvrdi, zasnivati pretpostavka prema kojoj obveza da se zajamči djelotvorno i potpuno ubiranje vlastitih sredstava ne zahtijeva ulaganje velikih napora da se provjere i naplate porezi koji čine ta sredstva, nego samo razumnih napora, niti ona prema kojoj su države članice samo dužne dokazati pažnju u ubiranju vlastitih sredstava. Naprotiv, prema samom tekstu te sudske prakse, članak 325. stavak 1. UFEU‑a nalaže „točno određene obveze rezultata” naložene državama članicama, a ne samo obveze poduzimanja mjera.
Suprotno onome što Ujedinjena Kraljevina tvrdi, iz sudske prakse Suda ne proizlazi niti to da se državi članici može staviti na teret povreda obveza određenih člankom 325. stavkom 1. UFEU‑a samo u situacijama u kojima Komisija dokaže da predmetna nacionalna mjera podrazumijeva da postoji „očita i velika opasnost od nekažnjavanja” ili da ona dovodi do „nekažnjavanja” (mišljenje nezavisnog odvjetnika Y. Bota u predmetu M. A. S. i M. B.,
C‑42/17
,
EU:C:2017:564
, t.
83.
), ili pak samo kada se radi o „nemarnosti” ili „proizvoljnom” postupanju dotične države članice (presude od 16. svibnja 1991., Komisija/Nizozemska,
C‑96/89
,
EU:C:1991:213
, t.
37.
, od 15. lipnja 2000., Komisija/Njemačka,
C‑348/97
,
EU:C:2000:317
, t.
64.
, i od 18. listopada 2007., Komisija/Danska,
C‑19/05
,
EU:C:2007:606
, t.
18.
i
35.
).
Naime, iako je u svojoj sudskoj praksi Sud u takvim vrlo posebnim situacijama zaključio da postoji povreda prava Unije, a osobito članka 325. stavka 1. UFEU‑a, iz te sudske prakse uopće ne proizlazi da bi područje primjene te odredbe bilo ograničeno na takve situacije, osobito jer su se predmeti povodom kojih je ta sudska praksa nastala odnosili na sankcije i postupke u vezi s tim sankcijama i, slijedom toga, na mjere iz temelja drukčije od mjera carinskih provjera o kojima je riječ u ovom predmetu.
Usto, iz ustaljene sudske prakse Suda u vezi sa zahtjevima koji su određeni člankom 325. stavkom 1. UFEU‑a u pogledu sankcija za kažnjavanje povreda carinskih propisa Unije proizlazi da iako države članice u tom pogledu raspolažu slobodom izbora primjenjivih sankcija, koje mogu biti u obliku upravnih ili kaznenih sankcija odnosno kombinacija jednih i drugih, one ipak moraju osigurati da su slučajevi teških prijevara ili drugih teških oblika nezakonitih djelovanja usmjerenih protiv financijskih interesa Unije u području carina kažnjivi djelotvornim i odvraćajućim kaznenim sankcijama (presuda od 5. lipnja 2018., Kolev i dr.,
C‑612/15
,
EU:C:2018:392
, t.
54.
i navedena sudska praksa).
Iz toga slijedi da se narav mjera carinskih provjera koje države članice moraju poduzeti kako bi se uskladile sa zahtjevima koje im članak 325. stavak 1. UFEU‑a nameće u području borbe protiv prijevara ili drugih oblika nezakonitih djelovanja usmjerenih protiv financijskih interesa Unije ne može odrediti apstraktno i statički, jer ona ovisi o obilježjima tih prijevara ili tih drugih oblika nezakonitog djelovanja koja se s vremenom mogu promijeniti.
2)

Povreda obveza određenih člankom 325. UFEU‑a
i)

Uvodne napomene
Prije ispitivanja povrede članka 325. UFEU‑a koju Komisija konkretno stavlja Ujedinjenoj Kraljevini na teret, valja podsjetiti na to da je u okviru postupka zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a Komisija ta koja treba dokazati postojanje navodne povrede obveze i Sudu dostavi ti potrebne elemente za provjeru postoji li ta povreda obveze, a da se ne može pozvati ni na kakvu presumpciju (presuda od 2. travnja 2020., Komisija/Poljska, Mađarska i Češka Republika (Privremeni mehanizam premještanja podnositeljâ zahtjeva za međunarodnu zaštitu),
C‑715/17, C‑718/17 i C‑719/17
,
EU:C:2020:257
, t.
124.
i navedena sudska praksa).
Iz toga slijedi da u ovom slučaju Komisiji treba u dovoljnoj mjeri dokazati da mjere koje je Ujedinjena Kraljevina donijela tijekom razdoblja povrede radi borbe protiv predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti ne jamče djelotvorno i potpuno ubiranje prihoda raspoređenih u vlastita sredstva Unije koja čine davanja iz Zajedničke carinske tarife, kršeći time načelo djelotvornosti utvrđeno u članku 325. stavku 1. UFEU‑a.
U tom pogledu Komisija tvrdi, u bitnome, da su s obzirom na obilježja predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti poznate Ujedinjenoj Kraljevini tijekom cijelog razdoblja povrede jedine mjere carinskih provjera koje omogućavaju borbu protiv te prijevare i odgovarajuću zaštitu financijskih interesa Unije u skladu s načelom djelotvornosti postavljenim u članku 325. stavku 1. UFEU‑a bile one koje je ona preporučila s OLAF‑om, također tijekom cijelog razdoblja povrede, to jest, u biti, mehanizam carinskih provjera koji se primjenjuje prije carinjenja predmetne robe i temelji se na analizi rizika.
Komisija ističe da zato što je svoj mehanizam suzbijanja predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti Ujedinjena Kraljevina usmjerila na carinske mjere koje se primjenjuju nakon carinjenja predmetne robe, poput naloga za naknadu naplatu carina, ona nije poduzela mjere koje je nalagalo načelo djelotvornosti postavljeno u članku 325. stavku 1. UFEU‑a.
ii)

Pregled bitnih obilježja predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti
Prije ispitivanja tog prigovara valja podsjetiti na bitna obilježja predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti kako proizlaze, među ostalima, iz OLAF‑ova izvješća i koja uostalom nisu sporna između stranaka.
Radilo se o relativno nesofisticiranoj prijevari koja uključuje iznimno niske carinske vrijednosti koje su deklarirali takozvani poduzetnici feniksi ili ljušture, to jest poduzetnici koji su osnovani samo radi počinjenja te prijevare, imaju iznimno male resurse te se likvidiraju ili nestaju čim carinska tijela dovedu u pitanje točnost deklariranih vrijednosti, zbog čega bilo kakva naknadna naplata carina nije vjerojatna ili je čak nemoguća u vrlo velikoj većini slučajeva.
Navedenu su prijevaru organizirale kriminalne skupine koje su djelovale umreženo i koristile te poduzetnike radi njezine provedbe. Radilo se o pokretnoj i vrlo reaktivnoj prijevari u tom smislu da se ta nezakonita i tajna trgovina brzo premještala s jedne na drugu ulaznu točku carinskog područja Unije, čim su najavljene carinske provjere ili čim su te skupine presrele signale u tom smislu.
Ista je prijevara uključivala vrlo velike količine proizvoda zbog čega je bila više ili manje profitabilna, također i za navedene poduzetnike, ovisno o iznosu neplaćenih davanja. Ona je provedena opsežno i utjecala je na cijelu Uniju iako nisu sve države članice bile pogođene u istoj mjeri jer se nastojala premještati u države članice koje su imale blaže mehanizme carinskih provjera, tako da su se one mogle smatrati najslabijim karikama na carinskom području Unije u tom pogledu. U praksi su proizvodi na koje se odnosi predmetna prijevara u smislu umanjenja vrijednosti bili u vrlo velikoj većini slučajeva uvezeni u Ujedinjenu Kraljevinu u okviru carinskog postupka 42, što je podrazumijevalo da su ti proizvodi izvorno imali odredište u drugim državama članicama, poput Francuske Republike ili Talijanske Republike, i da se PDV morao platiti u tim drugim državama članica, što, međutim, nije u pravilu bio slučaj jer je predmetna roba obično bila namijenjena nezakonitoj i tajnoj trgovini na državnom području navedenih drugih država članica.
iii)

Znanje Ujedinjene Kraljevine od početka razdoblja povrede o bitnim obilježjima predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti i o učinkovitim mjerama za borbu protiv ove potonje
Iako je, kao što je to nezavisni odvjetnik također istaknuo u točki 185. svojeg mišljenja, Ujedinjena Kraljevina priznala u više navrata kako tijekom predsudskog postupka tako i u okviru postupka pred Sudom da je u razdoblju povrede došlo do prijevare u smislu umanjenja vrijednosti na njezinu državnu području, dodavši da je ona bila njezina žrtva, ta država članica tvrdi da je poduzela mjere koje su se razumno mogle očekivati od nje radi borbe protiv te prijevare uzimajući u obzir ograničene spoznaje koje je u razdoblju u kojem su te mjere bile poduzete navedena država imala kako u pogledu naravi i opsega te prijevare tako i u pogledu djelotvornih mjera radi njezina suzbijanja.
Ujedinjena Kraljevina smatra da su najranije tek na kraju 2014., nakon ZCO‑a Snake, OLAF i neke dotične države članice počeli pravilno shvaćati prijevarna postupanja s kojima su se morali suočiti i da se tek nakon poruke o uzajamnoj pomoći 2015/013 ta država dovoljno upoznala s predmetnom prijevarom u smislu umanjenja vrijednosti i konkretnim mjerama nužnim za njezino suzbijanje.
No, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da su se sve države članice, uključujući tada i Ujedinjenu Kraljevinu, barem od početka razdoblja prijevare, dovoljno upoznale s bitnim obilježjima predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti i protumjerama nužnima za njezino učinkovito suzbijanje koje su im OLAF i Komisija preporučili da poduzmu.
Naime, u poruci o uzajamnoj pomoći 2007/015 OLAF je obavijestio sve te države članice o riziku od, među ostalim, iznimnog umanjenja vrijednosti uvoza predmetnih proizvoda iz Kine na područje Unije, u većini slučajeva od strane takozvanih poduzetnika ljuštura, u pogledu kojih se u praksi često pokazalo nakon provjere da se sjedište društva ne nalazi na adresi navedenoj u carinskoj deklaraciji, kao i o riziku od premještanja te prijevare u druge luke Unije.
S obzirom na ta bitna obilježja predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti, OLAF je pozvao sve navedene države članice da analiziraju uvoz predmetnih proizvoda, među ostalim, iz Kine kako bi se otkrili eventualni pokazatelji uvoza kojem je vrijednost umanjena, provele prikladne carinske provjere prilikom carinjenja predmetne robe, kako bi se provjerile deklarirane carinske vrijednosti te robe i osiguralo da ona odražava stvarne tržišne vrijednosti kao i poduzele prikladne mjere zaštite u slučaju sumnje na umjetno nisko fakturiranu cijenu.
Usto, porukom o uzajamnoj pomoći 2009/001 OLAF je obavijestio sve te iste države članice da su njegove analize o razdoblju od siječnja do lipnja 2009. potvrdile postojanje uvoza predmetnih proizvoda iz Kine u cijelu Uniju po iznimno niskim deklariranim vrijednostima. Suočen s tim utvrđenjem o „ozbiljnoj prijevari u smislu umanjenja vrijednosti” i upućujući na preporuke koje je već iznio u poruci o uzajamnoj pomoći 2007/015, OLAF je zatražio da ga države članice obavijeste unutar četiri tjedna o uspostavi „(prilagođenih) filtera rizika”. Zatražio je usto od svih država članica da „poduzmu mjere prikladne za suzbijanje endemijske pojave umanjenja vrijednosti” i „prepoznaju visokorizične pošiljke” te je preporučio da „provjere postojanje uvoznika”.
Osim toga, smjernice za PKM Discount sadržavale su opis konkretne metodologije zasnovane na „pravednim cijenama” iz metode OLAF‑JRC‑a i primjenjive prije carinjenja predmetne robe, pri čemu su se države članice poticale da u okviru te carinske operacije primjenjuju tu metodologiju radi suzbijanja predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti. Polaganje osiguranja ubrajalo se među mjere koje su OLAF i Komisija preporučili da se poduzmu.
Na sastanku Komisijina odbora za carine od 9. ožujka 2012., na kojem je sudjelovao predstavnik Ujedinjene Kraljevine, predstavnik te institucije objasnio je da je PKM Discount doveo u biti do provjera prilikom carinjenja predmetne robe kako bi se zajamčila učinkovitost operacije, čiji je cilj bilo suzbijanje nezakonite i tajne trgovine koja je uključivala „nedostajuće” gospodarske subjekte („missing traders”).
Valja također podsjetiti na to da je između veljače 2015. i srpnja 2016. Ujedinjena Kraljevina sudjelovala na više sastanaka koje je OLAF organizirao i koji su bili posvećeni predmetnoj povredi u smislu umanjenja vrijednosti, a tijekom kojih je OLAF ponovio i ažurirao informacije koje je već pružio u pogledu opsega i naravi te prijevare, a osobito činjenicu da se ta nezakonita trgovina sve više razvija u Ujedinjenoj Kraljevini kao i o protumjerama koje treba poduzeti radi učinkovitog suzbijanja navedene prijevare. Tijekom tih sastanaka OLAF je nastavio snažno preporučivati Ujedinjenoj Kraljevini uspostavu pragova rizika radi otkrivanja pošiljki za koje se sumnja da im je vrijednost umanjena i podvrgavanje tih rizičnih pošiljki mjerama carinskih provjera prije puštanja predmetne robe u slobodan promet, poput fizičkih provjera, uzimanja uzoraka i polaganje osiguranja, kako bi se osiguralo da se carine učinkovito ubiru na temelju stvarne vrijednosti te robe.
Iz toga slijedi da, suprotno onome što Portugalska Republika tvrdi, iz poruke o uzajamnoj pomoći 2015/013 ne proizlazi da su tek povodom ZCO‑a Snake države članice zapravo doznale za predmetnu prijevaru u smislu umanjenja vrijednosti. Osim toga i u svakom slučaju, ta poruka o uzajamnoj pomoći upućivala je izrijekom na poruke o uzajamnoj pomoći 2007/015 i 2009/001 te, slijedom toga, na informacije koje je OLAF pružio u ovim potonjim porukama i koje su sažete u točkama 232. i 234. ove presude.
Suprotno onome što Portugalska Republika ističe, iz poruke o uzajamnoj pomoći 2015/013 i točke 83. Posebnog izvješća br. 24/2015 Europskog revizorskog suda, naslovljenog „Borba protiv utaje PDV‑a unutar Zajednice: potrebne su dodatne mjere”, ne proizlazi ni to da su carinska tijela Ujedinjene Kraljevine zanemarila postojanje opće prakse lažnih carinskih deklaracija prije ZCO‑a Snake.
Naime, iz navedene poruke o uzajamnoj pomoći i točke 83. navedenog posebnog izvješća proizlazi da je ZCO Snake omogućio da se utvrdi da je u pogledu carinskog postupka s oznakom 40 na popisu carinskih postupaka Unije, koji predviđa istodobno puštanje u slobodni promet i domaću uporabu robe koja nije predmet isporuke izuzete od PDV‑a (u daljnjem tekstu: carinski postupak 40), rizik od umanjenja vrijednosti bio procijenjen na oko 20 % predmetnog uvoza i da je u pogledu carinskog postupka 42 taj rizik bio procijenjen na 40 % tog uvoza.
No, za takvu se naznaku ne može smatrati da znači da je problematika predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti bio problem za koji su države članice doznale tek nakon ZCO‑a Snake.
Prema tome, Komisija je u dovoljnoj mjeri dokazala da je od početka razdoblja povrede Ujedinjena Kraljevina imala dovoljno spoznaja o bitnim obilježjima predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti, sažetim u točkama 226. do 228. ove presude, i o mjerama koje su joj OLAF i Komisija preporučili radi učinkovitog suzbijanja prijevare, to jest, zapravo o mjerama carinskih provjera koje se primjenjuju prije carinjenja pošiljaka koje su otkrivene kao one čija bi vrijednost mogla biti umanjena na temelju alata za analizu rizika poput alata u vidu pragova rizika koje čine NPC‑i utvrđeni primjenom metode OLAF‑JRC‑a.
Takav se zaključak ne može dovesti u pitanje činjenicom da se tijekom razdoblja povrede znanje Ujedinjene Kraljevine o opsegu i naravi navedene prijevare kao i o sredstvima za njezino učinkovito suzbijanje još popravilo, uzimajući u obzir osobito razvoj prijevarnog uvoza po iznimno niskim cijenama na njezino državno područje i moguće gubitke tradicionalnih vlastitih sredstava koji proizlaze iz toga ili neke aspekte primjene metode OLAF‑JRC‑a kao alata za analizu rizika.
iv)

Neusklađenost s člankom 325. stavkom 1. UFEU‑a mehanizma carinskih provjera koji je Ujedinjena Kraljevina primjenjivala tijekom razdoblja prijevare radi suzbijanja predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti
Kao što je to navedeno u točki 224. ove presude, Komisija tvrdi da mehanizam carinskih provjera koji je Ujedinjena Kraljevina primjenjivala tijekom razdoblja povrede radi suzbijanja predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti nije bio u skladu s načelom djelotvornosti postavljenim u članku 325. stavku 1. UFEU‑a jer je on zapravo bio ograničen na mjere carinskih provjera koje su se naknadno primjenjivale, to jest nakon carinjenja predmetne robe, a osobito na naknadnu naplatu davanja.
Komisija navodi, kao što je to istaknuto u točki 223. ove presude, da je samo sustav carinskih provjera u bitnome iste naravi kao i onaj koji je OLAF preporučio, to jest onaj koji sadržava pragove rizika koji su utvrđeni na razini barem istovrijednoj NPC‑ima i primjenjuju se
ex ante
kao i polaganje osiguranja, mogao omogućiti učinkovito suzbijanje predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti, uzimajući u obzir njezina bitna obilježja, navedena u točkama 226. do 228. ove presude, to jest prijevare koja je opsežna i pokretna, reagira na provjere i koju su počinili takozvani poduzetnici feniksi. Komisija drži da provjere provedene prije puštanja predmetne robe nisu bile dio mehanizma carinskih provjera koje je Ujedinjena Kraljevina primjenjivala do listopada 2017.
Komisija tvrdi da su mjere koje je Ujedinjena Kraljevina primijenila
a posteriori
bile osuđene na neuspjeh i očito neprikladne za borbu protiv navedene povrede jer, kao što je ta država imala spoznaja o tome, nju su proveli takozvani poduzetnici feniksi zbog čega bilo kakva naknadna naplata carina nije vjerojatna ili je čak nemoguća u vrlo velikoj većini slučajeva.
U tom je pogledu nesporno da su prije pokretanja operacije Swift Arrow carinska tijela Ujedinjene Kraljevine primjenjivala mjere carinskih provjera
ex ante
tek vrlo iznimno i usmjerila su svoje djelovanje na naknadnu naplatu davanja. Stoga su fizičke provjere predmetne robe i uzimanje uzoraka na temelju profila rizika iz metode OLAF‑JRC‑a provedeni samo tijekom operativnog razdoblja ZCO‑a Snake, to jest tijekom jednomjesečnog razdoblja od 17. veljače do 17. ožujka 2014. u okviru operacije Samurai koja se odnosila samo na dva gospodarska subjekta kao i u okviru operacije Breach za trinaest pošiljaka. Usto iz odgovora Ujedinjene Kraljevine na pitanje koje je Sud postavio proizlazi da iako su se tijekom operativnog razdoblja ZCO‑a Snake zahtijevala osiguranja, njihov ukupni iznos predstavlja tek 0,4144 % ukupnog iznosa dodatnih carina koje se potražuju u nalozima C 18 Snake, pri čemu su ta osiguranja, osim toga, potom ukinuta nakon poništenja tih naloga, tako da ona nisu dovela da naplate davanja.
Ujedinjena Kraljevina tvrdi da je donijela vlastitu strategiju koja je zasnovana na analizi rizika i sastoji se zapravo od primjene profila rizika kojim se nastoji prepoznati i potom
a posteriori
provjeriti putem, po potrebi, izdavanja naloga za naplatu davanja, ograničenu skupinu gospodarskih subjekata koji redovito uvoze robu po vrlo niskim cijenama i okvalificirani su kao „visokorizični uvoznici”, što je legitimno vodeći računa o velikom manevarskom prostoru kojim je ta država raspolagala i uzimajući u obzir činjenicu da metoda OLAF‑JRC‑a nije bila obvezna. Ističe također da iako, primjerice, u okviru PKM‑a Discount, njezina carinska tijela nisu
ex ante
primijenila pragove rizika iz metode OLAF‑JRC‑a, nego samo
a posteriori
, OLAF joj to nije predbacio. Agenti OLAF‑a, naprotiv, pružili su joj različita jamstva o tome da je njezin sustav carinskih provjera u skladu s pravom Unije.
U tom pogledu, kao što je to navedeno u točki 169. ove presude, prvo valja naglasiti da se u sustavu u kojem su države članice odgovorne za odgovarajuću provedbu carinskih propisa Unije na svojem području te države ne mogu osloboditi odgovornosti za povredu prava Unije koje su možda počinile tako da istaknu činjenicu da im je OLAF ili Komisija nisu predbacili u određenom trenutku.
Drugo, u točkama 162. do 169. ove presude Sud je odbio argumentaciju koju je istaknula Ujedinjena Kraljevina i koja se temelji na tome da je ta država mogla zasnovati legitimna očekivanja na određenim izjavama OLAF‑ovih agenata prema kojima je njezin mehanizam carinskih provjera bio navodno u skladu s pravom Unije.
Treće, kao što je to navedeno u točki 220. ove presude, iz sudske prakse Suda proizlazi da se narav mjera carinskih provjera koje države članice moraju poduzeti kako bi se uskladile sa zahtjevima koje im članak 325. stavak 1. UFEU‑a nameće u području borbe protiv prijevara ili drugih oblika nezakonitih djelovanja usmjerenih protiv financijskih interesa Unije a, osobito, obveza da se zajamči djelotvorno i potpuno ubiranje vlastitih sredstava Unije koja čine carine uz potrebno poštovanje temeljnih prava zajamčenih Poveljom i općim načelima prava Unije, ne može odrediti apstraktno i statički jer ona ovisi o obilježjima te prijevare ili tog drugog oblika nezakonitog djelovanja koji se, osim toga, mogu s vremenom promijeniti.
Kao što to Komisija naglašava, s jedne strane, kada su tijela Ujedinjene Kraljevine iznimno provela provjere
ex ante
, one su se trenutačno pokazale djelotvornima i odvraćajućima. Tako je, primjerice, nesporno da čim su fizičke provjere bile najavljene, kontejneri su bili preusmjereni iz luke Felixstowe (Ujedinjena Kraljevina) u luke drugih država članica, a dva su gospodarska subjekta, koja su bila predmet provjera
ex ante
provedenih u okviru operacije Samurai, trenutačno prestala sa svojim aktivnostima nakon što je HMRC osporio njihove carinske deklaracije.
S druge strane, tijekom cijelog razdoblja povrede mehanizam carinskih provjera koji je Ujedinjena Kraljevina primjenjivala, pokazao se, po tome što je bio usmjeren na mjere
a posteriori
poput naplate davanja, nedjelotvornim za borbu protiv predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti jer ju je zapravo obilježavala činjenica da su je počinili takozvani poduzetnici feniksi kod kojih je naplata davanja bila isključena u vrlo velikoj većini slučajeva.
U tom kontekstu treba uputiti na sastanak održan 13. lipnja 2014. u vezi s praćenjem ZCO‑a Snake na kojem su tijela Ujedinjene Kraljevine navela, prema zapisniku s tog sastanka koji je sastavio agent te države, da, iako su u slučajevima u kojem kazneni progon nije pokrenut ta tijela namjeravala provesti postupke naknadne naplate u svrhu „financijskog odvraćanja”, ona su smatrala „na temelju iskustva iz prošlosti i onoga što je već primijećeno u toj vrsti prijevare” da „nije vjerojatno da će se naplatiti bilo koji dug”.
Usto valja istaknuti da kako u pogledu carinskih dugova potraživanih u nalozima C 18 Snake tako i u pogledu onih potraživanih u nalozima C 18 Breach Ujedinjena Kraljevina tvrdi da je oslobođena obveze stavljanja Komisiji na raspolaganje tradicionalnih vlastitih sredstava koja odgovaraju tim dugovima zato što nemogućnost njihove naplate nije pripisiva toj državi jer su njihovi dužnici poduzetnici „feniksi”. Takvim navodom, čak i pod pretpostavkom da je osnovan, nastoji se dokazati da mehanizam carinskih provjera koji je Ujedinjena Kraljevina uspostavila nije omogućio djelotvorno i potpuno ubiranje prihoda raspoređenih u vlastita sredstva Unije.
Osim toga, Komisija ističe, a da joj se s tim u vezi ne proturječi, da su neki od gospodarskih subjekata obuhvaćenih provjerama provedenima u okviru operacije Breach već bili obuhvaćeni platnim nalogom u jednom od naloga C 18 Snake, što potvrđuje da je mehanizam carinskih provjera koji je Ujedinjena Kraljevina uspostavila bio u tom razdoblju nedovoljno odvraćajući.
Prema tome, čak i ako, kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 213. ove presude, članak 325. stavak 1. UFEU‑a pridržava državama članicama određenu slobodu odabira u pogledu mjera carinskih provjera koje se moraju poduzeti kako bi se, među ostalim, zajamčilo djelotvorno i potpuno ubiranje vlastitih sredstava Unije koja čine carine Zajedničke carinske tarife, mora se utvrditi da je u ovom slučaju, s obzirom na osobitosti predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti i, osobito na činjenicu da je ta prijevara bila pokretna, vrlo reaktivna na provjere i zapravo provedena od strane nepostojećih ili nesolventnih poduzetnika od kojih je bilo kakva naknadna naplata davanja bila u velikoj većini slučajeva odmah isključena, a koje su osobitosti osim toga bile pravodobno poznate carinskim tijelima Ujedinjene Kraljevine zbog njihova vlastita iskustva, mehanizam carinskih provjera koji je ta država uspostavila tijekom razdoblja povrede radi suzbijanja navedene prijevare nije odnosno očito nije poštovao načelo djelotvornosti utvrđeno u članku 325. stavku 1. UFEU‑a jer je uz nekoliko vrlo rijetkih iznimaka bio ograničen na radnje naknadne naplate davanja.
S obzirom na prethodna razmatranja, valja prihvatiti prvi tužbeni razlog u dijelu u kojem se temelji na povredi članka 325. stavka 1. UFEU‑a.
b)

Povreda obveza određenih carinskim propisima Unije
Što se, kao drugo, tiče povrede stavljene Ujedinjenoj Kraljevini na teret da nije poštovala obveze koje je imala na temelju carinskih propisa Unije, Komisija stavlja toj državi na teret da je propustila, prvo, poduzeti mjere za zaštitu financijskih interesa Unije kršeći članak 3. Carinskog zakonika Unije u vezi s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a, drugo, provesti carinske provjere na temelju analize rizika kršeći članak 13. Carinskog zakonika Zajednice i članka 46. Carinskog zakonika Unije, treće, zahtijevati polaganje osiguranja kršeći članak 248. stavak 1. Provedbene uredbe br. 2454/93 i članak 244. Provedbene uredbe 2015/2447 i, četvrto, knjižiti, kršeći članak 220. stavak 1. Carinskog zakonika Zajednice i članak 105. stavak 3. Carinskog zakonika Unije, carinske dugove preostale za naplatu čim su carinska tijela navedene države postala svjesna situacije koja je dovela do utvrđenja tih dugova.
1)

Uvodne napomene
Uvodno valja utvrditi da prigovor koji se temelji na članku 3. Carinskog zakonika Unije u vezi s člankom 4. stavkom 3. UFEU‑a, nema samostalan doseg u odnosu na onaj koji se temelji na članku 325. UFEU‑a koji je ispitan u točkama 208. do 258. ove presude. Naime, taj prigovor Komisija nije iznijela na temelju posebne argumentacije o odredbama na kojima se zasniva.
Usto, kao što je to nezavisni odvjetnik također istaknuo, u biti, u točki 173. svojeg mišljenja, u pogledu obveza koje države članice imaju radi suzbijanja bilo koje prijevare ili drugih oblika nezakonitih djelovanja usmjerenih protiv financijskih interesa Unije, članak 325. stavak 3. UFEU‑a nije poseban odraz općeg načela lojalne suradnje utvrđenog u članku 4. stavku 3. UEU‑a. Iz toga slijedi da nije potrebno zasebno ispitati navedeni prigovor (vidjeti u tom smislu presudu od 30. svibnja 2006., Komisija/Irska,
C‑459/03
,
EU:C:2006:345
, t.
169.
do
171.
).
S obzirom na to, valja ispitati je li, kao što to Komisija tvrdi, Ujedinjena Kraljevina povrijedila u okviru svojeg djelovanja radi borbe protiv predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti tijekom razdoblja povrede, s jedne strane, članak 13. Carinskog zakonika Zajednice i članak 46. Carinskog zakonika Unije jer prije carinjenja predmetne robe ta država nije provela carinske provjere zasnovane na analizi rizika, poput metode OLAF‑JRC‑a, koje omogućavaju otkrivanje uvoza čija vrijednost može biti umanjenja i kojem se, slijedom toga, mora provjeriti točnost deklarirane carinske vrijednosti te, s druge strane, članak 248. stavak 1. Provedbene uredbe br. 2454/93 i članak 244. Provedbene uredbe 2015/2447 jer navedena država nije zahtijevala polaganja osiguranja za uvoz za koji je tako otkriveno da mu je vrijednost možda umanjena.
U tom pogledu Komisija izvodi iz presude od 16. lipnja 2016., EURO 2004. Hungary (
C‑291/15
,
EU:C:2016:455
), zaključak da su u slučaju kada je roba deklarirana na krajnje niske carinske vrijednosti, a osobito na vrijednosti niže za više od 50 % prosječne statističke cijene, moguće osnovane sumnje u pogledu točnosti predmetnih carinskih deklaracija, tako da ta roba ne može biti puštena u slobodan promet, a da se prije toga ne provede provjera tako deklariranih vrijednosti. Poziva se također na presudu od 17. ožujka 2011., Komisija/Portugal (
C‑23/10
,
EU:C:2011:160
), kako bi utemeljila načelo prema kojem su u slučaju da carinska tijela raspolažu konkretnim indicijama o netočnosti carinskih deklaracija, što može dovesti do ubiranja carina nižih od onih koje se stvarno duguju, ta tijela dužna provjeriti te deklaracije i provesti potrebne provjere.
Ujedinjena Kraljevina, koju podupiru države članice intervenijenti, ističe da iz sudske prakse na koju se Komisija pozvala proizlazi da su carinska tijela država članica dužna provesti carinske provjere samo ako raspolažu konkretnim indicijama o netočnosti podataka na carinskoj deklaraciji. S druge strane, kada ta tijela samo gaje sumnju u pogledu točnosti tih podataka zasnovanu, primjerice, na utvrđenju razlike veće od 50 % između deklarirane vrijednosti i prosječne statističke vrijednosti, navedena tijela imaju samo mogućnost provesti takve provjere pri čemu nisu obvezana to učiniti.
U konkretnom slučaju, s obzirom na informacije kojima su raspolagala, ista tijela nisu imala konkretne indicije o umanjenju vrijednosti predmetnog uvoza, nego su u najboljem slučaju gajila osnovane sumnje u pogledu točnosti deklariranih carinskih vrijednosti u smislu sudske prakse, tako da su mogla provesti carinske provjere, ali nisu bila obvezana to učiniti. Isto tako, utvrđenje da je deklarirana carinska vrijednost bila za više od 50 % niža od prosječne statističke vrijednosti i, prema tome, niža od praga NPC‑a iz metode OLAF‑JRC‑a nije konkretna indicija o umanjenju te carinske vrijednosti, nego u najboljem slučaju razlog za gajenje osnovanih sumnji u pogledu njezine točnosti i, prema tome, nije obvezivalo tijela Ujedinjene Kraljevine da provjere točnost navedene carinske vrijednosti.
U tom pogledu, dovoljno je, u ovom stadiju, navesti, s jedne strane, da predmetna prijevara u smislu umanjenja vrijednosti jest prijevara velikog obujma koja uključuje uvoz kroz relativno dugo razdoblje u cijelu Uniju i, osobito, u Ujedinjenu Kraljevinu, velikih količina robe s iznimno niskim deklariranim vrijednostima zbog čega je na prvi pogled sumnjiva, i to od strane takozvanih nepostojećih poduzetnika koji očito izlažu Uniju uvozu rizičnom za njezine financijske interese zbog posljedičnih gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava koji su u vrlo velikoj mjeri nenaplativi. U tom kontekstu znanje carinskih tijela Ujedinjene Kraljevine povodom, među ostalim, informacija koje su priopćili OLAF i Komisija o obujmu i osobitostima te prijevare kao i o velikim financijskim rizicima koji zbog nje nastaju za Uniju, značilo je da su ta tijela raspolagala dovoljno konkretnim indicijama u vezi s netočnošću podataka na znatnom broju carinskih deklaracija u pogledu vrijednosti predmetnih proizvoda iz Kine, što ih je stoga obvezivalo da poduzmu mjere carinskih provjera prikladne da se sustavno provjerava ta vrijednost za dotični uvoz kako bi se u konačnici osiguralo potpuno i djelotvorno plaćanje carina koje se duguju.
S druge strane, u takvom kontekstu prijevare informacija koja za carinska tijela država članica proizlazi iz okolnosti da je za uvoz po vrlo niskim cijenama utvrđeno na temelju profila rizika poput profila NPC-â iz metode OLAF‑JRC‑a, da njegova vrijednost može biti umanjena, mogla je tim tijelima pružiti konkretne indicije da su podaci na carinskim deklaracijama za proizvode obuhvaćene tim profilom rizika bili netočni i morali su, slijedom toga, biti predmet carinskih provjera prije carinjenja predmetne robe.
S obzirom na ta uvodna razmatranja, valja posljedično ispitati prigovore iz točke 259. ove presude, uz iznimku onog koji se temelji na povredi članka 3. Carinskog zakonika Unije u vezi s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a.
2)

Povreda obveza određenih člankom 13. Carinskog zakonika Zajednice i člankom 46. Carinskog zakonika Unije
i)

Argumentacija stranaka
U pogledu propusta koji je stavljen Ujedinjenoj Kraljevini na teret i temelji se na povredi članka 13. Carinskog zakonika Zajednice i članka 46. Carinskog zakonika Unije, Komisija smatra da u okviru svojeg djelovanja radi borbe protiv predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti tijekom razdoblja povrede ta država nije provela carinske provjere prije carinjenja predmetne robe zasnovane na analizi rizika poput analize rizika iz metode OLAF‑JRC‑a na temelju koje se može otkriti uvoz čija vrijednost može biti umanjenja i prilikom kojih se, slijedom toga, mora provjeriti točnost deklarirane carinske vrijednosti.
U tom pogledu iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da Komisija ne stavlja Ujedinjenoj Kraljevini na teret to da nije primijenila metodu OLAF‑JRC‑a, nego umjesto toga činjenicu da nije poduzela osnovne mjere koje je OLAF preporučio, to jest, među ostalim, provjere zasnovane na profilima rizika koji se primjenjuju
ex ante
. Komisija priznaje da ta metoda nije bila pravno obvezujuća za države članice te, iako smatra da je bilo poželjno primijeniti profile ili pragove rizika koji su ustanovljeni na razini Unije, poput NPC-â, i utvrđeni primjenom navedene metode, ona tvrdi, a da joj Ujedinjena Kraljevina ne proturječi s tim u vezi, da je uvijek prihvaćala da države članice primjenjuju vlastite profile ili pragove rizika pod uvjetom da su usporedivi ili stroži od NPC-â.
Ujedinjena Kraljevina tvrdi da je carinske provjere koje je provela tijekom razdoblja provjere radi suzbijanja predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti zasnovala na analizi rizika. Ta analiza polazi u bitnome od primjene profila rizika kojim se želi prepoznati, a potom provjeriti ograničena skupina gospodarskih subjekata koji redovito uvoze predmetne proizvode po vrlo niskim cijenama i koji su okvalificirani kao „visokorizični uvoznici” i dovodi, ovisno o okolnostima, do izdavanja naloga za naknadnu naplatu poput naloga C 18. Stoga u okviru operacije Breach, koja je pokrenuta u svibnju 2015. i još je uvijek u tijeku, 239 „visokorizičnih uvoznika” bilo je prepoznato u svrhu primjene tog profila rizika. Radi se o „legitimnoj i razumnoj strategiji” jer je praksa pokazala da velika većina predmetnog uvoza potječe samo od 129 gospodarskih subjekata od ukupno 20000 gospodarskih subjekata koji uvoze predmetne proizvode iz Kine.
ii)

Ocjena Suda
Članak 13. stavak 2. Carinskog zakonika Zajednice, koji je primjenjiv na dio razdoblja povrede koji završava 30. travnja 2016., predviđao je u svojem prvom podstavku da se carinske provjere, osim provjera na licu mjesta, moraju temeljiti na „analizi rizika uz korištenje metoda automatske obrade podataka”, radi utvrđivanja i kvantifikacije rizika i razvoja potrebnih mjera za procjenu rizika na temelju mjerila razvijenih na nacionalnoj razini, na razini Unije i, prema potrebi, na međunarodnoj razini, a u svojem drugom podstavku da se „postupak Odbora” koristi za utvrđivanje „zajedničkog okvira za upravljanje rizikom” i za utvrđivanje „zajedničkih mjerila” i „prioritetnih nadzornih područja”.
Te su obveze ponovljene, prema izmijenjenoj formulaciji, u članku 46. stavcima 2. i 3. Carinskog zakonika Unije koji je primjenjiv na dio razdoblja povrede koji je počeo 1. svibnja 2016.
Članak 46. stavak 2. Carinskog zakonika Unije predviđa da se carinske provjere, osim nasumičnih provjera, „ponajprije temelje na analizi rizika pomoću tehnika elektroničke obrade podataka”, s ciljem prepoznavanja i procjene rizika i donošenja potrebnih protumjera, na temelju kriterija koji su izrađeni na nacionalnoj razni i razini Unije, a po potrebi i na međunarodnoj razini. Članak 46. stavak 3. tog zakonika određuje da se carinske provjere obavljaju unutar „zajedničkog okvira upravljanja rizikom” koji se temelji na razmjeni informacija o riziku i rezultatima analize rizika između carinskih uprava i utvrđuje „zajedničke kriterije i standarde za rizike”, „mjere provjere i prioritetna područja provjere”.
Članak 46. stavak 4. navedenog zakonika obvezuje usto carinska tijela država članica da provode „upravljanje rizikom”.
U članku 46. stavcima 6. i 7. istog zakonika navedeni su elementi o kojima se mora voditi računa prilikom, među ostalim, uspostavljanja „zajedničkih kriterija i standarda za rizike” i elementi koje ti kriteriji i standardi moraju uključivati.
Nesporno je da tijekom razdoblja povrede Komisija nije utvrdila zajedničke kriterije ili standarde za rizike u obliku akta obvezujućeg za države članice, iako je 21. kolovoza 2014. putem komunikacije donijela strategiju i akcijski plan za upravljanje rizicima u carinskim pitanjima (Komunikacija Komisije Europskom parlamentu, Vijeću i Europskom gospodarskom i socijalnom odboru o Strategiji EU‑a i Akcijskom planu za upravljanje rizicima u carinskim pitanjima: Rješavanje rizika, jačanje sigurnosti lanca opskrbe i olakšavanje trgovine (COM/2014/527
final
)). Kao što je to Portugalska Republika primijetila na raspravi i kao što to potvrđuju točke 13. i 15. posebnog izvješća br. 4/2021 Revizorskog suda naslovljenog, „Carinske provjere: nedovoljna usklađenost nepovoljno utječe na financijske interese EU‑a”, Komisija je 31. svibnja 2018. donijela prvu obvezujuću odluku kojom su utvrđeni zajednički kriteriji i standardi za financijske rizike u obliku dokumenta s ograničenim pristupom (nosi oznaku „EU restricted”) koji je u prosincu 2019. dopunjen neobvezujućim „smjernicama”.
Za metodu OLAF‑JRC‑a, kako su je OLAF i Komisija preporučili državama članicama i kako je izložena, među ostalim, u smjernicama za PKM Discount u svrhu primjene u okviru te operacije, može se, zato što sadržava, među ostalim, opis rizika i čimbenika ili pokazatelja rizika koje treba upotrebljavati radi odabira robe koju treba podvrgnuti carinskim provjerama te određuje narav carinskih provjera koje carinska tijela trebaju provesti, smatrati da primjenjuje zajedničke neobvezujuće kriterije za rizike koji su dio zajedničkog okvira upravljanja rizicima.
Valja naglasiti da je, zato što se carinskim provjerama želi u konačnici spriječiti i suzbiti prijevare u carinskom postupku Unije, svaka zajednička neobvezujuća mjera koja bi se mogla donijeti ili preporučiti u vezi s kriterijima za analizu i upravljanje rizicima iz članka 13. stavka 2. prvog i drugog podstavka Carinskog zakonika Zajednice i članka 46. stavaka 2. i 3. Carinskog zakonika Unije, dio borbe protiv prijevara iz članka 325. UFEU‑a. Iz članka 325. stavaka 1. i 3. UFEU‑a proizlazi da borba protiv prijevara podrazumijeva usku suradnju, s jedne strane, između država članica i Unije te, s druge strane, među samim državama članicama.
U tom pogledu budući da se zajednički okvir upravljanja rizicima u kojem se provode carinske provjere zasniva, u skladu s člankom 46. stavkom 3. Carinskog zakonika Unije, osim na zajedničkim kriterijima i standardima za rizike, i na razmjeni informacija o riziku i rezultatima analiza rizika između carinskih uprava te na mjerama carinskih provjera i prioritetnim područjima provjere, on je posebni odraz članka 325. stavka 3. UFEU‑a, u kojem je navedeno da države članice koordiniraju svoje djelovanje usmjereno na zaštitu financijskih interesa Unije od prijevara, tako da uz pomoć Komisije organiziraju blisku i redovitu suradnju među nadležnim tijelima.
Stoga, kada se preporuče takvi zajednički neobvezujući kriteriji za analizu i upravljanje rizicima države članice, iako u načelu nisu formalno obvezane takvim kriterijima, dužne su na temelju te obveze suradnje na odgovarajući način uzeti ih u obzir ili ih slijediti u slučaju u kojem nisu izradile nacionalne kriterije koji su barem toliko učinkoviti kao oni koje je preporučila Unija.
Iz toga slijedi da je, u skladu s obvezama koje je imala na temelju odredaba članka 13. Carinskog zakonika Zajednice i članka 46. Carinskog zakonika Unije, u vezi s člankom 325. UFEU‑a, Ujedinjena Kraljevina barem morala kada je, tijekom razdoblja povrede, uspostavljala svoj sustav analize i upravljanja rizicima, voditi na odgovarajući način računa – s obzirom na
modus operandi
i posebna obilježja predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti koja su poznata toj državi – o profilima rizika i vrstama carinskih provjera koje su joj OLAF i Komisija preporučili da primijeni radi suzbijanja te prijevare, i to unatoč neobvezatnosti kriterija koji se primjenjuju u vezi s rizicima.
Mora se utvrditi da unatoč ponovljenim preporukama OLAF‑a i Komisije Ujedinjena Kraljevina nije, osim tijekom operativnog razdoblja ZCO‑a Snake, to jest razdoblja od 17. veljače do 17. ožujka 2014., provodila carinske provjere prije puštanja predmetne robe na temelju profila rizika poput pragova rizika iz metode OLAF‑JRC‑a ili drugih profila rizika s usporedivim stupnjem učinkovitosti.
S obzirom na to i kao što to proizlazi iz točke 281. ove presude, Ujedinjena Kraljevina nije u situaciji, koju obilježava nepostojanje obvezujućih mjera Unije, bila dužna slijediti takve preporuke, pod uvjetom da su kriteriji za analizu i upravljanje rizicima koje je donijela bili barem usporedivi u pogledu učinkovitosti s onima koje je Unija preporučila, ako ne i učinkovitiji od njih.
Na sastanku održanom 28. srpnja 2015. carinska tijela Ujedinjene Kraljevine navela su OLAF‑u da je upotreba pokazatelja rizika koji počivaju na prosječnim cijenama kontraproduktivna i neproporcionalna, uzimajući u obzir obujam uvoza na državno područje te države članice.
Ujedinjena Kraljevina tvrdi, među ostalim, u odgovoru na pitanja koja je Sud postavio da je radije izradila vlastite učinkovitije nacionalne profile rizika, zato što je smatrala da su profili rizika iz metode OLAF‑JRC‑a bili nedovoljno precizni, osobito zato što su doveli do lažnih pozitivnih slučajeva u pogledu legitimnog uvoza izvršenog po vrlo niskim cijenama za dobro poznate trgovačke lance. Činjenica da su oni u konačnici bili operativni tek od 12. listopada 2017., to jest na datum pokretanja operacije Swift Arrow, objašnjena je složenošću tog postupka i velikim sredstvima koja im je trebalo dodijeliti.
Tu argumentaciju valja odbiti.
Naime, valja naglasiti, s jedne strane, ozbiljnost i opseg predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti kao i velike financijske rizike koje je ona očito podrazumijevala za Uniju i koji su, osim toga, bili poznati Ujedinjenoj Kraljevini, koju su OLAF i Komisija u više navrata upozoravali na to i, s druge strane, činjenicu da je Ujedinjena Kraljevina bila barem dužna prilikom izrade svojeg sustava za analizu i upravljanje rizicima na odgovarajući način voditi računa o kriterijima za rizike koje su joj OLAF i Komisija u različitim navratima preporučili da primijeni, a osobito o pragovima rizika poput NPC-â iz metode OLAF‑JRC‑a koji se primjenjuju prije carinjenja predmetne robe.
U tim okolnostima Ujedinjena Kraljevina nije mogla, do dovršenja rada na uspostavi vlastitih navodno učinkovitijih pragova rizika, odbiti primijeniti bilo koji profil rizika na temelju kojeg se prije carinjenja te robe može prepoznati uvoz po vrlo niskim cijenama koji predstavlja velik rizik od umanjenja vrijednosti, kako bi se carinske provjere primijenile prije puštanja navedene robe u slobodan promet.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da, s jedne strane, Komisija ne predbacuje Ujedinjeni Kraljevini to da nije pravilno primijenila profile rizika iz metode OLAF‑JRC‑a, nego umjesto toga činjenicu da u okviru svojeg mehanizma za analizu i upravljanje rizicima nije prije pokretanja operacije Swift Arrow primijenila nikakav profil rizika prije carinjenja predmetne robe, iako se samo na temelju te metode mogao otkriti uvoz čija vrijednost može biti umanjena, kako bi se carinske provjere usmjerile na njega prije puštanja te robe.
S druge strane, iz analize članka 325. UFEU‑a provedene u točkama 208. do 220. ove presude proizlazi da se, s obzirom na obilježja predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti, protumjere koje omogućavaju učinkovitu i odvraćajuću borbu protiv nje, nisu mogle ograničiti na naknadnu naplatu davanja jer je ona općenito bila osuđena na neuspjeh u pogledu nepostojećih poduzetnika, ali su morale uključivati carinske provjere prije puštanja u slobodan promet robe deklarirane na iznimno niske cijene.
U skladu s člankom 13. Carinskog zakonika Zajednice i člankom 46. Carinskog zakonika Unije, u vezi s člankom 325. UFEU‑a, Ujedinjena Kraljevina bila je u svrhu osiguranja učinkovitog i odvraćajućeg suzbijanja prijevara dužna odabrati carinske deklaracije koje se moraju podvrgnuti takvim provjerama
ex ante
na temelju analize rizika pomoću tehnika elektroničke obrade podataka, a što je ona propustila učiniti tijekom cijelog razdoblja povrede, osim u pogledu operativnog razdoblja ZCO‑a Snake od 17. veljače do 17. ožujka 2014.
Budući da svoj prigovor Komisija zasniva samo na tom propustu, ne treba ispitati različite prigovore usmjerene protiv metode OLAF‑JRC‑a koja je upotrijebljena kao alat za analizu rizika, s obzirom na to da su njome propisani proizvoljni ili čak previše uključivi pragovi rizika uzimajući u obzir velik broj lažnih pozitivnih slučajeva koji su nastali na temelju nje i koji se odnose na uvoz po niskim, ali legitimnim cijenama, koji su izvršili maloprodajni trgovački lanci.
Za svaki se slučaj može navesti da zato što iz studija priloženih OLAF‑ovu izvješću proizlazi da su NPC‑i, upotrijebljeni kao pragovi rizika u okviru metode OLAF‑JRC‑a, bili utvrđeni pomoću PPC-â na osnovi znanstvenih istraživanja koje je proveo JRC i uključuju analize histograma i cjenovnu distribuciju različitih vrsta uvoza, nije razvidno da su oni proizvoljni, nego zasnovani na objektivnim i neutralnim kriterijima.
Usto, budući da se pragovi rizika iz metode OLAF‑JRC‑a koje čine NPC‑i, zasnivaju na prosječnim statističkim cijenama, to jest PPC‑ima i namjena im je samo prepoznati uvoz s visokim rizikom od umanjenja vrijednosti kako bi se provjerile deklarirane carinske vrijednosti u pogledu tog uvoza, a ne odrediti je li vrijednost navedenog uvoza doista umanjena, oni po samoj naravi uključuju određenu stopu lažnih pozitivnih slučajeva.
Stoga se, suprotno onome što Ujedinjena Kraljevina tvrdi, pouzdanost NPC-â kao profila rizika ne može dovesti u pitanje samo zbog činjenice, pod pretpostavkom da je ova potonja dokazana, da je 11,2 % po obujmu legitimnog uvoza koji su izvršili neki dobro poznati trgovački lanci bilo deklarirano na vrijednosti niže od tih cijena. Proizlazi, naime, da je takva stopa lažnih pozitivnih slučajeva razumna s obzirom na koristan doprinos NPC-â u otkrivanju predmetnih prijevara u smislu umanjenja vrijednosti.
Naposljetku, kao što je to nezavisni odvjetnik također istaknuo u točki 209. svojeg mišljenja, Komisija je u odgovoru na pitanja koja je Sud postavio istaknula, pri čemu joj Ujedinjena Kraljevina ne proturječi s tim u vezi, s jedne strane, da su NPC‑i bili uvedeni, a potom primijenjeni kao profili rizika u okviru PKM‑a Discount u 2011., zatim u okviru ZCO‑a Snake u 2014. nakon detaljnog raspravljanja među državama članicama i sporazuma među ovim potonjima te, s druge strane, da određivanje NPC-â na razinu od 50 % PPC-â nije, kao takvo, dovela u pitanje niti jedna država članica tijekom razdoblja povrede.
S obzirom na prethodna razmatranja, valja prihvatiti prvi tužbeni razlog u dijelu u kojem se temelji na tome da je Ujedinjena Kraljevina povrijedila članak 13. Carinskog zakonika Zajednice i članak 46. Carinskog zakonika Unije jer u okviru svojeg djelovanja radi borbe protiv predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti tijekom razdoblja povrede ta država nije provela carinske provjere zasnovane na analizi rizika prije carinjenja predmetne robe.
3)

Povreda obveza određenih člankom 248. stavkom 1. Provedbene uredbe br. 2454/93 i člankom 244. Provedbene uredbe 2015/2447
Kao što je to istaknuto u točki 259. ove presude, Komisija stavlja na teret Ujedinjenoj Kraljevini da je povrijedila obveze iz članka 248. stavka 1. Provedbene uredbe br. 2454/93 i članka 244. Provedbene uredbe 2015/2447, pri čemu te odredbe obvezuju carinska tijela da zahtijevaju polaganje dovoljnog osiguranja kada smatraju da provjera carinske deklaracije može dovesti do višeg iznosa davanja od onog koji proizlazi iz podataka iz carinske deklaracije.
Iako je u tom pogledu točno, kao što to tvrdi Ujedinjena Kraljevina, da članak 248. stavak 1. Provedbene uredbe br. 2454/93 i članak 244. Provedbene uredbe 2015/2447 daju zbog upotrebe glagola „smatrati” određenu marginu prosudbe carinskim tijelima država članica, kada odlučuju o nužnosti da se zahtijeva polaganje osiguranja, ta je margina prosudbe ograničena, kao što je to nezavisni odvjetnik također istaknuo, u biti, u točki 218. svojeg mišljenja, načelom djelotvornosti postavljenim u članku 325. stavku 1. UFEU‑a na temelju kojeg se djelotvorna zaštita financijskih interesa Unije treba osigurati od bilo koje prijevare ili drugih oblika nezakonitih djelovanja usmjerenih protiv njezinih financijskih interesa.
Kao što je to naglašeno u točkama 220. i 251. ove presude, doseg načela djelotvornosti, u dijelu u kojem se ovo potonje primjenjuje na posebnu obvezu koju države članice imaju na temelju članka 325. stavka 1. UFEU‑a da zajamče djelotvorno i potpuno ubiranje vlastitih sredstava Unije koja čine carine, ne može se utvrditi apstraktno i statički jer ovisi o obilježjima dotične prijevare ili nezakonitog djelovanja koja se, osim toga, mogu s vremenom promijeniti.
U konkretnom slučaju valja podsjetiti na to da je predmetnu prijevaru u smislu umanjenja vrijednosti obilježavao uvoz velikih količina predmetnih proizvoda iz Kine po krajnje sniženim cijenama od strane takozvanih poduzetnika feniksa koji su osnovani posebno radi provedbe te prijevare i koji su imali samo minimalnu imovinu i nestali su ili bili predmet likvidacije čim ih se provjeravalo u pogledu točnosti carinskih vrijednosti koje su deklarirali, zbog čega je u vrlo velikoj većini slučajeva bilo kakva naknadna naplata davanja bila unaprijed bezizgledna.
U takvom kontekstu prijevare djelotvorna zaštita financijskih interesa Unije od znatnih gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava koji mogu proizaći iz neubiranja velikih iznosa carina u vezi s tim masovnim uvozom čija je vrijednost očito prijevarom umanjena zahtijeva, osim uspostave profila rizika na temelju kojeg se automatski može otkriti uvoz koji predstavlja velik rizik od umanjenja vrijednosti i posljedično se mora provjeriti u pogledu točnosti deklariranih carinskih vrijednosti, i sustavno pozivanje na polaganje osiguranja u pogledu navedenog uvoza.
Kao što je to utvrđeno u točki 247. ove presude, nesporno da je tijekom razdoblja povrede Ujedinjena Kraljevina zahtijevala polaganje osiguranja samo vrlo iznimno za vrijeme operativnog razdoblja ZCO‑a Snake za ukupni iznos koji je predstavljao samo 0,4144 % ukupnog iznosa dodatnih carina potraživanih u nalozima C 18 Snake, pri čemu su ta osiguranja, osim toga, nadoknađena nakon poništenja naloga na koje su se odnosila.
Ujedinjena Kraljevina osporava postojanje te povrede ističući, kao prvo, da zato što njezina carinska tijela nisu raspolagala podacima s kojima se mogao izračunati iznos osiguranja na temelju pouzdane zamjenske vrijednosti, ova potonja mogla su se s uspjehom osporavati u okviru upravnih i sudskih postupaka da su izračunana na temelju PPC‑a.
Tu argumentaciju valja odbiti.
Naime kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo, u biti, u točki 224. svojeg mišljenja, s obzirom na to da je Ujedinjena Kraljevina bila odgovorna za točno određivanje deklariranih carinskih vrijednosti pri uvozu na njezino državno područje primjenom carinskih provjera koje su, s obzirom na osobitosti predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti, morale uključivati provjere prije carinjenja dotične robe, na carinskim je tijelima Ujedinjene Kraljevine bilo da od dotičnih gospodarskih subjekata zahtijevaju pružanje informacije o kvaliteti te robe i uzmu uzorke u okviru fizičkih provjera, što bi tim tijelima omogućilo da raspolažu podacima nužnima za određivanje zamjenske vrijednosti koja se može upotrijebiti za izračun točnog iznosa tih osiguranja.
U tom kontekstu, da je u okviru ZCO‑a Snake OLAF pokušao poduprijeti djelovanje država članica tražeći od kineskih tijela dostavu izvoznih cijena koje se mogu upotrijebiti za određivanje zamjenskih vrijednosti robe vrijednost čijeg uvoza je bila umanjena, okolnost da su u konačnici ta tijela dostavila relativno malo tih izvoznih cijena i da je u okviru sudskih postupaka upotreba dostavljenih cijena bila, usto, podvrgnuta strogim ograničenjima ne može dovesti u pitanje činjenicu da je Ujedinjena Kraljevina trebala, a ne OLAF ili Komisija, ustrojiti svoj mehanizam za borbu protiv predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti na način da može raspolagati s dovoljno podataka o vrijednosti predmetne robe poput podataka o njezinoj kvaliteti ili razini dovršenosti.
Kao drugo, Ujedinjena Kraljevina osporava povredu obveze koja se temelji na povredi članka 248. stavka 1. Provedbene uredbe br. 2454/93 i članka 244. Provedbene uredbe 2015/2447, uz obrazloženje da obveza sustavnog polaganja osiguranja neopravdano šteti pravu na vlasništvo dotičnih uvoznika i slijedom toga je suprotna članku 17. Povelje i članku 1. Dodatnog protokola br. 1. uz Europsku konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisanog u Parizu 4. 20. ožujka 1952.
U tom pogledu, kao što je to navedeno u točkama 220. i 251. ove presude, iz sudske prakse Suda o članku 325. stavku 1. UFEU‑a proizlazi da se obveza da se zajamči djelotvorno i potpuno ubiranje vlastitih sredstava Unije koja čine carine nameće uz nužno poštovanje temeljnih prava zajamčenih Poveljom i općim načelima prava Unije.
U konkretnom slučaju Komisija predbacuje Ujedinjenoj Kraljevini da nije sustavno zahtijevala polaganje osiguranja prije carinjenja predmetne robe samo za uvoz čija je deklarirana vrijednost bila niža od praga rizika i koji je, slijedom toga, predstavljao veliki rizik od umanjenja vrijednosti.
Osim toga, mora se utvrditi, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 222. svojeg mišljenja, da Ujedinjena Kraljevina ne objašnjava zbog kojih bi konkretnih razloga takva obveza sustavnog polaganja osiguranja za uvoz za koji je profilom rizika otkriveno da predstavlja velik rizik od umanjenja vrijednosti činila povredu prava na vlasništvo dotičnih gospodarskih subjekata.
Usto, iako obveza sustavnog polaganja osiguranja za takav uvoz može sadržavati ograničenje temeljnog prava na vlasništvo, takvo je ograničenje očito opravdano s obzirom na pretpostavke utvrđene u članku 52. stavku 1. Povelje.
Naime, u skladu s tom odredbom, to je ograničenje predviđeno zakonom i poštuje bit prava na vlasništvo kao i načelo proporcionalnosti, ako je navedeno ograničenje potrebno i ako zaista odgovara ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija.
U tom pogledu, ponajprije, obveza sustavnog polaganja osiguranja za uvoz koji predstavlja velik rizik od umanjenja vrijednosti zaista odgovara cilju od općeg interesa priznatom u članku 325. UFEU‑a da se zaštite financijski interesi Unije, a osobito da u tu svrhu carinska tijela država članica poduzmu prikladne mjere carinskih provjera kako bi se osiguralo djelotvorno i potpuno ubiranje tradicionalnih vlastitih sredstava koja čine carine.
Potom, uzimajući u obzir činjenicu da se osiguranje otpušta čim dotični uvoznik podmiri davanja koja se stvarno duguju ili kada se nakon provjere utvrdi da je on točno deklarirao carinsku vrijednost predmetne robe, obveza da se, čak i sustavno, polaže takvo osiguranje strogo je privremena i poštuje bit prava na vlasništvo i načelo proporcionalnosti.
Naposljetku, proporcionalnost takve obveze također se odnosi na činjenicu da Komisija konkretno predbacuje Ujedinjenoj Kraljevini da je nije odredila samo za uvoz koji predstavlja velik rizik od umanjenja vrijednosti i koji je otkriven prije puštanja te robe pomoću automatiziranog profila rizika.
Naime, u pogledu takvog uvoza carinska tijela moraju u skladu s člankom 181.a Provedbene uredbe br. 2454/93 i člankom 140. Provedbene uredbe 2015/2447 gajiti sumnje u pogledu deklarirane carinske vrijednosti jer ih se ne može uvjeriti da potonja predstavlja ukupni plaćeni iznos ili iznos koji treba platiti i stoga su dužna zaključiti da se provjerom predmetnih carinskih deklaracija može utvrditi veći iznos dospjelih davanja od onog dobivenog na temelju podataka iz tih carinskih deklaracija, u smislu članka 248. Provedbene uredbe br. 2454/93 i članka 244. Provedbene uredbe 2015/2447.
S obzirom na prethodna razmatranja, valja zaključiti da zato što je, zapravo, tijekom razdoblja povrede ograničila svoj mehanizam carinskih provjera za borbu protiv predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti na mjere koje se primjenjuju nakon carinjenja predmetne robe, poput naloga za naknadnu naplatu davanja, te je u taj mehanizam propustila sustavno uvrštavati mjere koje se primjenjuju prije tog carinjenja, a osobito carinske provjere uvoza za koji je otkriveno da predstavlja velik rizik od umanjenja vrijednosti putem automatiziranog profila rizika kao i sustavno polaganje osiguranja za taj uvoz, Ujedinjena Kraljevina nije poštovala obveze koje je imala na temelju članka 13. Carinskog zakonika Zajednice, članka 46. Carinskog zakonika Unije, članka 248. stavka 1. Provedbene uredbe br. 2454/93 i članka 244. Provedbene uredbe 2015/2447.
Taj zaključak polazi zapravo od utvrđenja o neučinkovitosti i, u konkretnom slučaju, očitoj neučinkovitosti mehanizma carinskih provjera koji je Ujedinjena Kraljevina primjenjivala tijekom razdoblja povrede radi suzbijanja predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti, zbog činjenice da taj mehanizam, po tome što je bio usmjeren na carinske provjere koje se primjenjuju nakon carinjenja predmetne robe, nije bio prilagođen obilježjima te prijevare, iako je od početka tog razdoblja ta država imala dovoljno spoznaja o njoj.
Kao što je to nezavisni odvjetnik također istaknuo, u biti, u točki 227. svojeg mišljenja, taj zaključak koji se odnosi na ovdje očitu neprikladnost i nedostatnost carinskih provjera koje je Ujedinjena Kraljevina izvršila tijekom razdoblja povrede radi suzbijanja predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti nije doveden u pitanje argumentacijom koju je ta država istaknula i prema kojoj je potonja sudjelovala u operacijama carinskih provjera na razini Unije, poput PKM‑a Discount u 2011., ZCO‑a Snake u 2014. ili operacije Octopus u 2016. te je vodila vlastite operacije poput operacija Breach ili Samurai.
Naime, na carinskim je tijelima država članica da osiguraju primjenu carinskog prava Unije, a osobito da provode prikladne carinske provjere kako bi djelotvorno zaštitila njezine financijske interese. Kako bi ta zadaća bila uspješno izvršena potrebno je da ta tijela provode neprestane, dosljedne i sustavne napore, koji se ne mogu samo odnositi na povremeno sudjelovanje u carinskim operacijama čiji su učinci samo privremeni. Usto, mjerama carinskih provjera poduzetih na razini Unije nastoji se, doduše, poduprijeti države članice, ali njima se ne mogu zamijeniti kontrolne mjere radi djelotvorne zaštite financijskih interesa Unije koja je na njima.
U tom je pogledu nesporno da je operacija Breach, koju su tijela Ujedinjene Kraljevine pokrenula u svibnju 2015., bila prva mjera carinskih provjera Ujedinjene Kraljevine konkretno namijenjena suzbijanju predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti i da je operacija Swift Arrow bila prva mjera Ujedinjene Kraljevine koja je u mehanizam carinskih provjera sustavno uvrštavala provjere koje se provode prije carinjenja uvoza otkrivenog pomoću profila rizika.
Kao što to Komisija tvrdi, očita neučinkovitost mjera koje je Ujedinjena Kraljevina poduzela tijekom razdoblja povrede radi suzbijanja predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti i, obratno, djelotvornost i odvraćajuća narav mehanizma koji sustavno uključuje carinske provjere koje se provode prije carinjenja predmetne robe i zasnivaju na profilu rizika također proizlaze iz statističkih podataka koje je Komisija pružila.
Naime, ti statistički podaci koji se nalaze, među ostalim, u prilogu odgovorima te institucije na pitanja koja je Sud postavio, potvrđuju, s jedne strane, da se tijekom razdoblja povrede obujam uvoza deklariranog carini u Ujedinjenoj Kraljevini po cijenama nižim od NPC‑a (to jest, 50 % PPC‑a), osobito onog deklariranog po cijenama nižim od 10 % PPC‑a i, slijedom toga, po iznimno niskim cijenama, znatno povećavao iz godine u godinu, iako je obujam uvoza izvršenog po cijenama višim od NPC‑a ostao relativno stabilan.
Tako se obujam uvoza izvršenog po cijenama nižim od 10 % PPC‑a povećao s 4189937 kg u 2011. na 314088517 kg u 2016. Za razdoblje povrede obujam uvoza izvršenog po deklariranim cijenama nižim od NPC‑a činio je 41 % ukupnog uvoza predmetnih proizvoda iz Kine. Za to razdoblje 69,5 % uvoza izvršenog po deklariranim cijenama nižim od NPC‑a odnosilo se na uvoz izvršen po deklariranim cijenama nižima od 10 % PPC‑a.
Usto, iako je u prosincu 2012. 51 % uvoza izvršenog po cijenama nižima od NPC‑a bilo deklarirano po cijeni nižoj od 10 % PPC‑a, u prosincu 2016. ta je stopa narasla na 85 %.
S druge strane, statistički podaci koje je Komisija pružila nesporno otkrivaju da se od pokretanja operacije Swift Arrow, prve operacije tijela Ujedinjene Kraljevine koja u mehanizam carinskih provjera sustavno uključivala inspekcije koje se provode prije carinjenja uvoza za koji je na temelju automatiziranog profila rizika otkriveno da predstavlja velik rizik od umanjenja vrijednosti, uvoz izvršen po deklariranim cijenama nižima od NPC‑a odmah počeo smanjivati sve dok nije nestao u prostoru od nekoliko mjeseci. Naime, taj uvoz kojem je umanjena vrijednost pao je za 90 % u samo tri mjeseca.
4)

Povreda obveza određenih člankom 220. stavkom 1. Carinskog zakonika Zajednice i člankom 105. stavkom 3. Carinskog zakonika Unije
Kao što je to istaknuto u točki 207. ove presude, valja ispitati ovaj prigovor koji se temelji na trajnoj povredi obveza koje proizlaze iz članka 220. stavka 1. Carinskog zakonika Zajednice i članka 105. stavka 3. Carinskog zakonika Unije u dijelu u kojem u pogledu predmetnog uvoza Ujedinjena Kraljevina nije knjižila carinske dugove preostale za naplatu čim su njezina carinska tijela postala svjesna situacije koja je dovela do utvrđenja tih dugova.
Ujedinjena Kraljevina osporava taj prigovor ističući, u biti, da je dodatne carinske dugove morala knjižiti jedino da je bila dužna provjeriti predmetne carinske deklaracije jer je izračun dodatnih davanja koja se zakonito duguju moguć samo ako su te carinske deklaracije bile prvo provjerene. Ujedinjena Kraljevina nije bila dužna provjeriti navedene carinske deklaracije čija je vrijednost bila niža od pragova koje je OLAF utvrdio i zapravo ih nije provjerila. U svakom slučaju, ta obveza da se davanja knjiže na račune vlastitih sredstava Unije zahtijevala je da Ujedinjena Kraljevina raspolaže točnim iznosima koji se duguju i koje nije knjižila. Čak i da je Ujedinjena Kraljevina izvršila provjere, ta država ne bi raspolagala tim informacijama.
U tom pogledu, budući da svojim prigovorom koji se temelji na povredi članka 220. stavka 1. Carinskog zakonika Zajednice i članka 105. stavka 3. Carinskog zakonika Unije Komisija predbacuje Ujedinjenoj Kraljevini, u pogledu uvoza izvršenog tijekom cijelog razdoblja povrede, da u rokovima predviđenima u tim odredbama nije knjižila sve carine koje se duguju, iz ispitivanja prvog tužbenog razloga proizlazi da kršeći članak 325. stavak 1. UFEU‑a i Carinski zakonik Unije carinska tijela Ujedinjene Kraljevine nisu poduzela mjere carinskih provjera radi provjere deklariranih carinskih vrijednosti u pogledu tog uvoza.
Proizlazi da za navedeni uvoz ta carinska tijela nisu poštovala obvezu koju su imala da prikladnim carinskim provjerama osiguraju da se carinske vrijednosti točno utvrde prema pravilima carinskog prava Unije.
Slijedom navedenog, time što su za isti uvoz izračunala iznose carina na temelju netočnih vrijednosti jer su očito preniske, a potom knjižila te iznose davanja, carinska tijela Ujedinjene Kraljevine nisu, suprotno članku 220. stavku 1. Carinskog zakonika Zajednice i članku 105. stavku 3. Carinskog zakonika Unije, djelotvorno knjižila sve carine koje se duguju u rokovima predviđenima u tim odredbama.
Osobito nisu pravodobno knjižila, kršeći navedene odredbe, iznose koji su odgovarali razlici koja postoji između davanja izračunanih na temelju nepravilno deklariranih vrijednosti i davanja koja bi se utvrdila da su bila izračunana na temelju stvarnih vrijednosti predmetne robe u skladu s pravilima prava Unije u području određivanja carinske vrijednosti.
S obzirom na prethodna razmatranja valja prihvatiti prvi tužbeni razlog u dijelu u kojem se temelji na tome da je Ujedinjena Kraljevina povrijedila obveze koje je imala na temelju članka 325. stavka 1. UFEU‑a, članka 13. i članka 220. stavka 1. Carinskog zakonika Zajednice, članka 46. i članka 105. stavka 3. Carinskog zakonika Unije kao i članka 248. stavka 1. Provedbene uredbe br. 2454/93 i članka 244. Provedbene uredbe 2015/2447.
2.

Povreda obveza određenih pravom Unije u području stavljanja na raspolaganje tradicionalnih vlastitih sredstava koja čine carine
U okviru drugog tužbenog razloga, koji se odnosi na određene prigovore u prvom odlomku prvog dijela tužbenog zahtjeva kao i na jedini prigovor u trećem odlomku tog prvog dijela tužbenog zahtjeva, kao prvo, Komisija stavlja na teret Ujedinjenoj Kraljevini da je prekršila zakonodavstvo Unije u području vlastitih sredstava, a osobito članke 2. i 8. odluka 2007/436 i 2014/335, članke 2., 6., 9., 10., 11. i 17. Uredbe br. 1150/2000 kao i odgovarajuće odredbe članaka 2., 6., 9., 10., 12. i 13. Uredbe br. 609/2014, jer u pogledu predmetnog uvoza tijekom razdoblja povrede ta država nije toj instituciji stavila na raspolaganje tradicionalna vlastita sredstva koja su se dugovala. Kao drugo, Komisija tvrdi da prema njezinoj procjeni gubici tradicionalnih vlastitih sredstava, umanjeni za troškove naplate, ali uvećani za zatezne kamate, a koje joj slijedom toga Ujedinjena Kraljevina mora staviti na raspolaganje u skladu s tim odredbama, odgovaraju sljedećim iznosima:
–
496025324,30 eura u pogledu 2017. (do uključujući 11. listopada 2017.);
–
646809443,80 eura u pogledu 2016.;
–
535290329,16 eura u pogledu 2015.;
–
480098912,45 eura u pogledu 2014.;
–
325230822,55 eura u pogledu 2013.;
–
173404943,81 eura u pogledu 2012.;
–
22777312,79 eura u pogledu 2011.
a)

Prigovor koji s temelji na tome da je Ujedinjena Kraljevina povrijedila svoju načelnu obvezu stavljanja na raspolaganje tradicionalnih vlastitih sredstava
Kao prvo, Komisija tvrdi, s jedne strane, da zato što, kako ona to ističe u okviru prvog tužbenog razloga, carinska tijela Ujedinjene Kraljevine nisu provodila prikladne carinske provjere tijekom razdoblja povrede, roba iz predmetnog uvoza nije bila točno deklarirana u pogledu svoje carinske vrijednosti, što je imalo za posljedicu da carine koje su se dugovale za tu robu nisu bile točno izračunane i da iznosi vlastitih sredstava koji odgovaraju tim davanjima i koji su morali biti utvrđeni nisu bili utvrđeni niti su joj bili stavljeni na raspolaganje u trenutku u kojem su to morali biti.
S druge strane, Komisija predbacuje Ujedinjenoj Kraljevini da su u okviru ZCO‑a Snake njezina carinska tijela poništila od lipnja 2015. carinske dugove koje su prethodno utvrdila u nalozima za naknadu naplatu izdanih između studenoga 2014. i veljače 2015., to jest naloge C 18 Snake koji su se odnosili na predmetni uvoz izvršen između studenoga 2011. i studenoga 2014., i da, stoga, ta država nije zbog upravnih pogrešaka pripisivih njezinim carinskim tijelima stavila toj instituciji na raspolaganje tradicionalna vlastita sredstva koja su se dugovala u pogledu tog uvoza.
1)

Načelo odgovornosti Ujedinjene Kraljevine za neutvrđivanje gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava Unije
Kako bi se ocijenili različiti Komisijini prigovori i argumentacija koju je Ujedinjena Kraljevina istaknula radi svoje obrane, valja ponajprije podsjetiti na obilježja sustava vlastitih sredstava Unije kako ih je Sud sažeo u svojoj sudskoj praksi.
Iz članka 8. stavka 1. odluka 2007/436 i 2014/335 proizlazi da države članice prikupljaju vlastita sredstva Unije iz članka 2. stavka 1. točke (a) Odluke 2007/436 i članka 2. stavka 1. Odluke 2014/335 te da potonje imaju obvezu staviti ta sredstva na raspolaganje Komisiji (presuda od 9. srpnja 2020., Češka Republika/Komisija,
C‑575/18 P
,
EU:C:2020:530
, t.
56.
i navedena sudska praksa).
U tu svrhu države članice su na temelju članka 2. stavka 1. uredbi br. 1150/2000 i br. 609/2014 dužne utvrditi pravo Unije na vlastita sredstva čim su ispunjeni uvjeti predviđeni carinskim propisima „o knjiženju prava na odgovarajuće račune i o obavješćivanju dužnika” i, prema tome, čim su njihova tijela u mogućnosti izračunati iznos davanja koji proizlazi iz carinskog duga i odrediti njihova dužnika. Države članice su, stoga, obvezne prava utvrđena u skladu s člankom 2. tih uredbi knjižiti na računima za vlastita sredstva Unije pod uvjetima predviđenima u članku 6. navedenih uredbi. U tom pogledu valja podsjetiti na to da se, na temelju članka 6. stavka 3. točke (b) Uredbe br. 1150/2000 i članka 6. stavka 3. drugog podstavka Uredbe br. 609/2014 utvrđena prava koja još nisu namirena i za koja nije dano nikakvo jamstvo knjiže na račune B (presuda od 9. srpnja 2020., Češka Republika/Komisija,
C‑575/18 P
,
EU:C:2020:530
, t.
57.
i navedena sudska praksa).
Države članice zatim moraju staviti na raspolaganje Komisiji vlastita sredstva Unije pod uvjetima utvrđenima na istovjetan način u člancima 9. do 11. Uredbe br. 1150/2000 i člancima 9., 10. i 12. Uredbe br. 609/2014 na način da ih knjiže, uz poštovanje predviđenih rokova, na račun otvoren u tu svrhu na ime te institucije. U skladu s člankom 11. stavkom 1. Uredbe br. 1150/2000 i člankom 12. stavkom 1. Uredbe br. 609/2014, na svako kašnjenje u knjiženju na taj račun predmetna država članica plaća zatezne kamate (presuda od 9. srpnja 2020., Češka Republika/Komisija,
C‑575/18 P
,
EU:C:2020:530
, t.
58.
).
Nadalje, na temelju članka 17. stavaka 1. i 2. Uredbe br. 1150/2000 i članka 13. stavka 1. Uredbe br. 609/2014 države članice moraju poduzeti sve potrebne mjere kako bi osigurale da iznos prava utvrđenih na temelju članka 2. te uredbe bude stavljen na raspolaganje Komisiji.
Osim toga, na temelju članka 17. stavka 2. Uredbe br. 1150/2000 i članka 13. stavka 2. Uredbe br. 609/2014 države članice oslobođene su obveze stavljanja Komisiji na raspolaganje iznosa koji odgovaraju utvrđenim pravima samo ako do naplate nije došlo zbog više sile ili ako se pokaže da je ta naplata definitivno nemoguća zbog drugih razloga koji im se ne mogu pripisati.
Iz prethodno navedenog proizlazi da je u trenutačnom stanju prava Unije upravljanje sustavom vlastitih sredstava Unije povjereno državama članicama i da je u njihovoj isključivoj odgovornosti. Stoga se obveze prikupljanja, utvrđivanja i knjiženja na račun tih vlastitih sredstava radi njihova stavljanja na raspolaganje Komisiji izravno nameću državama članicama na temelju zakonodavstva Unije u području vlastitih sredstava i, u ovom slučaju, odluka 2007/436 i 2014/335 kao i uredbi br. 1150/2000 i br. 609/2014 (vidjeti u tom smislu presudu od 9. srpnja 2020., Češka Republika/Komisija,
C‑575/18 P
,
EU:C:2020:530
, t.
62.
i navedenu sudsku praksu).
Naposljetku, budući da postoji izravna veza između naplate prihoda koji potječu od carina i stavljanja Komisiji na raspolaganje odgovarajućih sredstava, države članice moraju, u skladu s obvezama koje su im nametnute na temelju članka 325. stavka 1. UFEU‑a da štite financijske interese Unije od prijevare ili bilo kojeg drugog oblika nezakonitog djelovanja koje je usmjereno protiv tih interesa, poduzeti potrebne mjere kako bi se zajamčilo djelotvorno i potpuno ubiranje tih davanja i, prema tome, tih sredstava (vidjeti u tom smislu presudu od 11. srpnja 2019., Komisija/Italija (Vlastita sredstva – Naplata carinskog duga),
C‑304/18
, neobjavljenu,
EU:C:2019:601
, t.
50.
i navedenu sudsku praksu).
S obzirom na ta razmatranja o obilježjima sustava vlastitih sredstava Unije, mora se utvrditi, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo, u biti, u točki 240. svojeg mišljenja, da, kako je utvrđeno na kraju ispitivanja prvog tužbenog razloga, zato što carinska tijela Ujedinjene Kraljevine nisu tijekom razdoblja povrede, kršeći članak 325. stavak 1. UFEU‑a i carinsko pravo Unije, poduzela mjere kojima se može osigurati da se carinske vrijednosti predmetnog uvoza izvršenog tijekom tog razdoblja utvrde u točnom iznosu, poput provjera koje se provode prije carinjenja predmetne robe na temelju analize rizika i obveze polaganja osiguranja za uvoz za koji je na temelju profila rizika otkriveno da predstavlja velik rizik od umanjenja vrijednosti, ta je država u pogledu tog uvoza izračunala carinske dugove na temelju netočnih vrijednosti jer su one u pravilu niže od stvarnih vrijednosti predmetne robe. Prema tome, navedena država nije u cijelosti knjižila carine koje su se dugovale i slijedom toga nije ni utvrdila niti stavila Komisiji na raspolaganje, kršeći članke 2. i 8. odluka 2007/436 i 2014/335 kao i članke 2., 6., 9., 10., 11. i 17. Uredbe br. 1150/2000 i odgovarajuće odredbe članaka 2., 6., 9., 10., 12. i 13. Uredbe br. 609/2014, sva vlastita sredstva u vezi s navedenim uvozom u trenutku u kojem su to trebala biti.
Ujedinjena Kraljevina dovodi u pitanje to utvrđenje. Prema stajalištu te države, s obzirom na to da se ovom tužbom zahtijeva od Suda da joj naloži stavljanje Komisiji na raspolaganje određenih iznosa vlastitih sredstava, ta tužba jest tužba za naknadu štete na temelju povrede članka 325. UFEU‑a i carinskog prava Unije i odnosi se na činjenicu da su njezina carinska tijela provela neprikladne provjere nad uvozom kojem je prijevarom umanjena vrijednost.
Prema tome, u skladu s načelima kojima je uređena svaka tužba za naknadu štete Komisija je dužna dokazati da postoji izravna uzročna veza između tih provjera i gubitaka vlastitih sredstava koja ta institucija potražuje po osnovi štete.
Međutim, takva uzročna veza ne postoji. U tom pogledu Ujedinjena Kraljevina ističe da se u skladu s tim načelima valja upitati što bi se dogodilo da su bile donesene mjere carinskih provjera koje su OLAF i Komisija preporučili radi suzbijanja predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti, to jest, u biti, provjere koje se provode prije carinjenja predmetne robe na temelju profila rizika.
Prema stajalištu Ujedinjene Kraljevine, da su takve mjere donesene, jednostavno ne bi došlo do predmetnih uvoza, niti bi bio prouzročen ikakav gubitak za proračun Unije. Naime, predmetni gospodarski subjekti ne bi bili spremni platiti carine koje se duguju za predmetni uvoz zato što su, među ostalim, njihova primanja ovisila o iznosima neplaćenih carina.
Prema tome, Ujedinjenoj Kraljevini ne može se predbaciti da nije stavila Komisiji na raspolaganje tradicionalna vlastita sredstva koja se duguju po osnovi predmetnog uvoza čija je ta država, osim toga, sama bila žrtva. Slijedom toga, navedena se država ne može smatrati odgovornom ni za kakav gubitak tih vlastitih sredstava.
Takvu argumentaciju treba odbiti.
Prije svega valja podsjetiti na to, kako je izloženo u točki 180. i sljedećima ove presude, da u okviru ovog postupka Komisija ne traži da Sud naloži toj državi da plati štetu, tako da ova tužba nije tužba za naknadu štete i da se nijedna izravna uzročna veza između neprikladnih provjera carinskih tijela Ujedinjene Kraljevine i gubitaka vlastitih sredstava ne mora utvrditi zbog navodno odštetnog karaktera ovog postupka.
Isto tako, suprotno onome što Ujedinjena Kraljevina tvrdi, zahtjev da Komisija dokaže izravnu uzročnu vezu između povrede prava Unije i gubitaka vlastitih sredstava za koje bi država članica morala biti smatrana odgovornom ne proizlazi ni iz presude od 31. listopada 2019., Komisija/Ujedinjena Kraljevina (
C‑391/17
,
EU:C:2019:919
).
Doduše, u točkama 121. i 122. te presude Sud je upotrijebio izraz „uzročna veza” između nezakonitog djelovanja carinskih tijela Angvile (prekomorskog područja Ujedinjene Kraljevine) i gubitaka vlastitih sredstava proizašlih iz povrede Odluke Vijeća 91/482/EEZ od 25. srpnja 1991. o pridruživanju prekomorskih zemalja i područja Europskoj ekonomskoj zajednici (
SL 1991., L 263, str. 1
.), kako bi ispitao, a potom odbio argumentaciju koju je Ujedinjena Kraljevina istaknula i koja se temeljila na nepostojanju takve veze. No, iz točke 120. navedene presude proizlazi da taj izraz upućuje na pitanje je li „izvjesno” da je to nezakonito djelovanje „uzrokovalo gubitak vlastitih sredstava”, što je pitanje na koje je Sud potvrdno odgovorio u toj točki 120. na temelju utvrđenja prema kojem je navedeno nezakonito djelovanje navelo talijanska tijela da proizvode podrijetlom iz Angvile prihvate za uvoz u Uniju bez carina te da donesu odluke o otpustu ili povratu carina.
U ovom slučaju valja utvrditi da je nepostojanje prikladnih provjera provedenih od strane carinskih tijela Ujedinjene Kraljevine nad carinskim vrijednostima deklariranima za predmetni uvoz tijekom razdoblja povrede dovelo do toga da su odgovarajuće carine izračunane i knjižene na račune na temelju umanjenih vrijednosti i da su zbog toga predmetni proizvodi prihvaćeni za uvoz u Uniju, iako je bio plaćen samo dio carina koje su se dugovale. Prema tome, izvjesno je da je to nepostojanje prikladnih provjera dovelo do gubitaka vlastitih sredstava Unije.
Suprotno onome što Ujedinjena Kraljevina tvrdi, pitanje koje se po toj osnovi treba postaviti radi dokazivanja jesu li gubici vlastitih sredstava Unije prouzročeni zbog neprikladnosti mehanizma carinskih provjera nije ono bi li došlo do predmetnog uvoza u slučaju da su bile provedene carinske provjere koje su preporučili OLAF i Komisija, nego samo pitanje koji bi bili iznosi knjiženih carina i vlastitih sredstava Unije koji su utvrdila carinska tijela Ujedinjene Kraljevine, da je taj uvoz, za koji je nesporno da se zapravo odvijao u velikom količinama na državnom području te države, bio predmet prikladnih provjera kako bi se osiguralo da se carine ne izračunaju na temelju očito umanjenih carinskih vrijednosti, nego točno utvrđenih carinskih vrijednosti, u skladu s pravilima carinskog prava Unije u području određivanja carinske vrijednosti.
U tom pogledu iz sudske prakse navedene u točki 346. ove presude proizlazi da kada postoji izravna veza između ubiranja prihoda koji potječu od carina i stavljanja Komisiji na raspolaganje tradicionalnih vlastitih sredstava, države članice moraju na temelju članka 325. stavka 1. UFEU‑a poduzeti potrebne mjere kako bi se zajamčilo djelotvorno i potpuno ubiranje tih davanja i, time, odgovarajućih iznosa tih sredstava.
U ovom slučaju, kao što je to presuđeno na kraju ispitivanja prvog tužbenog razloga, Ujedinjena Kraljevina nije tijekom razdoblja povrede poduzela mjere potrebne u tu svrhu.
Prema tome, carine u vezi s robom koja je predmet dotičnog uvoza izračunane su na temelju vrijednosti za koje je dopušteno smatrati da su u velikoj većini bile prijevarno deklarirane jer su bile uvelike niže od svoje stvarne vrijednosti i posljedično nisu točno određene.
Neprikladnost tih provjera imala je zato za posljedicu to da iznosi carina i vlastitih sredstava koja se zapravo duguju za predmetni uvoz nisu djelotvorno i potpuno ubrani i stavljeni Komisiji na raspolaganje od strane Ujedinjene Kraljevine.
Naime, s obzirom na to da bi se ti iznosi mogli točno utvrditi čim su provedene transakcije uvoza i njihovo naknadno carinjenje da su tijela Ujedinjene Kraljevine provela potrebne provjere, tu državu za razdoblje povrede treba staviti u situaciju kao što je ona u kojoj je točno utvrdila odgovarajuće carine te ih je knjižila na račune za vlastita sredstva Unije (vidjeti po analogiji presudu od 17. ožujka 2011., Komisija/Portugal,
C‑23/10
, neobjavljenu,
EU:C:2011:160
, t.
63.
i navedenu sudsku praksu).
Usto, kao što je to nezavisni odvjetnik također istaknuo, u biti, u točki 265. svojeg mišljenja, ako su zbog neprikladnih provjera koje su ona provela, carinska tijela Ujedinjene Kraljevine propustila, kršeći obveze koje su imala na temelju članka 325. stavka 1. UFEU‑a i carinskog prava Unije, ubrati, ovisno o okolnostima zbog pogrešaka koje su počinila, cjelokupne carine koje su se dugovale za predmetni uvoz, to ne može dovesti u pitanje obvezu Ujedinjene Kraljevine da Komisiji stavi na raspolaganje sredstva koja bi bila utvrđena da su ta davanja bila točno knjižena.
Naposljetku, budući da su tijekom cijelog razdoblja povrede goleme količine predmetne robe bile predmet uvoza u Ujedinjenu Kraljevinu kojem je vrijednost umanjena, a da točnost vrijednosti deklariranih u skladu s pravilima carinskog prava Unije u području određivanja carinske vrijednosti nije provjerena prije njezina puštanja u slobodan promet, ta je država stvorila nepovratnu situaciju koja je dovela do znatnih gubitaka vlastitih sredstava Unije za koje se ona mora smatrati odgovornom.
Osim što bi rekonstrukcija činjenica poput one koju je Ujedinjena Kraljevina zagovarala podrazumijevala špekulativna razmatranja koja nisu na Sudu da ih pruži u svrhu utvrđenja da država članica mora nadoknaditi gubitke vlastitih sredstava Unije, ta rekonstrukcija ne može ni u kojem slučaju dovesti u sumnju postojanje i veličinu gubitaka pretrpljenih u pogledu predmetnog uvoza.
2)

Odgovornost Ujedinjene Kraljevine za gubitke vlastitih sredstava Unije utvrđenih u nalozima C 18 Snake
Potom valja ispitati prigovor Komisije prema kojem joj kršeći članak 13. Uredbe br. 609/2014 Ujedinjena Kraljevina nije stavila na raspolaganje tradicionalna vlastita sredstva koja su se dugovala u pogledu predmetnog uvoza izvršenog između studenoga 2011. i studenoga 2014. jer su između lipnja i studenoga 2015. carinska tijela Ujedinjene Kraljevine poništila odluke o naknadnoj naplati dodatnih carina donesene u okviru ZCO‑a Snake, a osobito 23 naloga C 18 Snake između studenoga 2014. i veljače 2015, radi naplate dodatnih carina koje su u konačnici ukupno iznosile prema navodima Ujedinjene Kraljevine 192568694,30 GBP.
Nesporno je u tom pogledu da su dodatne carine koje se potražuju u nalozima C 18 Snake knjižene i priopćene svojim dužnicima, da su iznosi vlastitih sredstava koji odgovaraju tim davanjima knjiženi na račune B, u skladu s člankom 6. stavkom 3. uredbi br. 1150/2000 i br. 609/2014 jer se radilo o davanjima koja su utvrđena, ali koja još nisu bila naplaćena i za koja nije pruženo nikakvo osiguranje, te da su carinska tijela Ujedinjene Kraljevine potom poništila te naloge i izbrisala te iznose s tih računa.
Ujedinjena Kraljevina tvrdi da je poništenje naloga 18 Snake bilo opravdano jer je postalo definitivno nemoguće naplatiti dotična davanja zbog razloga koji joj se nisu mogli pripisati, tako da je u skladu s člankom 13. stavkom 2. točkom (b) Uredbe br. 609/2014 ona bila oslobođena od obveze da Komisiji stavi na raspolaganje iznose koji odgovaraju utvrđenim pravima.
Ta država smatra da je naplata davanja utvrđenih tim nalozima postala definitivno nemoguća, s jedne strane, zbog činjenice, koja nije pripisiva Ujedinjenoj Kraljevini, da su dužnici tih davanja bili takozvani poduzetnici feniksi, to jest nepostojeći ili nesolventni poduzetnici i, s druge strane, zato što je iz odluka donesenih u okviru ispitivanja žalbi podnesenih protiv tih naloga pred neovisnom službom HMRC‑a proizlazilo da su dodatne carine koje se potražuju u navedenim nalozima bile izračunane na temelju PPC-â i, slijedom toga, prema „prema neprihvatljivoj i nedovoljno potkrijepljenoj metodi”.
U tom pogledu valja podsjetiti prije svega na to da na temelju članka 13. stavka 1. Uredbe br. 609/2014 države članice moraju poduzeti sve potrebne mjere kako bi osigurale da iznos prava utvrđenih na temelju članka 2. te uredbe bude stavljen na raspolaganje Komisiji na način utvrđen tom uredbom.
U ovom slučaju, kao što to potvrđuju pojedinosti izračuna dodatnih carina koje se potražuju u okviru naloga C 18 Snake, a koje je Ujedinjena Kraljevina iznijela u prilogu odgovoru na repliku, ta dodatna prava pogrešno su izračunana na temelju PPC-â.
Tu se radi o upravnoj pogrešci koju su počinila carinska tijela Ujedinjene Kraljevine jer, kao što što je to OLAF naglasio u različitim navratima u okviru sastanaka s tim carinskim tijelima i kao što, osim toga, jasno proizlazi iz smjernica za PKM Discount, PPC‑i su se mogli upotrijebiti samo kao alat za analizu rizika, to jest alat kojim se može na temelju profila rizika otkriti uvoz čija vrijednost može biti umanjena i za koji su bile nužne provjere, a ne za određivanje njihove carinske vrijednosti.
Stoga je radi ispunjavanja obveza koje je imala na temelju članka 13. stavka 1. Uredbe br. 609/2014 Ujedinjena Kraljevina morala poduzeti potrebnu mjeru kako bi osigurala da iznos prava utvrđenih na temelju članka 2. te uredbe bude stavljen na raspolaganje Komisiji i ispraviti tu upravnu pogrešku. Konkretno, Ujedinjena Kraljevina morala je ponovno odrediti carinsku vrijednosti primjenom jedne od metoda predviđenih u tom pogledu carinskim pravom Unije, a osobito uzastopnim pravilima iz odredaba prava Unije u području određivanja carinske vrijednosti, poput onih predviđenih u člancima 70. do 74. Carinskog zakonika Unije.
U tom je pogledu Sud presudio da su metode određivanja carinske vrijednosti predviđene tim člancima povezane odnosom supsidijarnosti, tako da, ako takvu vrijednost nije moguće odrediti primjenom konkretnog članka, valja primijeniti onaj koji slijedi neposredno nakon njega prema propisanom redoslijedu (vidjeti u tom smislu presudu od 16. lipnja 2016., EURO 2004. Hungary,
C‑291/15
,
EU:C:2016:455
, t.
29.
).
Iz spisa podnesenog Sudu također proizlazi, osobito uzimajući u obzir zapisnik sa sastanka održanog 20. veljače 2015. između OLAF‑a i HMRC‑a, da su carinska tijela Ujedinjene Kraljevine brzo uvidjela pogrešku koju su počinila, ali su odlučila poništiti naloge za naplatu, umjesto da ih ponovno izdaju nakon što su ih ispravila primjenjujući jednu od metoda iz prethodne točke ove presude radi točnog određivanja carinske vrijednosti. Takva odluka da se ponovno ne izdaju nalozi nakon što su ispravljeni također je upravna pogreška.
U tom se okviru Ujedinjena Kraljevina ne može pozivati na činjenicu da joj je, iako joj je OLAF obećao pružiti podatke kineskih tijela o izvoznim cijenama, u konačnici vrlo malo tih podataka dostavljeno u obliku u kojem su se mogli upotrijebiti radi određivanja carinske vrijednosti predmetne robe u skladu s uzastopnim pravilima iz odredaba prava Unije u području određivanja carinske vrijednosti. Isto tako, ta država ne može se pozivati na činjenicu da nije raspolagala podacima o vrijednosti te robe koji bi joj omogućili da odredi carinsku vrijednost u skladu s tim pravilima.
Naime, budući da je primjena carinskog prava Unije na državama članicama koje su isključivo odgovorne za nju, Ujedinjena Kraljevina bila je dužna primijeniti prikladne mjere, poput fizičkih provjera, zahtjeva za pružanje informacija i dokumenata ili uzimanje uzoraka, kako bi raspolagala dovoljnim podacima na temelju kojih se može osigurati da su predmetne carinske vrijednosti točno utvrđene. Ta država ne može slijedom toga izvoditi korist iz vlastitog nedjelovanja kako bi opravdala činjenicu da Komisiji nije stavila na raspolaganje sredstva koja su se dugovala.
Iz toga slijedi da zato što su carinska tijela Ujedinjene Kraljevine odlučila poništiti naloge C 18 Snake umjesto da ih ponovno izdaju nakon što su ih ispravila, tako da PPC‑e zamijene carinskim vrijednostima određenima u skladu s uzastopnim metodama u carinskom pravu Unije, ta država nije poduzela, kršeći članak 13. stavak 1. Uredbe br. 609/2014, potrebne mjere kako bi osigurala da iznos prava koja su utvrđena ili su se morala utvrditi u skladu s člankom 2. te uredbe bude stavljen na raspolaganje Komisiji na način utvrđen navedenom uredbom.
Potom, na temelju članka 13. stavka 2. Uredbe br. 609/2014 države članice oslobođene su obveze stavljanja na raspolaganje Komisiji iznosa koji su jednaki utvrđenim pravima samo ako do njihove naplate nije došlo zbog više sile ili ako se pokaže da je ta naplata definitivno nemoguća zbog drugih razloga koji im se ne mogu pripisati.
U tom se pogledu država članica može, zbog razloga koji joj se ne može pripisati, pozivati na takvo oslobođenje, koje je po naravi iznimno, samo ako poštuje postupak predviđen u članku 13. stavcima 3. i 4. Uredbe br. 609/2014.
Taj se postupak pokreće u roku od tri mjeseca od odluke nadležnog upravnog tijela kojom su iznosi utvrđenih prava proglašeni nenaplativima, izvješćem dotične države članice Komisiji s informacijama o slučajevima primjene članka 13. stavka 2. te uredbe, pod uvjetom da dotična utvrđena prava premašuju 50000 EUR. To izvješće mora sadržavati „sve potrebne činjenice za potpuno ispitivanje” razloga iz članka 13. stavka 2. točaka (a) i (b) navedene uredbe, koji su spriječili dotičnu državu članicu da stavi na raspolaganje dotične iznose, kao i mjere utjerivanja koje je poduzela država članica u dotičnom slučaju odnosno slučajevima. Komisija raspolaže dakle rokom od šest mjeseci od primitka tog izvješća za dostavu svojih očitovanja dotičnoj državi članici ili od primitka dodatnih informacije koje ta institucija smatra potrebnim zahtijevati.
U ovom slučaju mora se utvrditi da Ujedinjena Kraljevina nije poštovala taj postupak koji uključuje otvoreni dijalog s Komisijom i počiva na nedvosmislenom i obrazloženom priopćavanju razloga koje je ta država istaknula i koji su s njezinog stajališta opravdali da se oslobodi obveze stavljanja na raspolaganje sredstava utvrđenih u nalozima C 18 Snake primjenom članka 13. stavka 2. Uredbe br. 609/2014.
Naime, nije razvidno da su carinski dugovi utvrđeni u nalozima C 18 proglašeni nenaplativima odlukom nadležnog upravnog tijela u kojoj je utvrđena nemogućnost naplate u smislu članka 13. stavka 2. drugog podstavka Uredbe br. 609/2014. Naime, dopisi kojima je tijelo HMRC‑a poništilo te naloge u okviru upravnih postupaka preispitivanja nisu takva odluka o prestanku prava.
Usto je nesporno da je Ujedinjena Kraljevina također propustila u roku od tri mjeseca od donošenja takve odluke priopćiti Komisiji „sve potrebne činjenice za potpuno ispitivanje” razloga iz članka 13. stavka 2. Uredbe br. 609/2014 koji su spriječili tu državu da stavi na raspolaganje iznose utvrđene u nalozima C 18 Snake, kao i mjere za njihovo utjerivanje koje je ta država poduzela.
Komisija nije bila u mogućnosti niti dostaviti svoja očitovanja ili, po potrebi, zahtijevati dodatne informacije u roku od šest mjeseci koji joj je bio određen.
Mora se dodati da u pogledu merituma Ujedinjena Kraljevina ističe, kao razloge zbog kojih joj je bilo definitivno nemoguće provesti naplatu prava utvrđenih u nalozima C 18 Snake, činjenicu, s jedne strane, da su dužnici tih prava bili takozvani poduzetnici feniksi, to jest nepostojeći ili nesolventni poduzetnici i, s druge strane, da su navedena prava bila izračunana na temelju PPC-â i da nisu postojale druge metode za određivanje vrijednosti predmetne robe uslijed izostanka podataka koji se mogu upotrijebiti u tu svrhu, poput izvoznih cijena koje je OLAF obećao, ali nije dostavio.
Razlozi koje je Ujedinjena Kraljevina tako istaknula ne mogu je osloboditi obveze stavljanja Komisiji na raspolaganje vlastitih sredstava izvedenih iz carina utvrđenih u nalozima C 18 Snake.
Naime, iako su se ta davanja pokazala nenaplativima od dotičnih poduzetnika feniksa, to se dogodilo zbog dvostruke upravne pogreške carinskih tijela Ujedinjene Kraljevine jer čim su potonja uvidjela svoju pogrešku u vidu izračuna davanja na temelju PPC-â, iako je OLAF jasno naveo da se te cijene smiju upotrijebiti samo u okviru analize rizika, ona su radije poništila naloge C 18 Snake umjesto da ih ponovno izdaju nakon što su ih pravodobno ispravila oslanjajući se na uzastopne metode prava Unije u području određivanja carinske vrijednosti.
Usto, nemogućnost naplate carina utvrđenih u nalozima C 18 Snake odnosi se u konačnici na nepostojanje fizičkih provjera koje se provode prije carinjenja predmetne robe, popraćene su uzimanjem uzoraka i primjenjuju se dovoljno sustavno. Naime, nepostojanje takvih provjera imalo je za posljedicu to da carinska tijela Ujedinjene Kraljevine nisu, unatoč isključivoj odgovornosti koju imaju u tom pogledu, raspolagala nužnim podacima, a osobito podacima o kvaliteti te robe na temelju kojih se može utvrditi njezina vrijednost u skladu s odredbama carinskog prava Unije.
Isto tako, iako se zbog toga naknadna naplata davanja od takozvanih poduzetnika feniksa pokazala nemogućom u velikoj većini slučajeva zbog nesolventnosti ovih potonjih, takva se situacija mogla i morala izbjeći da su carinska tijela Ujedinjene Kraljevine sustavno zahtijevala, kao što su im to OLAF i Komisija u više navrata preporučili, polaganje osiguranja prije carinjenja predmetne robe.
Iako nakon što su poništila naloge C 18 Snake carinska tijela Ujedinjene Kraljevine nisu ponovno izdala te naloge zato što nisu raspolagala podacima nužnima za određivanje vrijednosti predmetne robe na temelju pravila prava Unije u području određivanja carinske vrijednosti, takav razlog, zato što potječe od okolnosti da je Ujedinjena Kraljevina zanemarila isključivu odgovornost koju je imala da osigura da se carinske vrijednosti točno odrede na temelju dostatnih fizičkih i dokumentarnih podataka, ne može ni u kojem slučaju opravdati činjenicu da se ta država oslobodi obveze stavljanja Komisiji na raspolaganje sredstava povezanih s navedenim nalozima na temelju članka 13. stavka 2. Uredbe br. 609/2014.
U tom se kontekstu Ujedinjena Kraljevina ne može osloboditi odgovornosti koju je imala da osigura da su carinske vrijednosti predmetne robe bile točno utvrđene na temelju podataka koje su u tu svrhu pribavila njezina carinska tijela, tako da istakne da je vrlo malo podataka o izvoznim cijenama od kineskih tijela koje joj je OLAF pružio u okviru ZCO‑a Snake bilo upotrebljivo. Naime, te su cijene u najboljem slučaju mogle biti dopunski alat za određivanje točne carinske vrijednosti predmetnog uvoza na temelju jedne od metoda propisanih pravilima prava Unije u području određivanja carinske vrijednosti. Međutim, one nisu ni u kojem slučaju mogle nadomjestiti podatke o vrijednosti tog uvoza koje su carinska tijela Ujedinjene Kraljevine morala pribaviti u okviru primjene mjera carinskih provjera koje se provode prije carinjenja predmetne robe.
Iz toga se mora zaključiti da je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, zato što Ujedinjena Kraljevina nije, nakon što je utvrdila pravo Unije na vlastita sredstva, stavila Komisiji na raspolaganje odgovarajući iznos, a da nije ispunjen neki od uvjeta predviđenih člankom 13. stavkom 2. Uredbe br. 609/2014, ta država povrijedila obveze koje je imala temelju prava Unije, osobito one koje proizlaze iz članaka 2. i 8. odluka 2007/436 i 2014/335 (vidjeti u tom smislu presudu od 9. srpnja 2020., Češka Republika/Komisija,
C‑575/18 P
,
EU:C:2020:530
, t.
67.
i navedenu sudsku praksu).
Slijedom navedenog, kao što je to nezavisni odvjetnik također primijetio, u biti, u točki 250. svojeg mišljenja, valja zaključiti da zbog poništenja 23 naloga C 18 Snake i nestavljanja Komisiji na raspolaganje tradicionalnih vlastitih sredstva koja su bila s njima povezana, čime je prekršen članak 13. Uredbe br. 609/2014, Ujedinjena Kraljevina duguje ta sredstva po osnovi razdoblja od studenoga 2011. do studenoga 2014.
U pogledu okolnosti da su članak 12. Uredbe br. 609/2014 i odgovarajuća odredba članka 11. Uredbe br. 1150/2000 povrijeđeni zato što Ujedinjena Kraljevina nije platila kamate koje se duguju zbog kašnjenja da se na račune iz članka 9. stavka 1. tih uredbi knjiže svote koje odgovaraju gubicima tradicionalnih vlastitih sredstava koja nisu stavljena Komisiji na raspolaganje, valja istaknuti da je Komisija jasno navela u obrazloženom mišljenju (točke 271. do 273. i izreka tog mišljenja) da se zatezne kamate duguju u skladu s člankom 12. Uredbe br. 609/2014 i one se obračunavaju čim joj se glavnica stavi na raspolaganje. U zaključcima obrazloženog mišljenja također je izrijekom spomenuta povreda ove potonje odredbe. Ujedinjena Kraljevina stoga pogrešno tvrdi da je zahtjev koji je Komisija podnijela u tužbi za isplatu zateznih kamata na temelju članka 12. Uredbe br. 609/2014 nedopušten jer nije bio podnesen u obrazloženom mišljenju.
Također se treba odbiti argument Ujedinjene Kraljevine prema kojem je preuranjen i nedopušten navod da je ta država povrijedila bilo koju obvezu plaćanja zateznih kamata, s obzirom na to da navedena obveza može nastati samo na budući datum.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da se država članica koja ne stavi na raspolaganje Komisiji iznos vlastitih sredstava Unije jer ne dijeli njezino stajalište o svojoj obvezi tog stavljanja na raspolaganje izlaže dužnosti isplate zateznih kamata, ako Sud utvrdi povredu obveza koje ona ima na temelju propisa o vlastitim sredstvima Unije (presuda od 9. srpnja 2020., Češka Republika/Komisija,
C‑575/18 P
,
EU:C:2020:530
, t.
69.
).
Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, postoji neraskidiva veza između obveze utvrđivanja vlastitih sredstava Unije, obveze njihova knjiženja na račun otvoren u tu svrhu na ime Komisije u za to određenim rokovima i obveze plaćanja zateznih kamata, a potonje se mogu zahtijevati bez obzira na razlog kašnjenja u knjiženju tih sredstava na taj račun (presuda od 9. srpnja 2020., Češka Republika/Komisija,
C‑575/18 P
,
EU:C:2020:530
, t.
59.
i navedena sudska praksa).
Stoga je obveza plaćanja zateznih kamata, u skladu s člankom 11. stavkom 1. Uredbe br. 1150/2000, akcesorna u odnosu na obvezu stavljanja na raspolaganje Komisiji vlastitih sredstava Unije uz poštovanje uvjeta utvrđenih u člancima 9. do 11. te uredbe, osobito njome utvrđenih rokova (presuda od 9. srpnja 2020., Češka Republika/Komisija,
C‑575/18 P
,
EU:C:2020:530
, t.
70.
).
U tom kontekstu valja dodati da država članica može izbjeći štetne financijske posljedice zateznih kamata, čiji iznos može biti visok, stavljanjem na raspolaganje Komisiji iznosa koji ona potražuje, ističući pritom prigovore o osnovanosti teza te institucije (presuda od 9. srpnja 2020., Češka Republika/Komisija,
C‑575/18 P
,
EU:C:2020:530
, t.
72.
i navedena sudska praksa).
U konkretnom je slučaju Ujedinjena Kraljevina, međutim, odabrala da na kraju roka utvrđenog u obrazloženom mišljenju ne stavi Komisiji na raspolaganje iznos vlastitih sredstava koji se potražuje u tom mišljenju, pa makar učinila to uz moguće isticanje prigovora, nego se ograničila na osporavanje bilo kakve obveze u vidu dužnosti stavljanja toj instituciji na raspolaganje iznosa vlastitih sredstava, čime se ta država izložila plaćanju zateznih kamata.
Iz toga slijedi da zato što je utvrđeno da je Ujedinjena Kraljevina povrijedila svoju obvezu stavljanja Komisiji na raspolaganje vlastitih sredstva Unije u pogledu predmetnog uvoza tijekom razdoblja povrede, ta država, kršeći članak 12. Uredbe br. 609/2014 i odgovarajuću odredbu članka 11. Uredbe br. 1150/2000, nije poštovala ni akcesornu obvezu koju je imala da isplati zatezne kamate povezane s tim sredstvima i to, ovisno o okolnostima, do gornje granice od 16 % predviđene u članku 12. stavku 5. trećem podstavku Uredbe br. 609/2014.
S obzirom na sva prethodna razmatranja valja prihvatiti drugi tužbeni razlog Komisije u dijelu u kojem se odnosi na prigovor koji se nalazi u prvom odlomku prvog dijela tužbenog zahtjeva i prema kojem je povreda od strane Ujedinjene Kraljevine koja se sastoji od nepoduzimanja mjera carinskih provjera potrebnih za djelotvornu borbu protiv predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti, kršeći članak 325. UFEU‑a i carinsko pravo Unije, dovela do gubitaka carina i, time, tradicionalnih vlastitih sredstava, tako da je time što je propustila utvrditi i staviti toj instituciji na raspolaganje sredstva koja se duguju u iznosu carina koje su se morale knjižiti, da je carinska vrijednost predmetnog uvoza bila točno određena, Ujedinjena Kraljevina povrijedila obveze koje je imala na temelju prava Unije u području vlastitih sredstava Unije, a osobito one koje su određene člancima 2. i 8. odluka 2007/436 i 2014/335 kao i člancima 2., 6., 9., 10., 11. i 17. Uredbe br. 1150/2000 te odgovarajućim odredbama članaka 2., 6., 9., 10., 12. i 13. Uredbe br. 609/2014.
b)

Prigovor koji s temelji na tome da je Ujedinjena Kraljevina povrijedila svoju obvezu stavljanja na raspolaganje određenih iznosa tradicionalnih vlastitih sredstava
Valja, kao drugo, ispitati drugi tužbeni razlog Komisije u dijelu u kojem se odnosi na prigovor koji se nalazi u trećem odlomku prvog dijela tužbenog zahtjeva i prema kojem je Ujedinjena Kraljevina konkretnije povrijedila obveze koje je imala na temelju prava Unije u području vlastitih sredstava, time što toj instituciji nije stavila na raspolaganje tradicionalna vlastita sredstva u određenom iznosu za svaku godinu obuhvaćenu razdobljem povrede, to jest ukupnom bruto iznosu, umanjenom za troškove naplate za cijelo to razdoblje, od 2679637088,86 eura.
Radi određivanja tih iznosa gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava koje je, prema stajalištu Komisije, Ujedinjena Kraljevina morala istoj staviti na raspolaganje, ta se institucija oslonila, kao što je to OLAF učinio u svojem izvješću radi izračuna iznosa gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava za 2013. do 2016., na procjenu statističke naravi upotrebljavajući metodu OLAF‑JRC‑a koja je izvorno izrađena i primijenjena na temelju PKM‑a Discount kao alat za analizu rizika namijenjen prepoznavanju uvoza kojem vrijednost može biti umanjena i koji je morao biti predmet provjera prije carinjenja predmetne robe.
Ujedinjena Kraljevina smatra, oslanjajući se na vlastitu metodu posebno razvijenu radi izračuna iznosa gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava (u daljnjem tekstu: metoda HMRC‑a), da ona takva sredstava duguje za razdoblje povrede samo u ukupnom najvišem iznosu od 123819268 GBP (oko 145450494 eura).
U odgovoru na repliku Ujedinjena Kraljevina na sljedeći način izlaže pojedinosti izračuna na temelju kojeg se može dobiti taj iznos. Za prvi dio razdoblja povrede, to jest razdoblje od studenoga 2011. do studenoga 2014. trebalo je kao gubitke tradicionalnih vlastitih sredstava uzeti ukupni iznos carinskih dugova koji se potražuju u 23 naloga C 18 Snake, to jest iznos od 192568694,30 GBP. Taj iznos treba umanjiti za iznos od oko 25 milijuna GBP primjenom metode HMRC‑a jer su ti dugovi pogrešno izračunani prema metodi OLAF‑JRC‑a, osobito na temelju PPC-â. Na taj iznos od oko 25 milijuna GBP treba potom dodati, u pogledu drugog dijela razdoblja povrede, to jest razdoblja od siječnja 2015. do uključujući 11. listopada 2017. svotu od 143115553 GBP (oko 168117840 eura) koja predstavlja iznos gubitaka vlastitih sredstava izračunan prema metodi HMRC‑a. Naposljetku, u pogledu predmetnih uvoza tijekom tog drugog razdoblja, trebaju se oduzeti iznosi koji se potražuju u nalozima C 18 Breach koji su već bili dostavljeni 34 gospodarskim subjektima za ukupni revidirani iznos od 44296285,04 GBP (oko 52034846 eura).
Iz toga slijedi da vrlo različite procjene Komisije i Ujedinjene Kraljevine u pogledu obujma gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava, do kojih su dovele neprikladne provjere predmetnog uvoza, proizlaze iz stubokom različitih metoda koje ta institucija i ta država upotrebljavaju radi izračuna tih gubitaka.
1)

Argumentacija Ujedinjene Kraljevine prema kojoj Sud mora ponajprije ispitati njezinu procjenu gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava
Uvodno valja ispitati argumentaciju Ujedinjene Kraljevine prema kojoj Sud mora prvo ispitati izračun gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava poput onog koji je ta država izvela na temelju metode HMRC‑a. Tek ako se taj izračun odbije kao očito nerazuman, Sud će moći ispitati potom procjenu gubitaka koju je Komisija iznijela na temelju metode OLAF‑JRC‑a.
Ta argumentacija, koja se temelji na tome da prevladava procjena gubitaka vlastitih sredstava prema metodi HMRC‑a, zasniva se na isključivoj nadležnosti kojom države članice raspolažu da u okviru provedbe carinskog prava Unije određuju carinsku vrijednost koja služi za izračunavanje carina i da u okviru upravljanja sustavom vlastitih sredstava Unije odlučuju o iznosima sredstava koji se moraju staviti Komisiji na raspolaganje.
Što se, kao prvo, tiče argumentacije Ujedinjene Kraljevine koja se temelji na podjeli nadležnosti između Unije i država članica u carinskom sustavu Unije, valja istaknuti kako je točno da je u okviru tog sustava, kako je ovaj potonji trenutačno osmišljen u pravu Unije, u nadležnosti i isključivoj odgovornosti država članica da osiguraju da se deklarirane carinske vrijednosti utvrde uz poštovanje pravila prava Unije o određivanju carinske vrijednosti kako su ona propisana u člancima 29. do 31. Carinskog zakonika Zajednice ili odgovarajućim odredbama članaka 70. do 74. Carinskog zakonika Unije, a osobito u skladu s jednom od uzastopnih metoda za određivanje carinske vrijednosti predviđenih u tim člancima ili odredbama.
U pogledu predmetnog uvoza, shodno tome bilo je na carinskim tijelima Ujedinjene Kraljevine, kao što je to presuđeno u okviru ispitivanja drugih prigovora istaknutih u potporu prvom i drugom tužbenom razlogu, da poduzmu prikladne mjere, poput fizičkih provjera ili uzimanja uzoraka, kako bi se osiguralo da su deklarirane carinske vrijednosti točno utvrđene, u skladu s tim pravilima carinskog prava Unije na temelju dostatnih fizičkih ili dokumentarnih podataka o vrijednosti predmetne robe, osobito u pogledu kvalitete njezine završne obrade.
Kao što je to utvrđeno u okviru ispitivanja prvog tužbenog razloga, carinska tijela Ujedinjene Kraljevine su, kršeći članak 325. stavak 1. UFEU‑a i carinsko pravo Unije, propustila dovoljno sustavno poduzimati takve mjere, tako da predmetne carinske vrijednosti nisu bile točno utvrđene i da ta tijela također nisu primila fizičke ili dokumentirane podatke o kvaliteti predmetnih proizvoda.
Slijedom navedenog, velike količine robe koje su predmet uvoza kojemu je vrijednost očito umanjena stavljene su u slobodan promet na unutarnjem tržištu iz Ujedinjene Kraljevine tijekom razdoblja povrede, kršeći time pravila carinskog prava Unije u području određivanja carinske vrijednosti.
Budući da se predmetna roba nije više mogla opozvati radi fizičkih provjera i da dostatni podaci u pogledu njezine stvarne vrijednosti nisu zatraženi od dotičnih gospodarskih subjekata i da, prema tome, oni nisu bili pruženi, sada više nije moguće za svaku predmetnu carinsku deklaraciju utvrditi carinsku vrijednost predmetnih proizvoda iz Kine na temelju jedne od metoda propisanih u člancima 70. i 74. Carinskog zakonika Unije, poput takozvane metode
fall‑back
iz članka 74. stavka 3. tog zakonika, koja se sastoji od određivanja carinske vrijednosti na temelju „dostupnih podataka” uz poštovanje uvjeta određenih u članku 144. Provedbene uredbe 2015/2447.
U tim okolnostima Ujedinjena Kraljevina, koju podupiru države članice intervenijenti, ne može Komisiji predbaciti da je u svrhu izračuna iznosa gubitaka carina i, time, tradicionalnih vlastitih sredstava, nastalih zbog nepostojanja prikladnih provjera predmetnog uvoza, primijenila metodu OLAF‑JRC‑a, koja je isključivo statističke naravi i ne proizlazi iz jedne od uzastopnih metoda propisanih u člancima 70. i 74. Carinskog zakonika Unije, kako bi se carinska vrijednost predmetne robe odredila za svaku predmetnu carinsku deklaraciju.
Što se, kao drugo, tiče argumentacije Ujedinjene Kraljevine prema kojoj bi njezina procjena gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava prema metodi HMRC‑a trebala prevladati kao posljedica isključive nadležnosti država članica za odlučivanje o stavljanju Komisiji na raspolaganje vlastitih sredstava, točno je, kao što je Sud to presudio, da je u trenutačnom stanju prava Unije upravljanje sustavom vlastitih sredstava Unije povjereno državama članicama i da je u njihovoj isključivoj odgovornosti. Stoga se obveze prikupljanja, utvrđivanja i knjiženja na račun tih vlastitih sredstava radi njihova stavljanja Komisiji na raspolaganje izravno nameću državama članicama na temelju zakonodavstva Unije u području vlastitih sredstava i, u konkretnom slučaju, na temelju odluka 2007/436 i 2014/335 kao i uredbi br. 1150/2000 i br. 609/2014, a Komisija nema ovlast odlučivanja koja bi joj omogućila nalaganje državama članicama da utvrde i stave joj na raspolaganje iznose vlastitih sredstava Unije (presuda od 9. srpnja 2020., Češka Republika/Komisija,
C‑575/18 P
,
EU:C:2020:530
, t.
62.
i navedena sudska praksa).
U konkretnom slučaju Ujedinjena Kraljevina je odabrala da na kraju roka utvrđenog u obrazloženom mišljenju ne stavi Komisiji na raspolaganje iznos vlastitih sredstava koji se potražuje u tom mišljenju, pa makar učinila to uz moguće isticanje prigovora, ograničavajući se na osporavanje dužnosti knjiženja bilo kojeg iznosa vlastitih sredstava na račun te institucije.
U tim okolnostima, u okviru izvršavanja svoje diskrecijske ovlasti za odlučivanje o svrsishodnosti pokretanja postupka predviđenog člankom 258. UFEU‑a i, općenitije, u ispunjavanju svoje zadaće čuvarice Ugovorâ koja je joj dodijeljena na temelju članka 17. stavka 1. UEU‑a i koja joj nalaže da osigura da države članice pravilno izvršavaju svoje obveze u području vlastitih sredstava Unije, Komisiji se ne može prigovoriti da se poslužila mogućnošću svojstvenom sustavu vlastitih sredstava Unije, kako je trenutačno osmišljen u pravu Unije, da u okviru postupka zbog povrede obveze podnese Sudu na ocjenu ovaj spor između nje i Ujedinjene Kraljevine o obvezi te države da stavi Komisiji određeni iznos vlastitih sredstava Unije na raspolaganje (vidjeti u tom smislu presudu od 9. srpnja 2020., Češka Republika/Komisija,
C‑575/18 P
,
EU:C:2020:530
, t.
65.
,
66.
i
68.
).
Prema tome i suprotno onome što Ujedinjena Kraljevina tvrdi, budući da je predmet spora između nje i Komisije predmet iznos vlastitih sredstava koji treba staviti na raspolaganje toj instituciji, taj je spor u potpunosti u nadležnosti Suda na temelju članka 258. UFEU‑a.
Stoga se ne može zahtijevati da Komisija prvo podnese tužbu zbog povrede obveze ograničenu na načelno pitanje o tome je li dotična država članica povrijedila obveze koje je imala na temelju prava Unije da stavi toj instituciji na raspolaganje vlastita sredstva, a da ih ne izračuna, prije nego što potom može iznijeti pred Sud spor o točnim iznosima sredstava koja se duguju u okviru postupka pokrenutog na temelju članka 260. stavka 2. UFEU‑a, kada Komisija smatra da je dotična država članica propustila poduzeti mjere kako bi postupila u skladu s presudom Suda kojom je utvrđena takva povreda obveze jer ti iznosi nisu stavljeni Komisiji na raspolaganje.
S obzirom na to i kao što je to navedeno u točki 221. ove presude, na Komisiji je da u okviru postupka zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a dokaže postojanje navodne povrede obveze i da Sudu dostavi potrebne elemente za provjeru postoji li ta povreda obveze, a da se ne može pozvati ni na kakvu presumpciju.
U ovom slučaju ti se elementi moraju odnositi, među ostalim, na metodu koju je Komisija slijedila radi izračuna iznosa vlastitih sredstava koja potražuje od Ujedinjene Kraljevine.
Slijedom navedenog, valja ispitati je li Komisija u dovoljnoj mjeri dokazala, oslanjajući se na metodu OLAF‑JRC‑a, točnost utvrđenih iznosa gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava za koje tvrdi da joj se moraju staviti na raspolaganje, pri čemu je to pitanje inače bilo predmet kontradiktornog raspravljanja između stranaka kako tijekom predsudskog postupka tako i pred Sudom.
2)

Komisijina procjena iznosa gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava prema metodi OLAF‑JRC‑a
Prije ispitivanja navedenog pitanja, valja ukratko podsjetiti na bitna obilježja metode OLAF‑JRC, kako ju je Komisija upotrijebila radi izračuna iznosa gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava za koje je na istovjetan način u obrazloženom mišljenju i u tužbi zahtijevala od Ujedinjene Kraljevine da joj stavi na raspolaganje.
Kao što to proizlazi iz točaka 53. do 57. ove presude, metoda OLAF‑JRC‑a razvijena je kao alat za analizu rizika koji carinska tijela država članica mogu upotrebljavati radi prepoznavanja uvoza koji predstavlja velik rizik od umanjenja vrijednosti i mora se stoga provjeriti u pogledu deklariranih carinskih vrijednosti. Sastoji se od toga da se za svaku od 495 dotičnih osmeroznamenkastih oznaka proizvoda KN‑a obuhvaćenih poglavljima 61. to 64. te nomenklature izračuna PPC i NPC koji je jednoobrazno utvrđen na 50 % PPC‑a. Te su cijene izvedene iz baze podataka Comtext na temelju uvoznih cijena predmetnih proizvoda koje potječu iz podataka koje su pružile sve države članice i stoga su utvrđene na razini Unije. NPC je profil ili prag rizika koji služi za prepoznavanje uvoza za koji se sumnja da mu je umanjena vrijednost i koji se stoga mora provjeriti prije carinjenja predmetne robe u pogledu carinskih vrijednosti koje su deklarirane za nju.
Metoda OLAF‑JRC‑a, kako ju je Komisija upotrijebila radi određivanja iznosa gubitaka vlastitih sredstava koje ona potražuje od Ujedinjene Kraljevine, jest metoda procjene tih gubitaka koja je zapravo statističke naravi.
Prvo se izračunava obujam uvoza za koji se treba smatrati da mu je vrijednost umanjena na temelju podataka prikupljenih iz baze podataka Surveillance 2 tijekom 48 mjeseci. U tu se svrhu za svaku od 495 dotičnih osmeroznamenkastih oznaka proizvoda KN‑a upotrebljava uvoz svake oznake proizvoda čija je dnevna agregirana vrijednost niža od NPC‑a dotične oznake proizvoda.
Potom se gubici za količine za koje se smatra im je umanjena vrijednost izračunavaju u pogledu dodatnih carina koje se duguju na temelju razlike između te dnevne agregirane vrijednosti i PPC‑a.
Iz toga slijedi da se prema metodi OLAF‑JRC‑a obujam uvoza kojem je vrijednost umanjena izračunava tako da se u obzir uzme uvoz predmetnih proizvoda iz Kine u Ujedinjenu Kraljevinu čija je cijena niža od NPC‑a (to jest na 50 % PPC‑a), dok se vrijednost uvoza kojem je vrijednost umanjena i koji je tako prepoznat izračunava primjenom PPC‑a, pri čemu se te dvije cijene izračunavaju na razini Unije, a ne samo na razini Ujedinjene Kraljevine.
3)

Procjena Ujedinjene Kraljevine u pogledu iznosa gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava prema metodi HMRC‑a
Ujedinjena Kraljevina kritizira metodu OLAF‑JRC‑a tvrdeći da je zbog svojih slabosti i netočnosti dovela do precjenjivanja kako količine uvoza kojem je vrijednost umanjena tako i vrijednosti koja mu je dodijeljena.
Njezina vlastita metoda, odnosno metoda HMRC‑a, sastoji se od toga da se za svaku dotičnu deseteroznamenkastu oznaku proizvoda KN‑a „prag sukladnosti” ne izračunava na temelju prosječne cijene utvrđene na razini Unije, nego samo prema vrijednostima deklariranima pri uvozu u Ujedinjenu Kraljevinu.
Kao što je to Ujedinjena Kraljevina objasnila u odgovoru na pitanja koja je Sud postavio, ta se metoda sastoji od toga da se na temelju analize histograma koji se odnose na razdoblje povrede, za svaku dotičnu deseteroznamenkastu oznaku proizvoda KN‑a obuhvaćenu poglavljima 61. to 64. te nomenklature istodobno odredi „vršna vrijednost”, koja obuhvaća veliku količinu usporedivo niskih deklariranih cijena, za koje se pretpostavlja da im je vrijednost skoro isključivo umanjena, i točka izvan te vršne vrijednosti na kojoj se pojavljuju uobičajenije količine uvoza i legitimno deklarirane cijene.
Prag sukladnosti utvrđuje se za svaku dotičnu oznaku proizvoda na razini cijene koja odgovara toj točci izvan navedene vršne vrijednosti na kojoj se pojavljuju legitimni uvozi i koja se, stoga, mora smatrati prihvatljivom cijenom.
Tada se za uvoz čija je vrijednost deklarirana carini niža od tog praga sukladnosti smatra da mu je umanjena vrijednost prema toj takozvanoj metodi vršne vrijednosti. Za taj se uvoz izračunavaju dodatne carine za svaku carinsku deklaraciju u pogledu dotičnog proizvoda na temelju razlike između deklarirane carinske vrijednosti i navedenog praga sukladnosti.
Prema tome, sam prag sukladnosti, kako je upotrijebljen za izračun iznosa gubitaka tradicionalnih sredstava Unije, jest referentna vrijednost utvrđena na temelju statističkih podataka o uvozu predmetnih proizvoda iz Kine u Ujedinjenu Kraljevinu, koja istodobno služi za prepoznavanje uvoza čija se vrijednost može smatrati umanjenom i za određivanje vrijednosti koja se može dodijeliti tom uvozu radi izračuna dodatnih carina koje se duguju i, prema tome, odgovarajućih gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava koja se tek moraju staviti Komisiji na raspolaganje.
Usto, iz izvješća društva za savjetovanje, koje je Ujedinjena Kraljevina priložila svojem odgovoru na obrazloženo mišljenje i odgovoru na tužbu, proizlazi da se bitna razlika između procjene te države u pogledu gubitaka i Komisijine procjene, pri čemu je prva niža za 10 % od druge, odnosi za oko 80 % na činjenicu da je prema metodi HMRC‑a uvoz, za koji se smatralo da mu je vrijednost umanjena, „ponovno procijenjen” na razinu cjenovnog praga, to jest praga sukladnosti, koji je cijena izvedena samo iz cijena prilikom uvoza u Ujedinjenu Kraljevinu, dok se prema metodi OLAF‑JRC‑a vrijednost ne određuje na razini cjenovnog praga, poput NPC‑a, to jest na 50 % PPC‑a, nego na razini „pravedne cijene”, to jest 100 % PPC‑a, koji je cijena izvedena iz aritmetičkog i stoga neponderiranog prosjeka PPC-â svih država članica, uključujući u to vrijeme i PPC‑e Ujedinjene Kraljevine.
4)

Općenita argumentacija usmjerena protiv metode OLAF‑JRC
Prije ispitivanja različitih konkretnih kritika koje je iznijela Ujedinjena Kraljevina, koju podupiru države članice intervenijenti, u pogledu bitnih obilježja metode OLAF‑JRC, upotrijebljene kao metode za procjenu iznosa gubitaka vlastitih sredstava, valja ispitati općenitu argumentaciju koju je ta država istaknula protiv te metode.
Prema toj argumentaciji, budući da je navedena metoda posebno razvijena kako bi je države članice mogle upotrebljavati kao profil rizika na temelju kojeg se može prepoznati uvoz koji predstavlja velik rizik od umanjenja vrijednosti i stoga se moraju provjeriti, bilo bi neprikladno da se ista metoda primjenjuje u svrhu izračuna iznosa gubitaka vlastitih sredstava koji odgovaraju carinama koje Ujedinjena Kraljevina nije ubrala zbog neprikladnosti provjera koje su provela njezina carinska tijela.
Naime, radi se o metodi koja je u biti statistička za određivanje carinske vrijednosti uvoza kojem je vrijednost umanjena i ne ubraja se među uzastopne metode propisane u člancima 70. i 74. Carinskog zakonika Unije, poput takozvane metode
fall‑back
predviđene u članku 74. stavku 3. tog zakonika, koja se sastoji od određivanja carinske vrijednosti predmetne robe na temelju „dostupnih podataka” uz poštovanje uvjeta određenih člankom 144. Provedbene uredbe 2015/2447.
U tom pogledu, iako je metoda OLAF‑JRC‑a metoda za procjenu iznosa gubitaka vlastitih sredstava koja je zapravo statistička i kojom se ne nastoji odrediti carinska vrijednost predmetne robe, u skladu s člancima 70. i 74. Carinskog zakonika Unije, s obzirom na svaku dotičnu carinsku deklaraciju, Komisiju se ne može kritizirati da je takvu statističku metodu upotrijebila u okolnostima konkretnog slučaja radi izračuna iznosa gubitaka vlastitih sredstava.
Naime, nesporno je da se predmetni uvoz odvijao u velikom opsegu i da je predmetna roba puštena u slobodan promet, tako da se ta roba ne može više opozvati u svrhu provjera radi utvrđivanja svoje stvarne vrijednosti. Osim toga, Ujedinjena Kraljevina propustila je kršeći članak 325. stavak 1. UFEU‑a i carinske propise Unije poduzeti potrebne mjere, poput fizičkih provjera, zahtjeva za pružanje informacija ili dokumenata ili pak sustavnog uzimanja uzoraka. Prema tome, budući da nema dovoljno podataka o kvaliteti robe već puštene u slobodan promet, sada više nije moguće zbog tih propusta odrediti vrijednost te robe na temelju jedne od metoda procjena predviđenih u člancima 70. i 74. Carinskog zakonika Unije, tako da se samo statistička metoda može upotrijebiti radi procjene vrijednosti navedene robe.
Usto, kao što je to nezavisni odvjetnik također istaknuo, u biti, u točki 274. svojeg mišljenja, u posebnim okolnostima konkretnog slučaju ništa nije, načelno, sprečavalo OLAF i Komisiju da upotrijebe metodu OLAF‑JRC‑a, čak i da je ta metoda bila prvotno osmišljena da služi kao alat za analizu rizika radi procjene iznosa gubitaka vlastitih sredstava stvorenih neprikladnim provjerama carinskih tijela Ujedinjene Kraljevine, jer navedena metoda obuhvaća cjenovni prag, to jest NPC, na temelju kojeg se mogu odrediti količine uvoza kojem je vrijednost umanjena, i referentnu cijenu, to jest PPC, na temelju kojeg se tom uvozu može dodijeliti zamjenska cijena radi izračuna preostalih carina koje se duguju.
Osim toga, kao što je to nezavisni odvjetnik također primijetio, u biti, u točkama 276. do 278. svojeg mišljenja, u svojoj je sudskoj praksi Sud prihvatio da se u okolnostima koje su slične okolnostima konkretnog slučaja izračun gubitaka vlastitih sredstva može zasnivati na statističkim podacima prije nego na podacima koji se odnose izravno na vrijednost predmetne robe.
Naime, u situaciji u kojoj je u nedostatku predmetne robe nemogućnost provođenja provjera bila neizbježna posljedica propusta carinskih tijela da provedu inspekcije radi provjere stvarne vrijednosti te robe, a koji je doveo do toga da ta tijela sustavno prihvaćaju deklarirane carinske vrijednosti, iako su znala da su one u prosjeku umanjene, Sud je smatrao da u takvom slučaju nije neprikladno izračunati iznose gubitaka vlastitih sredstava koji proizlaze iz takve prakse na temelju podataka o razlici između deklarirane prosječne standardne težine robe iste naravi uvezene u kasnijem razdoblju i njezine prosječne težine utvrđene prilikom inspekcija koje su se zbog svojeg opsega mogle smatrati relevantnima (vidjeti u tom smislu presudu od 17. ožujka 2011., Komisija/Portugal,
C‑23/10
, neobjavljenu,
EU:C:2011:160
, t.
54.
,
63.
,
65.
i
66.
).
U posebnim okolnostima konkretnog slučaja, gubici vlastitih sredstava proizlaze iz prakse carinskih tijela Ujedinjene Kraljevine koja se zapravo sastojala od toga da su se tijekom razdoblja povrede sustavno prihvaćale carinske deklaracije predmetnih proizvoda uvezenih iz Kine, a da se nisu provjeravale vrijednosti spomenute na tim deklaracijama, iako su ta tijela znala ili su razumno morala znati da su velike količine tih proizvoda bile prijevarom uvezene po cijenama čija je vrijednost očito bila umanjena. Slijedom navedenog, iznosi tih gubitaka mogu se utvrditi na osnovi metode poput metode OLAF‑JRC‑a koja se zasniva na statističkim podacima umjesto na metodi namijenjenoj tomu da se carinska vrijednost predmetne robe utvrdi na temelju izravnih dokaza, u skladu s člancima 70. i 74. Carinskog zakonika Unije. Naime, potonja vrijednost ne može se više primijeniti uslijed nepostojanja izravnih dokaza o toj vrijednosti, a koje su navedena tijela pribavila u dovoljnim količinama.
Osim toga, kao što je to nezavisni odvjetnik također istaknuo, u biti, u bilješci 277., umetnutoj u točku 274. njegova mišljenja, metoda HMRC‑a, koju Ujedinjena Kraljevina predlaže radi procjene iznosa gubitaka vlastitih sredstava, također je metodologija koja se u bitnome zasniva na statističkim podacima jer su pragovi sukladnosti izvedeni iz povijesnih statističkih vrijednosti.
Valja, međutim, utvrditi je li, oslanjajući se na metodu OLAF‑JRC‑a radi izračuna iznosa gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava koje navodi, Komisija u dovoljnoj mjeri dokazala točnost sedam potraživanih iznosa za svaku od godina od kojih se sastoji razdoblje povrede, u skladu s teretom dokazivanja koji je, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda navedenoj u točki 423. ove presude, na njoj u postupku zbog povrede obveze.
U tom kontekstu i s obzirom također na ono što je presuđeno u točkama 423. do 425. ove presude, na Sudu je da provjeri je li, s obzirom na to da se Komisija pozvala na metodu OLAF‑JRC‑a kao metodu za izračun iznosa gubitaka vlastitih sredstava koja joj nisu stavljena na raspolaganje kršenjem prava Unije, ta institucija pružila dovoljno elemenata kojima se dokazuje točnost tih iznosa i, stoga, osnovanost navodne povrede obveze, u skladu s teretom dokazivanja koji je na njoj.
Kao što je to nezavisni odvjetnik također primijetio u točki 281. svojeg mišljenja, Sud nije posljedično dužan odabrati između različitih metodoloških pristupa koje predlažu stranke, kao što se čini da Ujedinjena Kraljevina navodi u odgovoru na tužbu, nego samo da ocijeni metodu OLAF‑JRC‑a koju predlaže Komisija u prilog ovoj tužbi i pri tome ispita različite kritike koje je protiv te metode iznijela ta država koju podupiru države članice intervenijenti.
Valja pojasniti u tom pogledu da se ispitivanjem metode OLAF‑JRC‑a od strane Suda u okviru ovog postupka zbog povrede obveze treba zapravo, kao što je to nezavisni odvjetnik također primijetio, u biti, u točki 286. svojeg mišljenja, nastojati provjeriti da je ta metoda opravdana s obzirom na posebne okolnosti konkretnog slučaja i da je bila dovoljno precizna i pouzdana jer se, među ostalim, zasnivala na kriterijima koji nisu ni proizvoljni ni pristrani i da je počivala na objektivnoj i dosljednoj analizi svih dostupnih relevantnih podataka, tako da ne dovede do očite precijenjenosti iznosa tih gubitaka.
Iako provjeru točnosti različitih iznosa gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava u trećem odlomku prvog tužbenog zahtjeva treba teoretski, kao što je to navedeno u točki 449. ove presude, provesti u pogledu svake od godina spomenutih u tom trećem odlomku, zbog razloga ekonomičnosti postupka Sud će provesti to ispitivanje u pogledu dvaju uzastopnih razdoblja uključenih u razdoblje povrede, to jest razdoblja od studenoga 2011. do studenoga 2014. i razdoblja od 1. siječnja 2015. do uključujući 11. listopada 2017.
5)

Procjena iznosa gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava za razdoblje od studenoga 2011. do studenoga 2014.
Što se, kao prvo, tiče razdoblja od studenoga 2011. do studenoga 2014., iz iznosa u trećem odlomku prvog dijela tužbenog razloga za 2011. do 2014. proizlazi da Komisija stavlja Ujedinjenoj Kraljevini na teret da je tijekom tog razdoblja propustila staviti toj instituciji na raspolaganje ukupni iznos tradicionalnih vlastitih sredstava od 1001511991,60. eura.
Kao što je to nezavisni odvjetnik također istaknuo, u biti, u točkama 293. do 297. svojeg mišljenja, iz razloga tužbe i replike nedvosmisleno proizlazi da je za navedeno razdoblje, osobito zbog pravila u području ograničenja carinskog duga predviđenih u članku 221. stavku 3. Carinskog zakonika Zajednice i članku 103. stavku 1. Carinskog zakonika Unije, Komisija namjeravala ograničiti doseg tužbe na carinske dugove utvrđene u nalozima za naknadnu naplatu u 23 naloga C 18 Snake koji su izdani između studenoga 2014. i veljače 2015. i koji su nakon knjiženja i dostave dotičnim gospodarskim subjektima bili poništeni između lipnja i studenoga 2015. Osim toga, ta namjera Komisije potvrđena je prigovorima iznesenima u pismu opomene i u obrazloženom mišljenju.
Kao što je to utvrđeno u točkama 367. do 395. ove presude, do poništenja 23 naloga C 18 Snake došlo je zbog upravnih pogrešaka koje su počinila carinska tijela Ujedinjene Kraljevine i koje se ne mogu opravdati s obzirom na članak 13. stavak 2. Uredbe br. 609/2014, tako da se ta država nije oslobodila obveze stavljanja Komisiji na raspolaganje sredstava povezanih s tim nalozima.
U odgovoru na tužbu Ujedinjena Kraljevina je navela da su iznosi koji se potražuju u nalozima C 18 Snake bili izračunani na temelju PPC-â iz metode OLAF‑JRC‑a. U replici Komisija prigovara da je tijekom predsudskog postupka navela da je shvatila, a da je Ujedinjena Kraljevina nije s tim u vezi ispravila, da su ti iznosi izračunani na temelju NPC‑a i, time, prema stajalištu Komisije, na očito preniskoj razini u svrhu procjene iznosa gubitaka vlastitih sredstava, što je u tužbi dovelo do primjene njezine metode procjene tih gubitaka, uključujući i za razdoblje od studenoga 2011. do studenoga 2014. za sav uvoz izvršen po deklariranoj cijeni nižoj od NPC‑a tijekom tog razdoblja.
No, iz spisa podnesenog Sudu, a osobito iz okolnosti da je Ujedinjena Kraljevina podnijela u prilogu odgovoru na repliku naloge C 18 Snake i pojedinosti izračuna u vezi s tim nalozima, proizlazi, s jedne strane, da dodatni carinski dugovi koji se potražuju u navedenim nalozima jesu izračunani, doduše nakon upravnih pogrešaka, na temelju PPC‑a, a ne na temelju pravila carinskog prava Unije u području određivanja carinske vrijednosti i, s druge strane, da je ukupni iznos tih dugova bio 192568694,30 GBP.
Iz toga slijedi da postoji nedosljednost između tužbenog zahtjeva i tužbenih razloga u pogledu iznosa vlastitih sredstava koje Komisija potražuje u okviru ovog postupka.
Naime, na temelju trećeg odlomka prvog dijela tužbenog zahtjeva Komisija zahtijeva od Suda da utvrdi da za razdoblje od studenoga 2011. do studenoga 2014. Ujedinjena Kraljevina nije poštovala obveze koje je imala na temelju zakonodavstva Unije u području vlastitih sredstava jer ta država nije stavila Komisiji na raspolaganje ukupni iznos od 1001511991,60 eura izračunan na temelju metode OLAF‑JRC‑a i uzimajući u obzir sav uvoz kojem je vrijednost umanjena i koji je izvršen po cijenama nižim od NPC‑a tijekom tog razdoblja, uključujući onaj, osim toga vrlo brojan, koji nije obuhvaćen nalozima C 18 Snake.
S druge strane, iz tužbenih razloga i replike nedvosmisleno proizlazi te je potvrđeno pismom opomene i obrazloženim mišljenjem da je za navedeno razdoblje Komisija namjeravala svoju prigovor zasnovan na nestavljanju na raspolaganje vlastitih sredstava Unije od strane Ujedinjene Kraljevine ograničiti na sredstva koja odgovaraju carinskim dugovima utvrđenim u nalozima C 18 Snake, što znači da ona sredstva potražuje samo za uvoz kojem je umanjena vrijednost i koji je izvršen po cijenama nižim od NPC‑a te je spomenut u tim nalozima. Ti carinski dugovi ukupno iznose, prema stajalištu Ujedinjene Kraljevine i na temelju dokaza, 192568694,30 GBP.
U tim okolnostima mora se ustvrditi da zato što postoji velika neizvjesnost u pogledu točnosti iznosa vlastitih sredstava koje Komisija potražuje po osnovi trećeg odlomka prvog dijela tužbenog zahtjeva za razdoblje od studenoga 2011. do studenoga 2014., ta institucija nije u dovoljnoj mjeri dokazala njihov ukupni iznos.
Prema tome, u pogledu prvog razdoblja od studenoga 2011. do studenoga 2014., drugi tužbeni razlog treba odbiti u dijelu u kojem se odnosi na prigovor iz trećeg odlomka prvog tužbenog zahtjeva prema kojem Ujedinjena Kraljevina nije poštovala pravo Unije, jer ta država članica nije stavila Komisiji na raspolaganje iznose sredstava koji su tamo navedeni u ukupnom iznosu od 1001511991,60 eura.
6)

Procjena iznosa gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava za razdoblje od 1. siječnja 2015. do uključujući 11. listopada 2017.
Što se, kao drugo, tiče razdoblja od 1. siječnja 2015. do uključujući 11. listopada 2017., nesporno je da je Komisija utvrdila iznose gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstva koje potražuje po osnovi trećeg odlomka prvog dijela tužbenog zahtjeva, to jest ukupni iznos od 1678125097 eura na temelju metode OLAF‑JRC‑a, a da nije od tih iznosa oduzela one koje potražuju carinska tijela Ujedinjene Kraljevine u nalozima za naknadnu naplatu u nalozima C 18 Breach koji se odnose na to razdoblje.
Prema tome, valja ispitati, prije svega, različite argumente koje je Ujedinjena Kraljevina, koju podupiru države članice intervenijenti, istaknula protiv metode OLAF‑JRC, kako ju je Komisija upotrijebila za procjenu iznosa gubitaka vlastitih sredstava koje potražuje za navedeno razdoblje i, potom, utjecaj koji bi na tu procjenu moglo imati uzimanje u obzir naloga za naplatu u nalozima C 18 Breach koji se odnose na isto razdoblje.
i)

Kritika usmjerena protiv metode OLAF‑JRC‑a koja se temelji na tome da je ona dovela do precjenjivanja obujma uvoza za koji se treba smatrati da mu je vrijednost umanjena
Što se, prije svega, tiče kritika usmjerenih protiv metode OLAF‑JRC‑a, valja ispitati, kao prvo, kritiku prema kojoj ta metoda, po tome što upotrebljava NPC kao kriterij za izračunavanje obujma uvoza kojem je vrijednost umanjena, precjenjuje taj obujam jer se radi o proizvoljnom i nepreciznom kriteriju čija primjena ima za posljedicu uključivanje nezanemarivog obujma legitimnog uvoza po vrlo niskim cijenama.
U pogledu opće kritike prema kojoj NPC čini „proizvoljni kriterij”, valja podsjetiti na to da se utvrđivanje NPC-â na razinu od 50 % PPC-â zasniva na studijama histograma JRC‑a kako bi se na temelju statističkih podataka prepoznale kategorije uvoza po vrlo niskim cijenama. U pogledu njezine analize statistike o uvoznim cijenama, takav je pristup usporediv s onim koji se slijedi u okviru metode HMRC‑a radi utvrđivanja praga sukladnosti.
Ujedinjena Kraljevina kritizira metodu koju Komisija upotrebljava za izračun gubitaka vlastitih sredstava zato što, među ostalim, suprotno metodi HMRC‑a, ona polazi od dnevnih agregiranih podataka uvoza u Ujedinjenu Kraljevinu, a ne podataka na razini dotičnog proizvoda, to jest za svaku carinsku deklaraciju, kao i od osmeroznamenkastih oznaka proizvoda KN‑a, a ne deseteroznamenkastih oznaka proizvoda te nomenklature (Integrirana tarifa Europske unije (TARIC)).
Komisija ističe da je tako postupila jer je raspolagala samo dnevnim agregiranim podacima i podacima na razini osmeroznamenkastih oznaka proizvoda. Također ističe da je upotreba navedenih dnevnih agregiranih podataka imala učinak prekomjerne naknade i da se, slijedom toga, tom uporabom nastoji umanjiti obujam uvoza za koji se smatra da mu je vrijednost umanjena te je prije povoljnija za Ujedinjenu Kraljevinu.
Tvrdi da ako se metoda OLAF‑JRC‑a primijeni primjerice na podatke o uvozu Ujedinjene Kraljevine na razini svake carinske deklaracije za drugo ili treće tromjesečje 2017., procijenjeni će gubici biti veći za oko 40 % od procjena pribavljenih upotrebom istih dnevnih agregiranih podataka. Ističe također da bi, u slučaju da su se upotrijebili podaci na razini oznaka TARIC, ta velika zrnatost imala kao posljedicu samo povećanje broja proizvoda s 495 na 677, tako da utjecaj na PPC‑e ne bi bio dokazan.
U odgovoru na pitanje koje je Sud postavio Ujedinjena Kraljevina tvrdila je da ne može izračunati utjecaj koji bi na procjenu iznosa gubitaka vlastitih sredstava imala upotreba deseteroznamenkastih oznaka proizvoda KN‑a koje imaju veću zrnatost, ali je priznala da bi se zbog izračuna na razini dotičnog proizvoda umjesto na temelju dnevnih agregiranih podataka za uvoz na njezino državno područje povećao iznos gubitaka koje Komisija navodi za drugo razdoblje, od 1. siječnja 2015. do uključujući 11. listopada 2017., i to s 1678125097 eura na 1725981951 eura, što potvrđuje da joj je s tim u vezi metoda OLAF‑JRC‑a povoljnija nego njezina vlastita metoda.
Osim toga, u odgovoru na drugo pitanje Suda Ujedinjena Kraljevina naglasila je da je sada jasno, s obzirom na objašnjenja koja je Komisija pružila u međuvremenu, da jedini razlog zbog kojeg postoji tako velika razlika između Komisijine procjene gubitaka i njezine vlastite procjene jest taj da su PPC‑i, koje je ta institucija upotrijebila za „ponovnu procjenu” uvoza za čiju se vrijednost smatralo da je umanjena prema metodi OLAF‑JRC‑a, mnogo viši od cijena koje odgovaraju pragovima sukladnosti iz metode HMRC‑a za koju smatra da se treba upotrijebiti radi ponovne procjene tog uvoza.
Usto, odgovarajući na drugo pitanje koje je Sud postavio Ujedinjena Kraljevina navela je da bi u slučaju da se cijene koje odgovaraju pragovima sukladnosti iz njezine vlastite metode procjene gubitaka primijene umjesto NPC‑a radi izračuna obujma uvoza kojem je vrijednost umanjena, to dovelo do toga da se iznos gubitaka vlastitih sredstava koje Komisija potražuje za drugo razdoblje, od 1. siječnja 2015. do uključujući 11. listopada 2017., umanji za 4,4 % ili 4,7 %.
Iako, kao što je to nezavisni odvjetnik također istaknuo u točki 301. svojeg mišljenja, čini se da takva razlika između metode koju je Komisija upotrijebila i one koju je Ujedinjena Kraljevina upotrijebila radi procjene obujma uvoza kojem je vrijednost umanjena ostaje kao takva u razumnim granicama, činjenica je da NPC, čini se, dovodi do precjenjivanja u određenoj mjeri obujma uvoza za koji se treba smatrati da mu je vrijednost umanjena.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da je ta cijena izvorno razvijena kao profil rizika, što podrazumijeva da može stvoriti određeni broj lažnih pozitivnih slučajeva koji se osobito sastoje od legitimnog uvoza trgovačkih lanaca kao što je to Ujedinjena Kraljevina naglasila.
Kao što je to istaknuto u točki 296. ove presude, ta država navodi da je 11,2 % po obujmu legitimnog uvoza koji su izvršili neki dobro poznati trgovački lanci bilo deklarirano na vrijednosti nižima od NPC‑a.
Iako takav udjel lažnih pozitivnih slučajeva ne može sam po sebi utjecati na pouzdanost NPC‑a koji se upotrebljava kao profil rizika jer se mora smatrati razumnim u takvom kontekstu, on se mora uzeti u obzir u analizi i izračunu iznosa gubitaka vlastitih sredstava kako bi se s razumnim stupnjem točnosti odredio obujam uvoza za koji se mora smatrati da mu je vrijednost umanjena i koji dovodi do takvih gubitaka.
Prema tome, iznos gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstva mora se u konkretnom slučaju izračunati na temelju onoga što je u odgovoru na pitanje koje je Sud postavio Ujedinjena Kraljevina nazvala „općom količinom” uvoza za koji se smatra da mu je vrijednost umanjena, to jest količine uvoza za koji se smatra da mu je vrijednost umanjena neovisno o primjeni metode OLAF‑JRC‑a ili metode HMRC‑a.
ii)

Kritika usmjerena protiv metode OLAF‑JRC‑a koja se temelji na tome da je ona dovela do precjenjivanja vrijednosti uvoza za koji se treba smatrati da mu je vrijednost umanjena
Što se, kao drugo, tiče različitih kritika iznesenih protiv metode OLAF‑JRC‑a zato što se u slučaju kada se ova potonja upotrebljava kao alat za određivanje iznosa gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava, ona oslanja na PPC‑e kao referentnu vrijednost za procjenu vrijednosti uvoza kojem je vrijednost umanjena, valja ponajprije ispitati argumentaciju prema kojoj se ta referentna vrijednost morala izračunati samo na temelju cijena prilikom uvoza u Ujedinjenu Kraljevinu, a ne na osnovi aritmetičkog prosjeka uvoznih cijena svih država članica.
U ovom slučaju odabir metodologije Komisije opravdava se jednim od bitnih obilježja predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti, to jest činjenicom, koju kao takvu Ujedinjena Kraljevina nije osporavala, da je velika većina predmetnog uvoza bila izvršena u okviru carinskog postupka 42 i bila, slijedom toga, nužno namijenjena drugim državama članicama. Usto, predmetni uvoz koji je izvršen u okviru carinskog postupka 40 mogao je također završiti u drugim državama članicama nakon carinjenja predmetne robe izvršenog u Ujedinjenoj Kraljevini.
U tom pogledu proizlazi, primjerice, iz izvješća OLAF‑a da je za 2016. 87 % uvoza predmetnih proizvoda male vrijednosti u Ujedinjenu Kraljevinu bilo izvršeno u okviru carinskog postupka 42.
Iz toga slijedi, kao što je to nezavisni odvjetnik također istaknuo, u biti, u točki 304. svojeg mišljenja, da je velika većina predmetnog uvoza tijekom razdoblja povrede bila usmjerena prema tržištu predmetnih proizvoda Unije kao cjeline.
Prema tome, Komisiju se ne može kritizirati da je u svrhu procjene vrijednosti tog uvoza u okviru izračunavanja gubitaka vlastitih sredstava primijenila referentnu cijenu koja odražava razinu cijena predmetnih proizvoda pri uvozu u Uniju kao cjelinu.
Naime, valja podsjetiti na to da je takav pristup očito dosljedan
modusu operandi
predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti.
Usto, upotreba prosječnih uvoznih cijena svih država članica u obliku aritmetičkog prosjeka tih cijena opravdava se također s obzirom na nužnost umanjenja učinka narušavanja na referentne cijene koji stvara osobito velik obujam uvoza kojem je vrijednost umanjena u Ujedinjenu Kraljevinu po vrlo niskim cijenama tijekom razdoblja povrede.
U tom pogledu valja podsjetiti na to, s jedne strane, da se 78,1 %, po vrijednosti, i 69,8 %, po količini, predmetnog uvoza tijekom razdoblja povrede po cijenama nižim od NPC‑a, to jest 50 % PPC‑a, nalazilo u rasponu od 0 do 10 % PPC‑a, i da se uvoz po vrlo niskim cijenama u tom rasponu postupno i snažno povećavao tijekom razdoblja povrede kako bi s udjelom od oko 80 % postao velika većina među uvozom kojem je vrijednost umanjena. S druge strane, iako se predmetna prijevara u smislu umanjenja vrijednosti izvorno ticala više država članica, ona se tijekom razdoblja povrede odnosila ponajprije te sve više i više na Ujedinjenu Kraljevinu, kao što su to agenti Komisije uostalom naveli na različitim sastancima s carinskim tijelima te države. Tijekom tih sastanaka tim je tijelima u više navrata skrenuta pozornost na postojanje odgovarajućih rastućih gubitaka vlastitih sredstava kako bi ona poduzela mjere prikladne da se ti gubici okončaju.
Iako se cilj umanjenja učinka narušavanja na referentne cijene koji stvara osobito velik obujam uvoza kojem je vrijednost umanjena u Ujedinjenu Kraljevinu po vrlo niskim cijenama tijekom razdoblja povrede mogao teoretski postići primjenom različitih metoda, razvidno je da je metoda koju je Komisija odabrala dovoljno precizna i pouzdana jer se, među ostalim, ta metoda zasniva na kriterijima koji nisu ni proizvoljni ni pristrani te počiva na objektivnoj i dosljednoj analizi svih dostupnih relevantnih podataka, tako da ne dovodi do očitog precjenjivanja iznosa gubitaka vlastitih sredstava.
U tom kontekstu Komisija je, kao što je to priznala u odgovoru na pitanje koje joj je Sud postavio, mogla, primjerice, također ukloniti, u svrhu izračuna aritmetičkog prosjeka cijena država članica, sav uvoz izvršen po cijenama nižim od NPC‑a u svim državama članicama. Međutim, takva bi metoda stavila Ujedinjenu Kraljevinu u nepovoljniji položaj jer bi dovela do znatnog povećanja iznosa gubitaka vlastitih sredstava.
Potom valja ispitati kritiku prema kojoj upotreba, u okviru primjene metode OLAF‑JRC‑a, PPC-â kao referentne vrijednosti dovodi do precjenjivanja razine gubitaka vlastitih sredstava i nije, slijedom toga, legitimna jer ne uzima u obzir činjenicu da su predmetni proizvodi koji su bili predmet dotične prijevare u smislu umanjenja vrijednosti bili niže vrijednosti i kvalitete nego oni legitimno uvezeni iz Kine po cijenama višim od NPC‑a ili čak praga sukladnosti iz metode HMRC‑a.
Usto, predmetna je roba, po svojoj naravi, namijenjena donjem segmentu tržišta jer je uvoze zločinačke organizacije kako bi se njome nezakonito i tajno trgovalo na državnom području drugih država članica.
Prema tome, s obzirom na to bitno obilježje
modusa operandi
predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti, referentna vrijednost koja se mora upotrijebiti radi određivanja vrijednosti uvoza za koji se smatra da mu je umanjena vrijednost treba biti utvrđena na razini NPC‑a.
U tom kontekstu Komisija tvrdi da Ujedinjena Kraljevina ne drži nikakav relevantan dokaz o raspodjeli cijena i kvaliteti predmetnog uvoza jer je prije pokretanja operacije Swift Arrow ta država članica odabrala ne provoditi fizičke provjere i ne uzimati uzorke.
Ujedinjena Kraljevina ističe izvješće društva za savjetovanje u kojem se analizira glavni uzorak od 94 komada proizvoda kojima je vrijednost umanjena i od kojih je 70 proizvoda prikupljeno u okviru operacije Swift Arrow, pokrenute nakon razdoblja povrede, i uspoređuje taj uzorak s kontrolnim uzorkom proizvoda po vrlo niskim cijenama legitimnog i dobro poznatog trgovca na malo koji na njezinu državnom području trguje proizvodima vrlo male vrijednosti, iz čega proizlazi da je velika većina proizvoda iz tog glavnog uzroka bila slabe kvalitete i niže kvalitete od proizvoda iz kontrolnog uzorka. Iz toga slijedi da točna vrijednost robe kojoj je vrijednost umanjena ne može prekoračiti najnižu cijenu po kojoj ti trgovci na malo uvoze ekvivalentne proizvode.
U tom pogledu, čak i pod pretpostavkom, kao što to Ujedinjena Kraljevina tvrdi, da se svi uzorci uzeti u sklopu operacije Swift Arrow i analizirani u tom izvješću mogu uzeti u obzir u okviru ovog postupka, iako se čini da se mnogi tiču uvoza izvršenog nakon razdoblja povrede, ta država nije dokazala da se predmetni uzorci mogu smatrati reprezentativnim za sve velike količine predmetne robe kojoj je vrijednost umanjena i koja je uvezana na njezino državno područje tijekom cijelog tog razdoblja.
Prema tome, uslijed nepostojanja dovoljno reprezentativnih podataka o kvaliteti robe koja je bila predmet predmetnog uvoza tijekom razdoblja povrede, a s obzirom na to da je Ujedinjena Kraljevina propustila provesti prikladne carinske provjere, Komisija se opravdano oslonila na pretpostavku da je predmetna roba bila srednje kvalitete i stoga obuhvaćala sve tržišne segmente u udjelima koji su slični udjelima robe za koju se ne smatra da joj je vrijednost prijevarom umanjena.
Ujedinjena Kraljevina smatra da
modus operandi
predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti, kako je ova potonja opisana, primjerice, u OLAF‑ovu izvješću i nije sporna između stranaka, upućuje na to da je predmetna roba većinom prije slabe kvalitete i namijenjena donjem tržišnom segmentu jer je uvoze i stavljaju na tržište zločinačke organizacije te je uglavnom namijenjena nezakonitoj i tajnoj trgovini na državnom području država članica različitih od Ujedinjene Kraljevine u odnosno vrijeme, osobito u okviru carinskog postupka 42 bez plaćanja PDV‑a. U tom pogledu valja navesti da referentna vrijednost upotrijebljena radi procjene predmetnog uvoza u svrhu izračuna iznosa gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava jest procijenjena vrijednost koja mora biti približna carinskoj vrijednosti koju bi carinska tijela Ujedinjene Kraljevine utvrdila da su primijenila prikladne mjere carinske provjere na temelju profila rizika na osnovi kojeg se može ocijeniti narav i kvaliteta predmetne robe.
Naime, Ujedinjenu Kraljevinu treba za sporno razdoblje staviti u situaciju koja je jednaka situaciji u kojoj bi njezina carinska tijela točno utvrdila carinske vrijednosti nakon što su primijenila prikladne carinske provjere i, prema tome, točno utvrdila vlastita sredstva koja čine carine prije nego što ih knjiži na račune za vlastita sredstva Unije (vidjeti po analogiji presudu od 17. ožujka 2011., Komisija/Portugal,
C‑23/10
, neobjavljenu,
EU:C:2011:160
, t.
63.
i navedenu sudsku praksu).
Kao što je to nezavisni odvjetnik također istaknuo, u biti, u točki 306. svojeg mišljenja, u skladu s uzastopnim metodama predviđenim u carinskom pravu Unije carinska vrijednost određuje se po naravi i kvaliteti predmetne robe, poput tržišnog segmenta u državi članici različitoj od države članice uvoza, a ne po svojem odredištu. Kako bi se odredila carinska vrijednost, odredište te robe samo je po sebi stoga irelevantno. Usto, prilikom carinjenja navedene robe njezino je posebno odredište uvelike špekulativno ako ne postoji izravan dokaz.
Stoga u ovom slučaju Komisija s pravom nije, radi određivanja iznosa gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstva, napravila nikakvu razliku prema posebnom odredištu predmetnih proizvoda unutar Unije.
Shodno tome, u pogledu predmetnog uvoza ta je institucija mogla razumno primijeniti PPC‑e kao referentnu vrijednost.
Takav je pristup opravdan s obzirom na osobitosti konkretnog slučaja i dovoljno je precizan i pouzdan zato što se, među ostalim, zasniva na kriterijima koji nisu ni proizvoljni ni pristrani i što počiva na objektivnoj i dosljednoj analizi svih dostupnih relevantnih podataka, tako da ne dovodi do očitog precjenjivanja iznosa tih gubitaka.
To je potvrđeno činjenicom, kao što je to nezavisni odvjetnik također istaknuo, u biti, u točki 307. svojeg mišljenja, da se PPC‑i izračunavaju na temelju carinskih vrijednosti koje su stvarno deklarirane i koje su države članice preuzele u bazu podataka Surveillance 2 za sav predmetni uvoz tijekom razdoblja povrede, tako da te cijene odražavaju narav i kvalitetu svih predmetnih proizvoda.
Preciznost i pouzdanost pristupa Komisije koji se sastoji od upotrebe PPC-â za procjenu vrijednosti predmetnog uvoza također su potkrijepljeni činjenicom, koju je ta institucija naglasila u svojim odgovorima na pitanja koja je Sud postavio i koju Ujedinjena Kraljevina nije osporavala, da se kod navedenih cijena uzimaju u cijelosti obzir cijene znatnih količina uvoza u Ujedinjenu Kraljevinu kojemu je vrijednost umanjena, na način da se umanji „pravedna cijena” tog uvoza i, time, podcijeni iznos gubitaka vlastitih sredstava.
Drugim riječima, budući da je PPC prosjek deklariranih cijena svih predmetnih proizvoda uvezenih u sve države članice, uključujući one, osobito brojne, čija je vrijednost prijevarom umanjena i koji su uvezeni u Ujedinjenu Kraljevinu, ta se prosječna cijena umanjuje tim prijevarnim u smislu umanjenja vrijednosti, što potvrđuje preciznost i pouzdanost Komisijina pristupa.
Zaključno, Komisija je načelno mogla primijeniti metodu OLAF‑JRC‑a radi procjene iznosa gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava za drugo razdoblje od 1. siječnja 2015. do uključujući 11. listopada 2017. jer je ta metoda opravdana s obzirom na osobitosti konkretnog slučaja i pokazala se dovoljno preciznom i pouzdanom zato što se, među ostalim, zasniva na kriterijima koji nisu ni proizvoljni ni pristrani i počiva na objektivnoj i dosljednoj analizi svih dostupnih relevantnih podataka, tako da ne dovodi do očitog precjenjivanja iznosa navedenih gubitaka.
Prema tome, za to razdoblje količina predmetnog uvoza mogla se odrediti na temelju NPC‑a, pri čemu, međutim, tu količinu treba ograničiti na takozvanu „opću količinu”, to jest količinu uvoza za koji se smatra da mu je umanjena vrijednost primjenom kako metode OLAF‑JRC‑a tako i metode HMRC‑a. Kako bi se odredila vrijednost te opće količine uvoza za koji se smatra da mu je umanjena vrijednost, Komisija se mogla osloniti na PPC‑e.
7)

Utjecaj naloga C 18 Breach na procjenu iznosa gubitaka vlastitih sredstava koje Komisija potražuje za razdoblje od 1. siječnja 2015. do uključujući 11. listopada 2017.
Potom se postavlja pitanje utjecaja koji bi nalozi za naplatu davanja spomenuti u nalozima C 18 Breach mogli imati na procjenu iznosa gubitaka vlastitih sredstava koje Komisija potražuje po osnovi trećeg odlomka prvog dijela tužbenog zahtjeva za razdoblje od 1. siječnja 2015. do uključujući 11. listopada 2017. primjenom metode OLAF‑JRC‑a.
U tom pogledu Ujedinjena Kraljevina tvrdi u odgovoru na tužbu da zato što je Komisija od svibnja 2018. znala za osam naloga C 18 Breach koji su izdani i knjiženi na račune B tijekom tog mjeseca te se odnose na uvoz za koji se smatra da mu je umanjena vrijednost i koji je izvršen počev od 1. svibnja 2015. za iznos od oko 25 milijuna GBP, i što ona nije osporavala te naloge ni u obrazloženom mišljenju ni u tužbi, ta je institucija morala taj iznos odbiti od iznosa gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava navedenih u trećem odlomku prvog dijela tužbenog zahtjeva za 2015. do 2017.
U odgovoru na repliku Ujedinjena Kraljevina ističe da se, prema ažuriranim podacima, od gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava trebaju odbiti iznosi koji se potražuju u nalozima C 18 Breach koji su već dostavljeni 34 gospodarskim subjektima za ukupan iznos od 44296285,04 GBP.
U prilogu svojim odgovorima na pitanja koja je Sud postavio, Ujedinjena Kraljevina ponovno je ažurirala taj ukupan iznos i priložila među isprave sve naloge C 18 Breach koji su već dostavljeni kao i pojedinosti s time povezanih izračuna. Prema sažetoj tablici u tom prilogu radi se, prema posljednjim dostupnim podacima, o 64 naloga za dodatne carine koje se potražuju u ukupnom iznosu od 50559159,89 GBP (oko 59391845 eura).
Iz tih izračuna i objašnjenja koja je Ujedinjena Kraljevina pružila u odgovoru na pitanja koja je Sud postavio proizlazi također da su ta davanja bila izračunana na temelju najnižih cijena koje su se smatrale legitimnima i koje su utvrđene prema takozvanoj metodologiji vršne vrijednosti, to jest metodologiji koja je po naravi u biti statistička i usporediva s onom koja je upotrijebljena u okviru metode HMRC‑a radi određivanja pragova sukladnosti u svrhu izračuna razine gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava, pri čemu bitna razlika između tih metoda počiva u činjenici da se razlikuje upotrijebljeno referentno razdoblje.
Ujedinjena Kraljevina smatra da je naplata dugova koji se potražuju u nalozima C 18 Breach i dalje moguća i, za razliku od naloga C 18 Snake, oni nisu poništeni.
Iako Komisija ne osporava da se nalozi C 18 Breach mogu odnositi na uvoz kojem je vrijednost umanjena i koji je izvršen tijekom razdoblja povrede, ona tvrdi da zato što joj je Ujedinjena Kraljevina uvijek odbijala priopćiti pojedinosti izračuna povezanih s tim nalozima, predmetne carinske deklaracije, predmetne količine i upotrijebljene zamjenske vrijednosti, ona nije bila u mogućnosti razlikovati predmetni uvoz na koji se ti nalozi odnose od ukupne količine uvoza za koji je izračunala iznos gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava na temelju dnevnih agregiranih podataka iz baze podataka Surveillance 2.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da je Sud u više navrata presudio da iz formulacije članka 258. drugog stavka UFEU‑a proizlazi da Komisija može pred Sudom pokrenuti postupak zbog povrede obveze na temelju tog članka, ako se država članica ne uskladi s obrazloženim mišljenjem u roku koji je njime za to određen i da je, prema tome, za ocjenjivanje postojanja povrede relevantna situacija države članice nakon isteka tog roka (presuda od 2. travnja 2020., Komisija/Poljska, Mađarska i Češka Republika (Privremeni mehanizam premještanja podnositeljâ zahtjeva za međunarodnu zaštitu),
C‑715/17, C‑718/17 i C‑719/17
,
EU:C:2020:257
, t.
54.
i navedena sudska praksa).
U ovom je slučaju rok, određen Ujedinjenoj Kraljevini da se uskladi s obrazloženim mišljenjem, istekao 24. studenoga 2018.
Komisija ne osporava to da je prije dostave obrazloženog mišljenja Ujedinjenoj Kraljevini imala spoznaje o postojanju osam naloga C 18 Breach koji su izdani u svibnju 2018. i odnose se na uvoz predmetnih proizvoda iz Kine izvršen tijekom razdoblja povrede jer su dugovi koji se potražuju u tim nalozima priopćeni svojim dužnicima i bili su knjiženi na račune B u svibnju 2018. Također je nesporno da su ti dugovi i dalje bili knjiženi na računima na kraju roka određenog u obrazloženom mišljenju i u trenutku podnošenja tužbe.
Mora se utvrditi da je u okviru tužbe, osobito u sklopu izračuna iznosa gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava koji se potražuju po osnovi trećeg odlomka prvog dijela tužbenog zahtjeva za 2015. do 2017., Komisija propustila uzeti u obzir dugove koji se potražuju u nalozima C 18 Breach i koji su joj bili poznati prije isteka roka određenog u obrazloženom mišljenju.
Usto, do danas Ujedinjena Kraljevina nije donijela odluku o utvrđivanju nemogućnosti naplate tih dugova niti je pokrenula postupak predviđen u članku 13. stavcima 3. i 4. Uredbe br. 609/2014, kako bi se oslobodila obveze stavljanja Komisiji na raspolaganje iznosa koji odgovaraju navedenim dugovima zbog jednog od razloga iz članka 13. stavka 2. te uredbe. Isti dugovi nisu bili poništeni te su i dalje knjiženi na računima B. Iz spisa podnesenog Sudu ne proizlazi niti se navodi da se radi o zastarjelim tražbina u smislu članka 103. Carinskog zakonika Unije.
Prema tome, na kraju roka utvrđenog u obrazloženom mišljenju te se tražbine nisu još mogle smatrati gubicima vlastitih sredstava Unije.
To nije dovedeno u pitanje Komisijinom argumentacijom prema kojoj je razvidna mala vjerojatnost da se dugovi koji se potražuju u dotičnim nalozima C 18 Breach ili čak jedan njihov dio mogu zapravo naplatiti jer su njihovi dužnici većinom takozvani poduzetnici feniksi koji su nesolventni i koji su u likvidaciji nakon dostave tih naloga, kao što je to uostalom potvrdila Ujedinjena Kraljevina koja se već pozvala na tu okolnost kao razlog koji bi opravdao da se ta država oslobodi obveze stavljanja Komisiji na raspolaganje odgovarajućih sredstava na temelju članka 13. stavka 2. Uredbe br. 609/2014.
Slijedom navedenog Komisija je u tužbi bila dužna od tradicionalnih vlastitih sredstava koja se zahtijevaju po osnovi trećeg odlomka prvog dijela tužbenog zahtjeva za razdoblje od 1. siječnja 2015. do uključujući 11. listopada 2017. odbiti dugove koji se potražuju u nalozima C 18 Breach u vezi s uvozom predmetnih proizvoda iz Kine kojem je vrijednost umanjena i izvršen je tijekom toga razdoblja, a koji su dugovi knjiženi na račune B prije isteka roka utvrđenog u obrazloženom mišljenju i bili su stoga poznati toj instituciji.
Budući da je u tužbi Komisija propustila izvršiti takvo odbijanje, ne može se prihvatiti zahtjev za stavljanje na raspolaganje iznosa tradicionalnih vlastitih sredstava koji se nalazi u trećem odlomku prvog dijela tužbenog zahtjeva za 2015. do 2017.
Slijedom navedenog, valja odbiti drugi tužbeni razlog u dijelu u kojem se odnosi na Komisijin zahtjev da Sud utvrdi da je kršenjem prava Unije Ujedinjena Kraljevina propustila staviti toj instituciji na raspolaganje iznose tradicionalnih vlastitih sredstava koji se nalaze u trećem odlomku prvog dijela tužbenog zahtjeva.
U tom kontekstu, kao što je to nezavisni odvjetnik također istaknuo u točki 312. svojeg mišljenja, u okviru postupka zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a nije na Sudu da umjesto Komisije sam izračuna točne iznose tradicionalnih vlastitih sredstava koja Ujedinjena Kraljevina duguje.
Naime, iako u okviru takvog postupka Sud može tužbeni zahtjev prihvatiti ili odbiti, u cijelosti ili djelomično, nije, međutim, na njemu da izmijeni opseg tog zahtjeva.
S obzirom na to, valja pojasniti da će u okviru novog izračuna iznosa tradicionalnih vlastitih sredstava koje Ujedinjena Kraljevina duguje, a koji će Komisija morati izvršiti poštujući ovu presudu, ta institucija, kao što to proizlazi iz točke 505. ove presude, moći, za cijelo razdoblje povrede ili njegov dio, primijeniti metodu OLAF‑JRC‑a radi procjene tog iznosa. Na njoj će biti, međutim, kao što je to izloženo u točkama 475. do 478. ove presude, da kao osnovicu za izračun uzme „opću količinu” uvoza za koji se smatra da mu je vrijednost umanjena neovisno o primjeni metode OLAF‑JRC‑a ili metode HMRC‑a. Usto, s obzirom na ono što je izloženo u točkama 517. do 519. ove presude, Komisija će ponajprije morati uzeti u obzir dugove koje je Ujedinjena Kraljevina potraživala u nalozima C 18 Breach, koji su bili poznati Komisiji prije isteka roka određenog u obrazloženom mišljenju, to jest 24. studenoga 2018., i nisu se još mogli smatrati gubicima vlastitih sredstava Unije na taj datum. Potom će morati uzeti u obzir i moguće druge dugove koje je ta država potraživala u nalozima za naknadu naplatu u vezi s predmetnim uvozom izvršenim tijekom razdoblja povrede i koji se također ne mogu smatrati gubicima vlastitih sredstava Unije u trenutku njihova novog izračuna koji će Komisija morati izvršiti poštujući ovu presudu. Naposljetku, u obzir će se prilikom tog novog izračuna morati uzeti dugovi koji se odnose na predmetni uvoz izvršen tijekom razdoblja povrede u vezi s kojim je Ujedinjena Kraljevina donijela odluku kojom je utvrđena nemogućnost njihove naplate i za koje se ta država oslobodila obveze stavljanja Komisiji na raspolaganje odgovarajućih iznosa na temelju članka 13. stavka 2. Uredbe br. 609/2014.
Mora se podsjetiti u tom kontekstu na to da obveza lojalne suradnje s Komisijom, kako je ta obveza propisana u članku 4. stavku 3. UEU‑a, podrazumijeva da je svaka država članica dužna olakšati toj instituciji ispunjavanje njezine zadaće koja se u skladu s člankom 17. UEU‑a sastoji od toga da kao čuvarica Ugovorâ osigura primjenu prava Unije pod nadzorom Suda. Konkretno, budući da zbog potrebe da države članice osiguraju pravilno izvršavanje svoje obveze u području vlastitih sredstava Unije Komisija uvelike ovisi o elementima koje pruže države članice, one su dužne Komisiji staviti na raspolaganje popratne dokumente i drugu korisnu dokumentaciju pod razumnim uvjetima, kako bi Komisija mogla provjeriti pripadaju li i, ovisno o okolnostima, u kojoj mjeri određeni iznosi proračunu Unije kao vlastita sredstva (vidjeti u tom smislu presude od 7. ožujka 2002., Komisija/Italija,
C‑10/00
,
EU:C:2002:146
, t.
88.
i
91.
, i od 9. srpnja 2020., Češka Republika/Komisija,
C‑575/18 P
,
EU:C:2020:530
, t.
65.
).
Valja još dodati da bi, vodeći također računa o odredbama Sporazuma o povlačenju navedenim u točkama 119. do 121. ove presude, rezultat novog izračuna iz točke 526. ove presude mogao dovesti do postupka zbog povrede obveze na kraju kojeg bi Sud možda morao utvrditi, je li Ujedinjena Kraljevina povrijedila svoje obveze koje proizlaze iz prava Unije time što njezinu proračunu nije stavila na raspolaganje iznos vlastitih sredstava zajedno s pripadajućim zateznim kamatama koji odgovara u cijelosti ili djelomično iznosu koji je proizašao iz navedenog proračuna i čije plaćanje Komisija zahtijeva.
8)

Devizni tečaj koji treba primijeniti radi izračuna iznosa gubitaka vlastitih sredstava
Što se, naposljetku, tiče deviznog tečaja koji treba primijeniti radi izračuna iznosa gubitaka vlastitih sredstava, Ujedinjena Kraljevina tvrdi da, zato što Uniji polaže račune za vlastita sredstva u GBP, jedini iznos koji se od nje može potraživati jest iznos izražen u GBP koji bi bio plaćen u trenutku u kojem su svote dugovale Komisiji. Jedino je relevantan devizni tečaj GBP – euro koji se primjenjuje na datum na koji su provedene transakcije koje čine tražbinu te institucije, a ne devizni tečaj koji se primjenjuje na datum na koji bi Sud utvrdio odgovornost Ujedinjene Kraljevine za gubitke vlastitih sredstava. Iz toga proizlazi da u tužbi Komisija nije mogla potraživati iznos vlastitih sredstava izražen u eurima, nego ga je morala izraziti u GBP.
Komisija tvrdi da zato što se njezin izračun gubitaka vlastitih sredstava zasniva na podacima koje su dostavile države članice, a potom su uneseni u bazu podataka Surveillance 2, tako dostavljeni iznosi automatski su konvertirani u eure primjenom najnovijeg deviznog tečaja koji je ESB odredio prije pretposljednjeg dana dotičnog mjeseca, u skladu s člankom 53. stavkom 1. Carinskog zakonika Unije i člankom 48. stavkom 1. Provedbene uredbe 2015/2447.
Slijedom toga Komisija se slaže s Ujedinjenom Kraljevinom u pogledu zaključka da relevantan devizni tečaj nije onaj koji se primjenjivao na datum ove presude, nego onaj koji je vrijedio u trenutku u kojem su izvršeni različiti predmetni uvozi koji su tijekom razdoblja povrede doveli do gubitaka vlastitih sredstava.
Iz toga se mora zaključiti da se Komisija ne može kritizirati da je u skladu s člankom 53. stavkom 1. Carinskog zakonika Unije i člankom 48. stavkom 1. Provedbene uredbe 2015/2447 primijenila devizni tečaj koji se primjenjivao u trenutku u kojem je došlo do predmetnog uvoza, na način da je iznose davanja izražene u GBP konvertirala u eure. Naime, postupajući tako ona nije precijenila iznose koji se potražuju u tužbi po osnovi gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava u odnosu na iznose koji bi se potraživali da su bili izraženi u GBP. Prema tome, ništa se nije protivilo tomu da u tužbi Komisija izrazi te iznose u eurima umjesto u GBP. Usto, kada bude izrađivala novi izračun iznosa tradicionalnih vlastitih sredstava koje Ujedinjena Kraljevina duguje, Komisija će biti slobodna primijeniti tu konverzijsku metodu.
9)

Zaključak
S obzirom na prethodna razmatranja, valja prihvatiti drugi tužbeni razlog u dijelu u kojem se odnosi na prvi odlomak prvog dijela tužbenog zahtjeva i, stoga, utvrditi da je time što nije stavila na raspolaganje točan iznos tradicionalnih vlastitih sredstava u vezi s predmetnim uvozom, Ujedinjena Kraljevina povrijedila obveze koje je imala na temelju članaka 2. i 8. odluka 2007/436 i 2014/335, članaka 2., 6., 9., 10., 11. i 17. Uredbe br. 1150/2000 i članaka 2., 6., 9., 10., 12. i 13. Uredbe br. 609/2014. S druge strane, taj tužbeni razlog valja odbiti u dijelu u kojem se odnosi na treći odlomak prvog dijela tužbenog zahtjeva kojom se traži da Sud utvrdi da odgovarajući iznosi tradicionalnih vlastitih sredstava koje treba staviti na raspolaganje Komisiji, umanjeni za troškove naplate, jesu sljedeći:
–
496025324,30 eura u 2017. (do uključujući 11. listopada 2017.);
–
646809443,80 eura u 2016.;
–
535290329,16 eura u 2015.;
–
480098912,45 eura u 2014.;
–
325230822,55 eura u 2013.;
–
173404943,81 eura u 2012.;
–
22777312,79 eura u 2011.
3.

Povreda obveza na temelju propisa o PDV‑u i obveza da se odgovarajuća vlastita sredstva stave na raspolaganje
a)

Argumentacija stranaka
U okviru trećeg tužbenog razloga, koji obuhvaća neke od prigovora iz prvog i drugog odlomka prvog dijela tužbenog zahtjeva, Komisija predbacuje Ujedinjenoj Kraljevini da joj nije stavila na raspolaganje točan iznos vlastitih sredstava koja proizlaze iz PDV‑a u vezi s predmetnim uvozom izvršenim tijekom razdoblja povrede, kršeći time članke 2. i 8. odluka 2007/436 i 2014/335, članke 2., 6., 9., 10., 11. i 17. Uredbe br. 1150/2000, članke 2., 6., 9., 10., 12. i 13. Uredbe br. 609/2014 kao i članak 2. Uredbe br. 1553/89, zbog svoje povrede obveza koje je imala na temelju članka 325. UFEU‑a, članka 2. stavka 1. točaka (b) i (d), članaka 83. i 85. do 87. i članka 143. stavka 1. točke (d) i stavka 2. Direktive 2006/112.
Što se, kao prvo, tiče predmetnih proizvoda koji su uvezeni u Ujedinjenu Kraljevinu tijekom razdoblja povrede u okviru carinskog postupka 40, Komisija podsjeća na to da u skladu s člankom 2. stavkom 1. točkom (d) i člancima 85. do 87. Direktive 2006/112 u sklopu tog postupka PDV naplaćuje država članica uvoza i da oporezivi iznos za taj porez obuhvaća carinsku vrijednost kao i carine te popratne rashode.
Komisija tvrdi da zato što kršeći članak 325. UFEU‑a i carinske propise Unije carinska tijela Ujedinjene Kraljevine nisu osigurala da se carinska vrijednost predmetnog uvoza izvršenog tijekom razdoblja povrede točno odredi, uzimajući u obzir, u bitnome, neprovedbu djelotvornih mjera carinskih provjera prije carinjenja tih proizvoda, ta tijela nisu točno odredila ni oporezivi iznos za PDV.
Prema tome, nije naplaćen cijeli iznos PDV‑a koji se dugovao što je dovelo do toga da se kršenjem članaka 2. i 8. odluka 2007/436 i 2014/335, članaka 2., 6., 9., 10., 11. i 17. Uredbe br. 1150/2000, članaka 2., 6., 9., 10., 12. i 13. Uredbe br. 609/2014 kao i članka 2. Uredbe br. 1553/89, ni odgovarajući iznosi nisu uzeli u obzir prilikom određivanja osnovice vlastitih sredstava koja proizlaze iz PDV‑a i da cijeli iznos tih sredstava nije stavljen Komisiji na raspolaganje.
Što se, kao drugo, tiče carinskog postupka 42, Komisija podsjeća na to da je prema OLAF‑ovu izvješću u 2016. 87 % predmetne robe bilo uvezeno u Ujedinjenu Kraljevinu u okviru tog carinskog postupka i da ovog potonjeg obilježava činjenica da se carine duguju u državi članici uvoza, dok se PDV mora platiti u državi članici odredišta.
Komisija ističe da zato što u pogledu tog uvoza oporezivi iznos za PDV, u skladu s člankom 83. Direktive 2006/112, jest kupovna cijena dotične robe ili slične robe ili, u odsutnosti kupovne cijene cijena troška, koja se utvrđuje u vrijeme isporuke, netočno određivanje carinske vrijednosti predmetne robe zbog neprikladnih carinskih provjera koje su provela tijela Ujedinjene Kraljevine imalo je za posljedicu to da je izračun PDV‑a koji je država članica odredišta trebala naplatiti na tu robu također bio pogrešan, tako da nije naplaćen cijeli iznos PDV‑a čime je Unija lišena dijela vlastitih sredstava koja proizlaze iz tog poreza.
Komisija smatra da je Ujedinjena Kraljevina, time što u okviru carinskog postupka 42 nije poduzela prikladne mjere za osiguranje naplate PDV‑a koji se duguje, ugrozila sposobnost carinskih tijela drugih država članica da naplate taj porez i spriječila da ona stave Komisiji na raspolaganje odgovarajuća vlastita sredstva koja proizlaze iz navedenog poreza.
Ujedinjena Kraljevina tvrdi da zato što su vlastita sredstva koja proizlaze iz PDV‑a izračunana u skladu s Uredbom br. 1553/89 na temelju tih neto prihoda od tog poreza, iznos PDV‑a pri uvozu ili stjecanju ne daje povoda izmjeni neto prihoda od navedenog poreza jer povrat ovog potonjeg može tražiti porezni obveznik uvoznik ili stjecatelj prilikom preprodaje predmetnih proizvoda.
Što se tiče predmetnih uvoza izvršenih u okviru carinskog postupka 42 tijekom razdoblja povrede, u njima nije moglo biti gubitaka PDV‑a jer u državi članici konačnog odredišta robe, trgovac na malo prijavljuje poreznoj upravi te države članice cijelu protučinidbu koju je krajnji potrošač stvarno platio.
Kao što to potvrđuje OLAF‑ovo izvješće, predmetna prijevara u smislu umanjenja vrijednosti ne potječe od činjenice da je iznos PDV‑a plaćen i odbijen u državi članici u koju je predmetna roba unesena po osnovi carinskog postupka 42 pogrešan, nego od činjenice da taj porez nije plaćen u državi članici odredišta te robe zbog toga što je ona nestala i predmet je nezakonite i tajne trgovine.
Štoviše, u pogledu predmetnog uvoza izvršenog u okviru carinskog postupka 42 tijekom razdoblja povrede, Ujedinjena Kraljevina ističe da ne postoji nikakva pravna osnova koja dopušta da se državu članicu smatra odgovornom za gubitke vlastitih sredstava iz PDV‑a pretrpljene u drugoj državi članici.
Usto, Ujedinjena Kraljevina tvrdi da navod o njezinoj navodnoj odgovornosti za gubitke vlastitih sredstava koja proizlaze iz PDV‑a ne počiva ni na kakvoj činjeničnoj osnovi. Stoga činjenično ne stoji Komisijin navod prema kojem je Ujedinjena Kraljevina spriječila druge države članice u naplati tog poreza. Naime, osim općih mjera koje je Ujedinjena Kraljevina poduzela radi suzbijanja predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti, ta je država sama i u suradnji s drugim državama članicama također poduzela posebne mjere za suzbijanje zloupotrebe carinskog postupka 42. U tom pogledu Ujedinjena Kraljevina tvrdi da je u okviru operacija Badminton, Octopus, Samurai i Breach poduzela mjere da se u drugim državama članicama spriječi gubitak vlastitih sredstava koja proizlaze iz PDV‑a.
b)

Ocjena Suda
Kao prvo valja ispitati Komisijin navod prema kojem zbog nedjelotvornih carinskih provjera Ujedinjene Kraljevine, protivno članku 325. UFEU‑a i carinskim propisima Unije, tijela te države nisu točno odredila iznos predmetnog uvoza tijekom razdoblja povrede koji je oporeziv za potrebe PDV‑a, tako da taj porez nije u cijelosti naplaćen u toj državi.
U tom pogledu, što se tiče, kao prvo, predmetnog uvoza izvršenog u okviru carinskog postupka 40, koji podrazumijeva da su se u Ujedinjenoj Kraljevini trebali naplatiti kako carine tako i PDV, valja istaknuti da na temelju članka 2. stavka 1. točke (d) kao i članaka 85. do 87. Direktive 2006/112, kada postoji obveza plaćanja PDV‑a na uvoz oporezivi iznos za potrebe tog poreza određuje se kao carinska vrijednost kojoj se moraju dodati carine, ostali porezi i popratni rashodi.
Iz toga slijedi da carinska vrijednost deklarirana na iznos niži od svoje stvarne vrijednosti nužno podrazumijeva, ako nije osporena od strane carinskih tijela i određena u točnom iznosu, da niti oporezivi iznos za potrebe PDV‑a nije točno određen, tako da se ne može naplatiti cijeli iznos tog poreza čime se krše odredbe spomenute u prethodnoj točki.
Prema tome, neprikladnost carinskih provjera koje su izvršila carinska tijela Ujedinjene Kraljevine dovela je do netočnog određivanja kako carinske vrijednosti predmetne robe tako i oporezivog iznosa predmetnog uvoza za potrebe PDV‑a, za što se ta država mora smatrati odgovornom.
Posljedično, u pogledu predmetnog uvoza izvršenog tijekom razdoblja povrede u okviru carinskog postupka 40, mora se utvrditi da postoji povreda članka 2. stavka 1. točke (d) i članaka 85. do 87. Direktive 2006/112 koju Komisija navodi.
Što se, kao drugo, tiče predmetnog uvoza izvršenog tijekom razdoblja povrede u okviru carinskog postupka 42, koji podrazumijeva da su prema mehanizmu izuzeća predviđenom u članku 138. stavku 1. i stavku 2. točki (c) te u članku 143. stavku 1. točki (d) i stavku 2. Direktive 2006/112, samo carine bile plaćene u Ujedinjenoj Kraljevini i da se PDV morao platiti u državi članici odredišta predmetne robe, valja podsjetiti na to da je vrlo velika većina predmetnih proizvoda uvezena u okviru tog postupka, to jest 87 % ukupne količine u 2016. prema OLAF‑ovu izvješću, i da se jedno od bitnih obilježja predmetne prijevare u smislu umanjenja vrijednosti sastojalo od činjenice da su ti proizvodi općenito bili namijenjeni nezakonitoj i tajnoj trgovini, tako da nikakav PDV nije bio fakturiran u državi članici odredišta krajnjem potrošaču i da je, stoga, taj porez ostao općenito neplaćen.
U okviru carinskog postupka 42 oporezivi iznos za potrebe PDV‑a ne zasniva se na carinskoj vrijednosti predmetne robe, kao što je to slučaj u okviru carinskog postupka 40, nego, u skladu s člankom 2. stavkom 1. točkom (b), člankom 83., člankom 138. stavkom 1. i stavkom 2. točkom (c) i člankom 143. stavkom 1. točkom (d) i stavkom 2. Direktive 2006/112, na kupovnoj cijeni te robe, kako je ova potonja fakturirana u državi članici njezina konačnog odredišta.
U ovom je slučaju slijedom navedenog bilo na tijelima država članica odredišta predmetne robe, a ne na tijelima Ujedinjene Kraljevine, kao države članice uvoza, da osiguraju da se oporezivi iznos za potrebe PDV‑a točno odredi kako bi se platio cijeli iznos PDV‑a koji se duguje na predmetna stjecanja unutar Zajednice.
Budući da u okviru carinskog postupka 42 nema povezanosti između carinske vrijednosti predmetne robe i oporezivog iznosa predmetnog uvoza za potrebe PDV‑a, moguća odgovornost Ujedinjene Kraljevine, države članice uvoza, za nepostojanje djelotvorne i cjelovite naplate carina koje proizlazi iz neprikladnosti provjera koje su provela njezina carinska tijela u pogledu točnosti deklarirane carinske vrijednosti te robe načelno se ne može proširiti na nepostojanje djelotvorne i cjelovite naplate PDV‑a na državnom području druge države članice, to jest države članice odredišta.
Komisija nije, osim toga, konkretno navela niti je, prema tome, dokazala da carinska tijela Ujedinjene Kraljevine nisu prikladno nadzirala poštovanje obveza obavještavanja kojima je primjena izuzeća predviđenog u članku 138. stavku 1. Direktive 2006/112 podvrgnuta na temelju članka 138. stavka 2. ove potonje.
U okviru carinskog postupka 42 moguću nedostatnost provjera radi osiguranja točnog određivanja oporezivog iznosa predmetnog uvoza za potrebe PDV‑a, ako se dokaže, trebalo bi shodno tome staviti u prvome redu na teret carinskim tijelima države članice konačnog odredišta navedene robe.
Također treba odbiti Komisijinu argumentaciju prema kojoj je time što nije poduzela mjere prikladne za osiguranje naplate PDV‑a koji se duguje u okviru carinskog postupka 42 prema mehanizmu izuzeća predviđenom u članku 143. stavku 1. Direktive 2006/112, Ujedinjena Kraljevina spriječila tijela drugih država članica da točno odrede oporezivi iznos predmetnog uvoza za potrebe PDV‑a i, time, naplate cijeli iznos tog poreza.
Naime, čak i pod pretpostavkom, kao što to Komisija tvrdi, da su različite mjere koje je Ujedinjena Kraljevina poduzela tijekom operacija Badminton, Octopus, Samurai i Breach radi sprečavanja gubitaka vlastitih sredstava koja proizlaze iz PDV‑a u drugim državama članicama, u konačnici imale samo ograničene učinke na sprečavanje tih gubitaka, iz toga ne proizlazi niti je Komisija to dokazala u svakom slučaju, da je ta država spriječila tijela država članica odredišta da točno izračunaju PDV koji se duguje i naplate cijeli iznos tog poreza.
Iako su se, kako to proizlazi osobito iz OLAF‑ova izvješća, predmetne zločinačke organizacije upustile u zlouporabu carinskog postupka 42 kako bi u velikom obujmu izbjegle u državama članicama odredišta predmetne robe plaćanje PDV‑a i da je to nedvojbeno dovelo do posljedičnih financijskih gubitaka i za države članice i za samu Uniju, Ujedinjena Kraljevina ne može se smatrati isključivo odgovornom za nedostatnost provjera, koja je omogućila takvu prijevaru i gubitke PDV‑a koji su iz toga proizašli.
Kao što je to nezavisni odvjetnik također istaknuo u točki 351. svojeg mišljenja, takva prijevara i financijski gubici koji iz nje proizlaze moraju se ocijeniti u kontekstu dobro poznate problematike nedostatnosti provjera u tom carinskom postupku, kako su ih primjenjivale države članice, a koje su nedostatnosti počinitelji prijevara u potpunosti iskoristili i koje je Revizorski sud prijavio u više navrata, osobito u svojem Posebnom izvješću br. 24/2015.
Slijedom navedenog, u pogledu predmetnog uvoza izvršenog tijekom razdoblja povrede u okviru carinskog postupka 42, Komisijin navod, prema kojem je Ujedinjena Kraljevina povrijedila obveze koje je imala na temelju članka 2. stavka 1. točke (b), članka 83., članka 138. stavka 1. i stavka 2. točke (c) kao i članka 143. stavka 1. točke (d) i stavka 2. Direktive 2006/112, treba odbiti.
Kao drugo, valja ispitati navod Komisije da zato što zbog nedostatnosti carinskih provjera provedenih u Ujedinjenoj Kraljevini nad predmetnim uvozom tijekom razdoblja povrede, carinska tijela te države nisu za predmetnu robu točno odredila oporezivi iznos tog uvoza za potrebe PDV‑a i stoga nisu naplatila cijeli iznos poreza koji se dugovao, navedena država nije toj instituciji stavila na raspolaganje točan iznos vlastitih sredstva koja proizlaze iz PDV‑a, kršeći time članke 2. i 8. odluka 2007/436 i 2014/335, članke 2., 6., 9., 10., 11. i 17. Uredbe br. 1150/2000, članke 2., 6., 9., 10., 12. i 13. Uredbe br. 609/2014 kao i članak 2. Uredbe br. 1553/89.
Budući se taj prigovor zasniva na pretpostavci prema kojoj je Ujedinjena Kraljevina povrijedila obveze koje je imala na temelju prava Unije u području PDV‑a da točno odredi oporezivi iznos navedenog uvoza za potrebe tog poreza i naplati cijeli iznos PDV‑a koji se duguje, on se mora ispitati samo za predmetni uvoz izvršen u okviru carinskog postupka 40, jer iz prethodno navedenog proizlazi da je ta pretpostavka provjerena samo za taj uvoz, a ne za uvoz izvršen u okviru carinskog postupka 42.
U tom pogledu valja podsjetiti, prije svega, na neka obilježja sustava vlastitih sredstava Unije posebno u pogledu sredstava koja proizlaze iz PDV‑a.
U skladu s člankom 2. stavkom 1. odluka 2007/436 i 2014/335, koje su primjenjive u konkretnom slučaju, vlastita sredstva Unije obuhvaćaju, osim tradicionalnih vlastitih sredstava, prihode koji potječu od primjene jedinstvene stope na usklađenu osnovicu za PDV utvrđenu u skladu s pravilima Unije.
Nadalje, iz članka 2. stavka 1. Uredbe br. 1553/89 proizlazi da se osnovica vlastitih sredstava koja proizlaze iz PDV‑a utvrđuje iz oporezivih transakcija iz članka 2. Direktive 2006/112.
Ne dovodeći u pitanje različita usklađivanja predviđena odredbama te uredbe, njezin članak 3. predviđa da se osnovica sredstava koja proizlaze iz PDV‑a dobiva dijeljenjem ukupnog neto prihoda od PDV‑a koji je ubrala država članica tijekom godine po stopi po kojoj je taj porez obračunan tijekom te iste godine, dok se ponderirana prosječna stopa PDV‑a upotrebljava u svrhu takvog dijeljenja ako se u državi članici primjenjuje više od jedne stope PDV‑a (presuda od 15. studenoga 2011., Komisija/Njemačka,
C‑539/09
,
EU:C:2011:733
, t.
67.
).
Sustavom vlastitih sredstava Unije u pogledu sredstava koja proizlaze iz PDV‑a nastoji se na teret država članica stvoriti obveza da se kao vlastita sredstva stavi Komisiji na raspolaganje dio iznosa koje te države članice naplaćuju na ime tog poreza (vidjeti u tom smislu presudu od 15. studenoga 2011., Komisija/Njemačka,
C‑539/09
,
EU:C:2011:733
, t.
71.
).
Postoji izravna veza između, s jedne strane, naplate prihoda od PDV‑a u skladu s primjenjivim pravom Unije i, s druge strane, stavljanja Komisiji na raspolaganje odgovarajućih sredstava koja proizlaze iz PDV‑a jer svaki propust u naplati tih prihoda može dovesti do smanjenja tih sredstava (presuda od 15. studenoga 2011., Komisija/Njemačka,
C‑539/09
,
EU:C:2011:733
, t.
72.
).
Sud je također presudio da je zadaća država članica jamčenje učinkovite i potpune naplate vlastitih sredstava Unije među kojima su i ona koja proizlaze iz PDV‑a i da su, u tom smislu, one dužne naplatiti iznose koji odgovaraju vlastitim sredstvima koja su zbog prijevara bila povučena iz proračuna Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 5. prosinca 2017., M. A. S. i M. B.,
C‑42/17
,
EU:C:2017:936
, t.
32.
).
U konkretnom slučaju, u pogledu predmetnog uvoza izvršenog u okviru carinskog postupka 40 tijekom razdoblja povrede, utvrđeno je u točki 550. ove presude da zato što su carinska tijela Ujedinjene Kraljevine propustila provesti provjere potrebne za određivanje točne carinske vrijednosti predmetnih proizvoda i, prema tome, nisu osigurala djelotvornu i cjelovitu naplatu svih carina koje su se dugovale, nije zapravo bio naplaćen ni cijeli iznos PDV‑a u vezi s tim uvozom, jer je oporezivi iznos navedenog uvoza po osnovi PDV‑a bio određen na temelju netočnih carinskih vrijednosti zato što su niže od stvarne vrijednosti predmetnih proizvoda.
Međutim, kao što je to nezavisni odvjetnik također istaknuo u točki 344. svojeg mišljenja, mora se utvrditi da Komisija nije dokazala u dovoljnoj mjeri da je takav propust carinskih tijela Ujedinjene Kraljevine da osiguraju djelotvornu i cjelovitu naplatu PDV‑a prilikom samog uvoza zapravo doveo do gubitaka vlastitih sredstava koja proizlaze iz tog poreza.
Naime, kao što je to istaknuto u točki 567. ove presude, članak 3. Uredbe br. 1553/89 predviđa da se osnovica za sredstva koja proizlaze iz PDV‑a dobiva, u biti, dijeljenjem ukupnog iznosa neto prihoda od tog poreza koji je država članica ubrala tijekom godine po stopi po kojoj je navedeni porez obračunan tijekom te iste godine.
Iako u pogledu predmetnog uvoza izvršenog u okviru carinskog postupka 40 uvoznici nisu platili cijeli iznos PDV‑a jer je oporezivi iznos tog uvoza za potrebe PDV‑a bio prenizak, to nije nužno utjecalo na neto prihode od PDV‑a.
Naime, uvoznik kao i drugi gospodarski subjekti koji u prodaju predmetnih proizvoda interveniraju kasnije, prije nego što su oni fakturirani krajnjem potrošaču, mogu dobiti povrat PDV‑a koji su platili. Pitanje utječe li na neto prihode od PDV‑a umanjenje vrijednosti do kojeg je došlo prilikom navedenog uvoza ovisi stoga o cijeni fakturiranoj krajnjem potrošaču.
Prema tome, samo utvrđenje o umanjenju carinske vrijednosti predmetnih proizvoda ne dovodi nužno do umanjenja osnovice na temelju koje se izračunavaju vlastita sredstva koja proizlaze iz PDV‑a.
S obzirom na prethodna razmatranja, valja prihvatiti treći tužbeni razlog u dijelu u kojem se temelji na povredi članka 2. stavka 1. točke (d) kao i članaka 85. do 87. Direktive 2006/112, i odbiti ga u preostalom dijelu.
4.

Povreda obveze lojalne suradnje utvrđene u članku 4. stavku 3. UEU‑a
a)

Argumentacija stranaka
U sklopu prigovora istaknutog u drugom dijelu tužbenog zahtjeva Komisija ističe da time što joj nije priopćila sve informacije potrebne za određivanje iznosa gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava i što nije priopćila, kao što je zatraženo, sadržaj mišljenja pravne službe HMRC‑a ili obrazloženje odluka kojima su poništeni utvrđeni carinski dugovi, Ujedinjena Kraljevina povrijedila je obveze koje je imala na temelju članka 4. stavka 3. UEU‑a i članka 2. stavka 2. i stavka 3. točke (d) Uredbe br. 608/2014.
U tom pogledu, kao prvo, Komisija prigovara Ujedinjenoj Kraljevini da je odbila dostaviti presliku mišljenja pravne službe HMRC‑a ili bilo koju drugu indiciju u vezi sa sadržajem pravne procjene koja je dovela do poništenja carinskih dugova utvrđenih prilikom ZCO‑a Snake, zato što je takva pravna procjena povjerljiva i podliježe zaštiti komunikacije između odvjetnika i njegova klijenta.
Kao drugo, Komisija tvrdi da carinska tijela Ujedinjene Kraljevine nisu pružila informacije koje su zahtijevale njezine službe radi određivanja iznosa gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava koja su se dugovala.
Ujedinjena Kraljevina uzvraća da, kao što je to već navela tijekom predsudskog postupka, do poništenja dugova utvrđenih u nalozima C 18 Snake nije došlo povodom bilo kakvog pravnog mišljenja, koje ne postoji, nego na temelju odluka koje je donijela neovisna služba HMRC‑a nadležna za ispitivanje i žalbe u području carina. Ta je služba poništila te naloge zbog razloga koji su navedeni u tim odlukama i priopćeni su Komisiji.
Štoviše, osim tog navoda o nedostavljanju tog nepostojećeg pravnog mišljenja Komisiji, ta institucija nije mogla općenito istaknuti nikakav drugi prigovor u pogledu Ujedinjene Kraljevine u odnosu na njezine obveze lojalne suradnje zato što ta država nije navedenoj instituciji priopćila sve informacije potrebne za određivanje iznosa gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava.
b)

Ocjena Suda
Uvodno valja primijetiti da, iako u drugom dijelu tužbenog zahtjeva Komisija ističe, osim povrede članka 4. stavka 3. UEU‑a, i povredu članka 2. stavka 2. i stavka 3. točke (d) Uredbe br. 608/2014, ta institucija nije u svojim razlozima obrazložila po čemu je to Ujedinjena Kraljevina povrijedila ovu potonju odredbu, tako da prigovor u tom dijelu tužbenog zahtjev treba ispitati samo s obzirom na članak 4. stavak 3. UEU‑a.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, iz načela lojalne suradnje, utvrđenog u članku 4. stavku 3. UEU‑a, proizlazi da su države članice obvezne poduzeti sve mjere prikladne za jamčenje dosega i učinkovitosti prava Unije (presuda od 31. listopada 2019., Komisija/Ujedinjena Kraljevina,
C‑391/17
,
EU:C:2019:919
, t.
93.
i navedena sudska praksa).
Usto, Sud je presudio da je, u skladu s ulogom čuvarice Ugovorâ koja je Komisiji dodijeljena na temelju članka 17. stavka 1. UEU‑a, na njoj da osigura da države članice pravilno izvršavaju svoje obveze u području vlastitih sredstava Unije (presuda od 9. srpnja 2020., Češka Republika/Komisija,
C‑575/18 P
,
EU:C:2020:530
, t.
65.
) i da su na temelju članka 4. stavka 3. UEU‑a države članice obvezne olakšati Komisiji obavljanje te nadzorne zadaće (vidjeti u tom smislu presudu od 7. ožujka 2002., Komisija/Italija,
C‑10/00
,
EU:C:2002:146
, t.
88.
).
Osim toga, kada, kao što je to slučaj u pogledu Komisijina nadzora nad time izvršavaju li države članice pravilno svoje obveze u području vlastitih sredstava Unije, ta institucija uvelike ovisi o elementima koje pruže države članice, one su dužne navedenoj instituciji staviti na raspolaganje popratne dokumente i drugu korisnu dokumentaciju pod razumnim uvjetima, kako bi Komisija mogla provjeriti jesu li vlastita sredstva Unije pravilno stavljena na raspolaganja poštujući te obveze (vidjeti u tom smislu presudu od 7. ožujka 2002., Komisija/Italija,
C‑10/00
,
EU:C:2002:146
, t.
88.
i
91.
).
U konkretnom slučaju Komisija predbacuje Ujedinjenoj Kraljevini da je povrijedila obvezu lojalne suradnje propisanu u članku 4. stavku 3. UEU‑a jer joj ta država nije pravodobno dostavila, s jedne strane, sve elemente izračuna u vezi s dugovima koji se potražuju u nalozima C 18 Snake čiju je dostavu ona od nje zatražila u više navrata i koji su potrebni za izračun iznosa gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava te, s druge strane, mišljenje pravne službe HMRC‑a ili obrazloženje odluka kojima su poništeni nalozi C 18 Snake.
U tom je pogledu nesporno da je tijekom cijelog predsudskog postupka Ujedinjena Kraljevina odbijala dostaviti dokument koji su njezina vlastita tijela okvalificirala u više navrata kao „pravno mišljenje”, zato što je taj dokument zaštićen poslovnom tajnom.
Komisija objašnjava da je zatražila dostavu tog dokumenta jer je mogla shvatiti da je on sadržavao pravnu analizu razloga koji su naveli Ujedinjenu Kraljevinu na poništenje naloga C 18 Snake.
Međutim, u konačnici, a osobito tijekom inspekcijskog pregleda 18‑11-1 provedenog u travnju 2018. kao i u svojem odgovoru od 22. lipnja 2018. na pismo opomene, Ujedinjena Kraljevina tvrdila je da takvo „pravno mišljenje” ne postoji i da su razlozi koji su je naveli na poništenje naloga C 18 bili oni spomenuti u odlukama kojima su ovi potonji poništeni i koje je donijelo neovisno tijelo, to jest služba HMRC‑a za ispitivanje i žalbe u carinskom području, u okviru postupaka povodom žalbi usmjerenih protiv tih naloga. Prema stajalištu Ujedinjene Kraljevine iz tih odluka proizlazi da su navedeni nalozi poništeni u biti zato što se nikakva zadovoljavajuća metoda ponovne procjene nije mogla potkrijepiti u pogledu predmetnog uvoza.
Komisija tvrdi da joj preslike 6 od 24 odluka o poništenju naloga C 18 Snake, pribavljenih prilikom inspekcijskog pregleda 18‑11‑1, nisu omogućile da shvati razloge za poništenje tih naloga.
U odgovor na tužbu Ujedinjena Kraljevina dodala je da postoji mišljenje pravne službe HMRC‑a, ali da se ono ne odnosi na razloge koje su je naveli na poništenje naloga C 18 Snake, nego samo na postupke likvidacije pokrenute protiv određenih gospodarskih subjekata. Međutim, to je mišljenje zaštićeno poslovnom tajnom.
Valja također istaknuti da su tijekom predsudskog postupka carinska tijela Ujedinjene Kraljevine navela da se valjanost naloga C 18 Snake može dovesti u pitanje jer je u tim nalozima PPC upotrijebljen radi određivanja carinske vrijednosti predmetnih proizvoda i da se na temelju navedenih naloga, kako su dostavljeni dotičnim gospodarskim subjektima, nije mogla utvrditi izravna veza između potraživanih davanja i predmetnih pojedinačnih carinskih deklaracija.
Iz spisa podnesenog Sudu također proizlazi da je Komisija u više navrata zatražila od Ujedinjene Kraljevine da joj priopći pojedinosti izračuna u vezi s dugovima koji se potražuju u nalozima C 18 Snake jer su takvi podaci bili potrebni za provjeru jesu li ti dugovi pravilno odražavali iznose gubitaka vlastitih sredstava u vezi s uvozom na koji se ti nalozi odnose.
Komisija objašnjava da je zato što nije raspolagala tim podacima pretpostavila, a da je s tim u vezi Ujedinjena Kraljevina nije ispravila tijekom predsudskog postupka, da su davanja potraživana u nalozima C 18 Snake bila izračunana na temelju NPC‑a i stoga su bila određena u očito preniskom iznosu. To ju je navelo na to da u tužbi potražuje, u pogledu razdoblja od studenoga 2011. do studenoga 2014., iznose koji odgovaraju gubicima tradicionalnih vlastitih sredstava koji nisu izračunani na temelju tih naloga, nego prema metodi OLAF‑JRC‑a, uzimajući tako u obzir sav uvoz izvršen po cijenama nižim od NPC‑a i pripisujući im vrijednost jednaku PPC‑u.
Navodi da je pojedinosti izračuna dugova koji se potražuju u nalozima C 18 Snake Ujedinjena Kraljevina konačno dostavila u prilogu odgovoru na repliku, što je omogućilo da se utvrdi da predmetni uvoz nije ponovno procijenjen na temelju PMC‑a, nego PPC‑a i uspostavi izravna veza između davanja koja se potražuju i predmetnih pojedinačnih carinskih deklaracija.
Nakon što ju je Sud upitao u tom pogledu, Ujedinjena Kraljevina je objasnila da njezina tijela nisu odbila priopćiti Komisiji pojedinosti tih izračuna nakon inspekcijskog posjeta u studenome 2017., nego im tom prilikom nisu mogla pristupiti. Ti su izračuni bili „ponovno otkriveni” malo prije podnošenja odgovora na tužbu u lipnju 2019. Potom je trebalo dosta vremena i resursa za analizu i obradu vrlo velikih količina informacija tako prikupljenih tijekom postupka prikupljanja, stoga ih Ujedinjena Kraljevina nije mogla dostaviti prije podnošenja odgovora na repliku.
S obzirom na sve te činjenične elemente i uzimajući u obzir načela utvrđena u sudskoj praksi navedenoj u točkama 584. do 586. ove presude, valja utvrditi da je Ujedinjena Kraljevina povrijedila obvezu lojalne suradnje, kako je ova potonja propisana u članku 4. stavku 3. UEU‑a jer je ta država propustila pravodobno dostaviti, s jedne strane, sve elemente izračuna u vezi s dugovima koji se potražuju u nalozima C 18 Snake čiju je dostavu Komisija od nje zatražila u više navrata i koji su bili potrebni za izračun iznosa gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava te, s druge strane, obrazloženje odluka kojima su poništeni nalozi C 18 Snake i čiju je dostavu Komisija od nje također zatražila u više navrata.
S druge strane, nije nužno odlučiti o pitanju je li Ujedinjena Kraljevina povrijedila obvezu lojalne suradnje time što je odbila dati pravno mišljenje HMRC‑a. Naime, dovoljno je utvrditi da je korištenjem veznika „ili” u drugom odlomku drugog dijela tužbenog zahtjeva Ujedinjena Kraljevina u svakom slučaju povrijedila tu obvezu time što nije pravodobno dostavila obrazloženje odluka kojima su poništeni nalozi C 18 Snake.
Prema tome, valja, podložno onome što je istaknuto u točki 599. ove presude, prihvatiti prigovor istaknut u okviru drugog dijela tužbenog zahtjeva u dijelu u kojem se temelji na povredi članka 4. stavka 3. UEU‑a.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja utvrditi sljedeće:
–
time što nije knjižila točne iznose carina i stavila na raspolaganje točan iznos tradicionalnih vlastitih sredstava u vezi s predmetnim uvozom, Ujedinjena Kraljevina povrijedila je obveze koje je imala na temelju članaka 2. i 8. Odluke 2014/335, članaka 2. i 8. Odluke 2007/436, članaka 2., 6., 9., 10., 12. i 13. Uredbe br. 609/2014, članaka 2., 6., 9., 10., 11. i 17. Uredbe br. 1150/2000, kao i članka 105. stavka 3. Carinskog zakonika Unije i članka 220. stavka 1. Carinskog zakonika Zajednice, zbog svoje povrede obveza koje je imala na temelju članka 325. UFEU‑a, članka 46. Carinskog zakonika Unije, članka 13. Carinskog zakonika Zajednice, članka 248. stavka 1. Provedbene uredbe br. 2454/93, članka 244. Provedbene uredbe 2015/2447 kao i članka 2. stavka 1. točke (d) i članaka 85. do 87. Direktive 2006/112;
–
time što Komisiji nije priopćila sve informacije potrebne radi određivanja iznosa gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava i što nije, kao što je zatraženo, dostavila obrazloženje odluka kojima su poništeni utvrđeni carinski dugovi, Ujedinjena Kraljevina povrijedila je obveze koje je imala na temelju članka 4. stavka 3. UEU‑a.
U preostalom dijelu tužba se odbija.
Troškovi
U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Na temelju članka 138. stavka 3. tog poslovnika, kada stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima, svaka stranka snosi vlastite troškove, osim ako Sud smatra da se u danim okolnostima čini opravdanim da, osim vlastitih troškova, jedna stranka snosi i dio troškova druge stranke.
Budući da je u konkretnom slučaju Komisija zatražila da se Ujedinjenoj Kraljevini naloži snošenje troškova i da ova potonja u bitnome nije uspjela u postupku, valja u danim okolnostima naložiti Ujedinjeni Kraljevini da, osim vlastitih troškova, snosi i četiri petine Komisijinih troškova. Ova potonja snosit će jednu petinu vlastitih troškova.
Primjenom članka 140. stavka 1. navedenog poslovnika, prema kojem države članice koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove, Kraljevina Belgija, Republika Estonija, Helenska Republika, Republika Latvija, Portugalska Republika i Slovačka Republika snose vlastite troškove.

Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Time što nije knjižila točne iznose carina i što nije stavila na raspolaganje točan iznos tradicionalnih vlastitih sredstava u vezi s određenim uvozom tekstilnih proizvoda i obuće iz Kine, Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske povrijedila je obveze koje je imala na temelju članaka 2. i 8. Odluke Vijeća 2014/335, Euratom od 26. svibnja 2014. o sustavu vlastitih sredstava Europske unije, članaka 2. i 8. Odluke Vijeća 2007/436/EZ, Euratom od 7. lipnja 2007. o sustavu vlastitih sredstava Europskih zajednica, članaka 2., 6., 9., 10., 12. i 13. Uredbe Vijeća (EU, Euratom) br. 609/2014 od 26. svibnja 2014. o metodama i postupku za stavljanje na raspolaganje tradicionalnih vlastitih sredstava i vlastitih sredstava koja se temelje na PDV‑u i BND‑u te o mjerama za zadovoljavanje potreba za gotovinom, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EU, Euratom) 2016/804 od 17. svibnja 2016., članaka 2., 6., 9., 10., 11. i 17. Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 1150/2000 od 22. svibnja 2000. o provedbi Odluke br. 94/728/EZ, Euratom o sustavu vlastitih sredstava Zajednica, kao i članka 105. stavka 3. Uredbe (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. listopada 2013. o Carinskom zakoniku Unije te članka 220. stavka 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice, kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 648/2005 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. travnja 2005., zbog svojeg nepoštovanja obveza koje je imala na temelju članka 325. UFEU‑a, članka 46. Uredbe br. 952/2013, članka 13. Uredbe br. 2913/92, kako je izmijenjena Uredbom br. 648/2005, članka 248. stavka 1. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe br. 2913/92, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 3254/94 od 19. prosinca 1994., članka 244. Provedbene uredbe Komisije (EU) 2015/2447 оd 24. studenoga 2015. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu određenih odredbi Uredbe br. 952/2013, kao i članka 2. stavka 1. točke (d) i članaka 85. do 87. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2009/69/EZ od 25. lipnja 2009.;
i time što Europskoj komisiji nije priopćila sve informacije potrebne radi određivanja iznosa gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava i što nije, kao što je zatraženo, dostavila obrazloženje odluka kojima su poništeni utvrđeni carinski dugovi, Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske povrijedila je obveze koje je imala na temelju članka 4. stavka 3. UEU‑a.

2.
U preostalom dijelu tužba se odbija.

3.
Ujedinjenoj Kraljevini Velike Britanije i Sjeverne Irske nalaže se snošenje četiri petine troškova Europske komisije i vlastitih troškova.

4.
Europska komisija snosit će jednu petinu vlastitih troškova.

5.
Kraljevina Belgija, Republika Estonija, Helenska Republika, Republika Latvija, Portugalska Republika i Slovačka Republika snosit će vlastite troškove.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski