CELEX: 62019CJ0938
Zahtjev za prethodnu odluku
Okoliš
Direktiva 2003/87/EZ
Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova
Članak 2. stavak 1.
Područje primjene
Članak 3. točka (e)
Pojam ,postrojenje'
Utjecaj na emisije i onečišćavanje
Pomoćni objekti koji kao takvi ne stvaraju emisije stakleničkih plinova
Članak 10.a
Prijelazni sustav besplatne dodjele emisijskih jedinica
Predložak za prikupljanje podataka
Ispravljena kvota
Metoda izračuna
Odluka 2011/278/EU
Članak 6. stavak 1. treći podstavak
Otpremanje rashladne energije u jedinicu koja pripada sektoru izloženom značajnom riziku od istjecanja ugljika

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 2003. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ (
SL 2003., L 275, str. 32
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 9., str. 28.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. (
SL 2009., L 140, str. 63
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 30., str. 3.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2003/87), posebno njezina članka 2. stavka 1. i članka 3. točke (e), pojma „
corrected eligibility ratio
” (ispravljena kvota) iz
Data Collection Templatea
(predložak za prikupljanje podataka), dostupnog na internetskoj stranici Europske komisije, te Odluke Komisije 2011/278/EU od 27. travnja 2011. o utvrđivanju prijelaznih propisa na razini Unije za usklađenu besplatnu dodjelu emisijskih jedinica na temelju članka 10.a Direktive 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (
SL 2011., L 130, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 29., str. 257.), posebno njezina članka 6. stavka 1.
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Energieversorgungscenter Dresden‑Wilschdorf GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: EDW) i Bundesrepublik Deutschland (Savezna Republika Njemačka), u vezi sa zahtjevom za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica stakleničkih plinova (u daljnjem tekstu: emisijske jedinice) industrijskom kogeneracijskom postrojenju s plinskim motorima koje uključuje, kao pomoćne objekte, apsorpcijske rashladne uređaje.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2003/87
Uvodna izjava 20. Direktive 2003/87 formulirana je ovako:
„Ova će Direktiva potaknuti korištenje energetski učinkovitijih tehnologija, uključujući istovremenu proizvodnju topline i električne energije, što znači manje emisija po jedinici, dok će buduća direktiva Europskog parlamenta i Vijeća o promicanju kogeneracije koja se temelji na potražnji korisne topline na unutarnjem energetskom tržištu, posebno promicati istovremenu proizvodnju topline i struje.”
Članak 2. te direktive, naslovljen „Područje primjene”, u stavku 1. određuje:
„Ova se Direktiva primjenjuje na emisije koje proizlaze iz djelatnosti navedenih u Prilogu I. i na stakleničke plinove navedene u Prilogu II.”
U članku 3. navedene direktive, naslovljenom „Definicije”, navodi se:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
(b)
‚emisije’ znači ispuštanje u atmosferu stakleničkih plinova iz izvora u nekom postrojenju ili ispuštanje plinova iz zrakoplova pri obavljanju djelatnosti navedenih u Prilogu I. koji su određeni za te djelatnosti;
[…]
(e)
‚postrojenje’ znači nepomična tehnička jedinica u kojoj se odvija jedna ili više djelatnosti navedenih u Prilogu I. i bilo koje druge izravno pridružene djelatnosti koje su tehnički povezane s djelatnostima koje se odvijaju na tom mjestu i koje mogu imati utjecaja na emisiju i onečišćavanje;
[…]
(u)
‚generator električne energije’ znači postrojenje koje na dan ili nakon 1. siječnja 2005. proizvodi električnu energiju za prodaju trećim stranama i u kojemu se osim ‚izgaranja goriva’ ne odvija nijedna druga djelatnost navedena u Prilogu I.”
Članak 8. Direktive 2003/87, naslovljen „Usklađenost s Direktivom 96/61/EZ”, predviđa:
„Države članice poduzimaju sve potrebne mjere da bi osigurale da, u slučaju kad postrojenja obavljaju djelatnosti iz Priloga I. Direktivi [Vijeća] 96/61/EZ [od 24. rujna 1996. o integriranom sprečavanju i smanjivanju onečišćenja (
SL 1996., L 257, str. 26
.)], uvjeti i postupak za izdavanje dozvole za emisiju stakleničkih plinova budu usklađeni s uvjetima i postupkom za izdavanje dozvole iz te Direktive. Zahtjevi sadržani u člancima 5., 6. i 7. ove Direktive mogu postati sastavni dio postupaka propisanih Direktivom [96/61].”
U skladu s člankom 10.a te direktive, naslovljenim „Prijelazna pravila na razini Zajednice o usklađenoj dodjeli besplatnih emisijskih jedinica”:
„1.   Do 31. prosinca 2010. Komisija donosi potpuno usklađene mjere na razini Zajednice za dodjelu emisijskih jedinica […]
[…]
U okviru mjera iz prvog podstavka utvrđuju se, koliko to bude moguće,
ex‑ante
referentne vrijednosti na razini Zajednice kako bi se osiguralo da se dodjela odvija na način koji potiče smanjivanje emisija stakleničkih plinova i energetski učinkovite tehnike, uzimajući u obzir najučinkovitije tehnike, nadomjesne, alternativne proizvodne procese, visoko učinkovitu kogeneraciju, učinkovito obnavljanje energije iz otpadnih plinova, korištenje biomase te hvatanje i skladištenje CO
gdje postoje odgovarajući objekti i oprema, a ne potiču povećavanje emisija. […]
[…]
3.   Na temelju stavaka 4. i 8. i neovisno o članku 10.c besplatne se emisijske jedinice ne dodjeljuju proizvođačima električne energije, odnosno operaterima postrojenja za hvatanje CO
, cjevovoda za prijenos CO
ili lokacija za skladištenje CO
.
4.   Besplatne emisijske jedinice dodjeljuju se za centralno grijanje, kao i za visokoučinkovitu kogeneraciju, kako je utvrđena Direktivom 2004/8/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o promicanju kogeneracije na temelju potražnje korisne topline na unutarnjem tržištu energije i o izmjeni Direktive 92/42/EEZ (
SL 2004., L 52, str. 50
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 12., svezak 3., str. 47.)], na zahtjev koji je opravdan s gospodarskog stajališta i odnosi se na proizvodnju energije za grijanje ili hlađenje. […]
[…]
11.   Prema članku 10.b količina emisijskih jedinica koje se 2013. godine besplatno dodjeljuju u skladu sa stavcima 4. do 7. ovog članka iznosi 80 % količine utvrđene u skladu s mjerama navedenima u stavku 1. Nakon toga broj besplatno dodijeljenih emisijskih jedinica svake se godine smanjuje za jednake iznose te 2020. godine iznosi 30 %, s ciljem da od 2027. godine uopće više ne bude besplatnih dodjela.
12.   Temeljem članka 10.b[,] 2013. i svake sljedeće godine sve do 2020. postrojenjima u sektorima ili podsektorima koji su izloženi velikom riziku od istjecanja ugljika dodjeljuju se besplatne emisijske jedinice u iznosu od 100 % količine utvrđene u skladu s mjerama iz stavka 1.
[…]”
U skladu s člankom 13. stavkom 1. navedene direktive, treće razdoblje trgovanja proteže se tijekom osam godina, od 2013. do 2020. godine (u daljnjem tekstu: treće razdoblje trgovanja).
Odluka 2011/278
Članak 3. Odluke 2011/278, naslovljen „Definicije”, formuliran je ovako:
„U smislu ove Odluke primjenjuju se sljedeće definicije:
(a)
‚postojeće postrojenje’ znači postrojenje koje obavlja jednu ili više djelatnosti iz Priloga I. Direktivi [2003/87] ili djelatnost koja je prvi put uključena u sustav Unije u skladu s člankom 24. te Direktive i:
i.
kojemu je izdana dozvola za emisije stakleničkih plinova prije 30. lipnja 2011.; ili
ii.
koje radi i kojemu su do 30. lipnja 2011. izdane sve relevantne okolišne dozvole, uključujući, prema potrebi, dozvolu predviđenu Direktivom 2008/1/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 15. siječnja 2008. o integriranom sprečavanju i kontroli onečišćenja (
SL 2008., L 24, str. 8
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 26., str. 114.)], i koje je do toga datuma ispunilo sve ostale kriterije utvrđene u nacionalnim pravnim propisima države članice u pitanju na temelju kojih bi postrojenje imalo pravo na izdavanje dozvole za emisije stakleničkih plinova;
[…]
(c)
‚potpostrojenje s referentnom vrijednosti za toplinu’ znači proizvodni ulazi, izlazi i pripadajuće emisije koj[i] ne potpadaju pod po[t]postrojenje s referentnom vrijednosti za proizvod i koji se odnose na proizvodnju i/ili preuzimanje mjerljive topline iz postrojenja ili druge jedinice obuhvaćene sustavom Unije, koja se:
–
troši unutar granica postrojenja za proizvodnju proizvoda, za proizvodnju mehaničke energije koja se ne koristi za proizvodnju električne energije, za grijanje ili hlađenje, uz izuzetak potrošnje za proizvodnju električne energije, ili
–
isporučuje u postrojenje ili drugu jedinicu koja nije obuhvaćena sustavom Unije, uz izuzetak isporuke za proizvodnju električne energije;
[…]”
Članak 6. te odluke, naslovljen „Podjela postrojenja na potpostrojenja”, u stavku 1. određuje:
„Države članice za potrebe ove Odluke svako postrojenje koje ispunjava uvjete za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica na temelju članka 10.a Direktive [2003/87] prema potrebi dijeli na jedno ili više potpostrojenja, kako slijedi:
(a)
potpostrojenje s referentnom vrijednosti za proizvod;
(b)
potpostrojenje s referentnom vrijednosti za toplinu;
(c)
potpostrojenje s referentnom vrijednosti za gorivo;
(d)
potpostrojenje s procesnim emisijama.
Potpostrojenja u najvećoj mogućoj mjeri odgovaraju fizičkim dijelovima postrojenja.
Države članice za potpostrojenja s referentnom vrijednosti za toplinu, potpostrojenja s referentnom vrijednosti za goriva i potpostrojenja s procesnim emisijama jasno određuju, na temelju šifri NACE i Prodcom, služi li pojedini proces sektoru ili podsektoru koji se smatra izloženim značajnom riziku istjecanja ugljika u skladu s Odlukom [Komisije] 2010/2/EU [od 24. prosinca 2009. o utvrđivanju, u skladu s Direktivom 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, popisa sektora i podsektora koji se smatraju izloženima značajnom riziku od istjecanja ugljika (
SL 2010., L 1, str. 10
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 29., str. 236.)].
Ako je postrojenje koje je uključeno u sustav Unije proizvelo ili isporučilo mjerljivu toplinu postrojenju ili drugoj jedinici koja nije uključena u sustav Unije, države članice smatraju da odgovarajući proces potpostrojenja s referentnom vrijednosti za toplinu s obzirom na tu toplinu nije u službi sektora ili podsektora koji se smatra izloženim značajnom riziku istjecanja ugljika u skladu s Odlukom [2010/2], osim ako se nadležno tijelo uvjerilo da potrošač mjerljive topline pripada sektoru ili podsektoru koji se smatra izloženim značajnom riziku istjecanja ugljika u skladu s Odlukom [2010/2].”
U članku 7. navedene odluke, naslovljenom „Prikupljanje referentnih podataka”, navodi se:
„1.   Države članice za sva postojeća postrojenja koja ispunjavaju uvjete za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica na temelju članka 10.a Direktive [2003/87], uključujući postrojenja koja rade samo povremeno, posebno postrojenja koja se drže u rezervi ili u pripravnosti te postrojenja koja rade prema sezonskom rasporedu, od operatera prikupljaju sve relevantne informacije i podatke u vezi sa svim parametrima iz Priloga IV. za sve godine razdoblja od 1. siječnja 2005. do 31. prosinca 2008. odnosno, tamo gdje je to primjereno, od 1. siječnja 2009. do 31. prosinca 2010. tijekom kojih je postrojenje radilo.
[…]
5.   Države članice pribavljaju, evidentiraju i dokumentiraju podatke na način koji nadležnim tijelima omogućuje odgovarajuće korištenje tih podataka.
Države članice mogu zahtijevati da operater koristi elektronički obrazac ili utvrditi format datoteke za dostavu podataka. Ipak, države članice prihvaćaju korištenje svakog elektroničkog predloška odnosno formata datoteke koji je objavila Komisija za potrebe prikupljanja podataka na temelju ovog članka, osim ako je u predlošku države članice odnosno utvrđenom formatu datoteke predviđen barem unos istih podataka.
[…]”
Članak 9. Odluke 2011/278, naslovljen „Povijesna razina djelatnosti”, u stavku 3. predviđa:
„Povijesna razina djelatnosti vezana uz toplinu odnosi se na vrijednost medijana povijesne godišnje vrijednosti preuzete mjerljive topline iz postrojenja obuhvaćenog sustavom Unije i/ili proizvodnju mjerljive topline tijekom referentnog razdoblja koja se troši unutar granica postrojenja za proizvodnju proizvoda, za proizvodnju mehaničke energije koja se ne koristi za proizvodnju električne energije, za grijanje ili hlađenje, uz izuzetak potrošnje za proizvodnju električne energije, ili se isporučuje u postrojenja ili drugu jedinicu koja nije obuhvaćena sustavom Unije, uz izuzetak isporuke za proizvodnju električne energije, izraženo u teradžulima godišnje.”
U skladu s člankom 10. te odluke, naslovljenim „Dodjela na razini postrojenja:
„1.   Države članice na temelju podataka prikupljenih u skladu s člankom 7. za svaku godinu izračunavaju broj emisijskih jedinica koje se dodjeljuju besplatno svakom postojećem postrojenju na njihovom teritoriju od 2013. nadalje u skladu sa stavkom od 2. do 8.
2.   Države članice za potrebe ovog izračuna prvo određuju preliminarni godišnji broj emisijskih jedinica koje se dodjeljuju besplatno svakom pojedinom dijelu postrojenja kako slijedi:
[…]
(b)
i. preliminarni godišnji broj emisijskih jedinica koje se besplatno dodjeljuju potpostrojenju s referentnom vrijednosti za toplinu za pojedinu godinu dobiva se množenjem referentne vrijednosti za toplinu za mjerljivu toplinu, kako je navedeno u Prilogu I., s povijesnom razinom djelatnosti vezanom uz toplinu za potrošnju mjerljive topline;
[…]”
Odluke 2010/2 i 2014/746/EU
U točki 1.4. Priloga Odluci 2010/2 među sektorima izloženima značajnom riziku od istjecanja ugljika spominje se proizvodnja elektroničkih komponenti, što odgovara oznaci 3210 Opće klasifikacije ekonomskih djelatnosti u Europskim zajednicama (NACE).
U točki 1.1. Priloga Odluci Komisije 2014/746/EU od 27. listopada 2014. o utvrđivanju, u skladu s Direktivom 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, popisa sektora i podsektora koji se smatraju izloženima značajnom riziku od istjecanja ugljika, za razdoblje od 2015. do 2019. (
SL 2014., L 308, str. 114
.), kojom je stavljena izvan snage Odluka 2010/2, također se među sektorima koji su izloženi takvom riziku spominje proizvodnja elektroničkih komponenti, što sada odgovara oznaci 2611 NACE‑a.
Delegirana uredba (EU) 2019/331
Delegirana uredba Komisije (EU) 2019/331 od 19. prosinca 2018. o utvrđivanju prijelaznih pravila na razini Unije za usklađenu besplatnu dodjelu emisijskih jedinica na temelju članka 10.a Direktive 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (
SL 2019., L 59, str. 8
.) sadržava Prilog VII., naslovljen „Metode praćenja podataka”. Točka 7. tog priloga, naslovljena „Pravila za utvrđivanje neto mjerljive topline”, sadržava točku 7.1, naslovljenu „Načela”, koja u svojem četvrtom stavku predviđa:
„Ako se toplina koristi za hlađenje putem apsorpcijskog procesa hlađenja, taj se proces hlađenja smatra procesom koji troši toplinu.”
Direktiva 96/61
Članak 2. Direktive 96/61, koja je stavljena izvan snage i zamijenjena Direktivom 2008/1, u stavku 2., naslovljenom „Definicije”, određivao je:
„Za potrebe ove direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
(2)
‚onečišćenje’ znači izravno ili neizravno, ljudskom djelatnošću izazvano ispuštanje tvari, vibracija, topline ili buke u zrak, vodu ili zemlju, koje može biti štetno za zdravlje ljudi ili kvalitetu okoliša, dovesti do štete po materijalnu imovinu, remetiti značajke okoliša ili utjecati na druge zakonite oblike korištenja okoliša;
(3)
‚postrojenje’ znači nepomična tehnička jedinica u kojoj se odvija jedna ili više djelatnosti iz Priloga I. ili bilo koja druga djelatnost koja je s potonjom u izravnom odnosu, a tehnički je povezana s djelatnostima koje se odvijaju na tom mjestu i može imati utjecaj na emisije i onečišćenje;
[…]
(5)
‚emisija’ znači izravno ili neizravno ispuštanje tvari, vibracija, topline ili buke iz pojedinačnih ili difuznih izvora u postrojenju u zrak, vodu ili zemlju;
[…]” [neslužbeni prijevod]
Direktiva 2010/75/EU
Iz uvodne izjave 1. Direktive 2010/75/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 24. studenoga 2010. o industrijskim emisijama (integrirano sprečavanje i kontrola onečišćenja) (
SL 2010., L 334, str. 17
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 15., str. 159.) proizlazi da je potonjom preinačeno sedam direktiva, među kojima i Direktiva 2008/1.
U članku 3. Direktive 2010/75, naslovljenom „Definicije”, navodi se:
„U smislu ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
(2)
,onečišćenje' znači izravno ili neizravno, ljudskom djelatnošću izazvano ispuštanje tvari, vibracija, topline ili buke u zrak, vodu ili zemlju, koje može biti štetno za zdravlje ljudi ili kvalitetu okoliša, dovodi do štete po materijalnu imovinu, remeti značajke okoliša ili utječe na druge pravovaljane oblike korištenja okoliša;
(3)
,postrojenje' znači nepokretna tehnička jedinica u kojoj se obavljaju jedna ili više djelatnosti iz Priloga I. ili dijela 1. Priloga VII., kao i bilo koje druge izravno pridružene djelatnosti tehnički povezane s djelatnostima koje se obavljaju na toj lokaciji iz tih priloga i koje bi mogle imati utjecaj na emisije i onečišćenje;
(4)
,emisija' znači izravno ili neizravno ispuštanje tvari, vibracija, topline ili buke iz pojedinačnih ili difuznih izvora u postrojenju u zrak, vodu ili zemlju;
[…]”
Njemačko pravo
Članak 4. Bundes‑Immissionsschutzgesetza (Savezni zakon o zaštiti od emisija) od 15. ožujka 1974. (BGBl. 1974. I, str. 721.), u verziji od 17. svibnja 2013. (BGBl. 2013. I, str. 1274.) (u daljnjem tekstu: BImSchG), naslovljen „Odobrenje”, u stavku 1. predviđa:
„Za izgradnju i rad postrojenja koja zbog svojih specifičnih značajki ili rada mogu konkretno imati štetne učinke na okoliš, ugroziti, znatno naštetiti ili prouzročiti znatne poteškoće zajednici ili […] okolini potrebno je ishoditi odobrenje […]”
Člankom 2. Treibhausgas‑Emissionshandelsgesetza (Zakon o trgovanju emisijama stakleničkih plinova) od 21. srpnja 2011. (BGBl. 2011. I, str. 1475.; u daljnjem tekstu: TEHG), naslovljenim „Područje primjene”, određuje se:
„(1)   Ovaj se zakon primjenjuje na emisije stakleničkih plinova iz Priloga 1. dijela 2., koje proizlaze iz djelatnosti koje su ondje navedene. Ovaj se zakon primjenjuje na postrojenja iz Priloga 1. dijela 2. i kada su ta postrojenja dijelovi ili pomoćni objekti postrojenja koje nije navedeno u Prilogu 1. dijelu 2.
(2)   Za postrojenja navedena u Prilogu 1. dijelu 2. točkama 2. do 31., područje primjene ovog zakona proširuje se na sve:
1. dijelove postrojenja i faze postupka koji su potrebni za rad, i
2. pomoćne objekte koji su prostorno i funkcionalno povezani s dijelovima postrojenja i fazama postupka iz točke 1. i koji mogu pridonijeti stvaranju stakleničkih plinova iz Priloga 1. dijela 2.
Prva faza primjenjuje se
mutatis mutandis
na jedinice za izgaranje iz Priloga 1. dijela 2. točke 1.
[…]
(4)   Ako je za postrojenja iz Priloga 1. dijela 2. točaka 2. do 30. potrebno ishoditi odobrenje u skladu s člankom 4. stavkom 1. trećom rečenicom BImSchG‑a, onda su specifikacije navedene u odobrenju koje je izdano postrojenju u skladu s BImSchG‑om odlučujuće u pogledu granica postrojenja navedenih u stavcima 2. i 3. Prva faza primjenjuje se
mutatis mutandis
na jedinice za izgaranje iz Priloga 1. dijela 2. točke 1. U slučajevima navedenima u stavku 1. drugoj rečenici, prva se rečenica primjenjuje
mutatis mutandis
u pogledu specifikacija navedenih u odobrenju izdanom u skladu s BImSchG‑om vezano uz dijelove postrojenja ili pomoćne objekte.”
U članku 4. TEHG‑a, naslovljenom „Odobrenje za ispuštanje emisija”, navodi se:
„(1)   Operateru postrojenja potrebno je odobrenje za ispuštanje emisija stakleničkih plinova koje nastaju obavljanjem djelatnosti iz Priloga 1. dijela 2. točaka 1. do 32. Odobrenje mora izdati nadležno tijelo na zahtjev operatera postrojenja kad to tijelo na temelju dokumenata dostavljenih uz zahtjev može utvrditi podatke iz stavka 3.
[…]
(4)   Za postrojenja koja su dobila odobrenje prije 1. siječnja 2013. u skladu s odredbama BImSchG‑a, odobrenje koje se izdaje u skladu s propisima o zaštiti od emisija jest odobrenje izdano u skladu sa stavkom 1. Međutim, u slučaju iz prve rečenice, operater postrojenja može zatražiti i zasebno odobrenje u skladu sa stavkom 1. U tom se slučaju prva rečenica primjenjuje samo dok ne bude izdano zasebno odobrenje.”
Članak 9. TEHG‑a, naslovljen „Besplatna dodjela emisijskih jedinica operaterima postrojenja”, u stavku 2. predviđa:
„Za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica potrebno je podnijeti zahtjev nadležnom tijelu. […]”
Članak 34. TEHG‑a, u verziji od 18. siječnja 2019. (BGBl. 2019. I, str. 37.), naslovljen „Prijelazna odredba o operatorima postrojenja”, u stavku 1. određuje:
„(1)   Članci 1. do 36., u verziji koja se primjenjivala zaključno do 24. siječnja 2019., nastavljaju se primjenjivati, za razdoblje trgovanja 2013. do 2020., na stakleničke plinove koji se ispuštaju zbog djelatnosti iz Priloga 1.”
Članak 2. Verordnunga über die Zuteilung von Treibhausgas‑Emissionsberechtigungen in der Handelsperiode 2013 bis 2020 (Uredba o dodjeli emisijskih jedinica stakleničkih plinova za razdoblje trgovanja 2013. do 2020.), od 26. rujna 2011. (BGBl. 2011. I, str. 1921.), naslovljen „Definicije”, u točki 30., naslovljenoj „Elementi dodjele s referentnom vrijednosti za toplinu”, određuje:
„Svi ulazni i izlazni čimbenici te s njima povezane emisije koje ne pokriva element dodjele u smislu točke 28., vezani uz proizvodnju mjerljive topline ili njezino dopremanje iz postrojenja obuhvaćenog područjem primjene [TEHG‑a], pod uvjetom da se toplina ne stvara ni iz električne energije niti u proizvodnji dušične kiseline te da se ne troši za proizvodnju električne energije niti se otprema radi proizvodnje električne energije, te pod uvjetom da se ta toplina
a)
troši u postrojenju, izvan elementa dodjele u smislu točke 28., u svrhu proizvodnje proizvoda, proizvodnje mehaničke energije ili u svrhu grijanja odnosno hlađenja, ili
b)
vraća postrojenjima i drugim uređajima koji nisu obuhvaćeni područjem primjene [TEHG‑a].”
U članku 3. Uredbe o dodjeli emisijskih jedinica stakleničkih plinova za razdoblje trgovanja 2013. do 2020., naslovljenom „Uspostava elemenata dodjele”, navodi se:
„[…]
(2)   Za potrebe definicije elementa dodjele iz stavka 1. točke 2., isporuka mjerljive topline mreži za distribuciju toplinske energije smatra se isporukom drugom uređaju u smislu članka 2. točke 30. podtočke (b). […]
(3)   Kada je riječ o elementima dodjele iz stavka 1. točaka 2. do 4., podnositelj zahtjeva mora ustanoviti zasebne elemente dodjele za procese proizvodnje proizvoda u okviru sektora izloženih riziku od istjecanja i za druge procese. […]
(4)   Kada je riječ o elementima dodjele s referentnom vrijednosti za toplinu, prilikom pripisivanja zasebnim elementima dodjele u smislu stavka 3. treba postupiti kako slijedi:
1. U slučaju izravne isporuke topline korisniku koji nije obuhvaćen područjem primjene TEHG‑a, tu toplinu treba pripisati sektorima izloženima riziku od istjecanja pod uvjetom da operator dokaže da korisnik pripada sektoru koji je izložen riziku od istjecanja; u preostalim slučajevima, toplinu treba pripisati sektorima koji nisu izloženi riziku od istjecanja;
2. U slučaju isporuke topline mrežama za distribuciju toplinske energije, sektorima izloženima riziku od istjecanja treba pripisati udio ukupne količine isporučene topline koji odgovara udjelu topline isporučene korisnicima iz sektora izloženih riziku od istjecanja u ukupnoj toplini koju je operator mreže isporučio u mjerodavnom razdoblju isporuke u skladu s člankom 8. stavkom 1.; u preostalim slučajevima, tu toplinu treba pripisati sektorima koji nisu izloženi riziku od istjecanja.
[…]”
Glavni postupak i prethodna pitanja
EDW, tužitelj iz glavnog postupka, upravlja visoko učinkovitim industrijskim kogeneracijskim postrojenjem s plinskim motorima, na koje se primjenjuje sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova na razini Europske unije (u daljnjem tekstu: STEJ). To kogeneracijsko postrojenje uključuje, kao pomoćne objekte, rashladne uređaje, posebno apsorpcijske rashladne uređaje (u daljnjem tekstu: rashladni uređaji) koji pretvaraju toplinsku u rashladnu energiju. Ti rashladni uređaji ne ispuštaju stakleničke plinove.
Navedeno kogeneracijsko postrojenje opskrbljuje isključivo tvornicu za proizvodnju poluvodiča Global Foundries, koja nije u vlasništvu EDW‑a. Poslovanje Global Foundriesa, na koji se ne primjenjuje STEJ, spada u sektor koji je izložen značajnom riziku od istjecanja ugljika u skladu s odlukama 2010/2 i 2014/746.
Konkretno, kogeneracijsko postrojenje proizvodi toplu vodu temperature 80 °C i vodenu paru. Iz kotlova se ta topla voda temperature 80 °C, s jedne strane, izravno isporučuje Global Foundriesu i, s druge strane, zajedno s vodenom parom otprema u rashladne uređaje kogeneracijskog postrojenja. Ti rashladni uređaji opskrbljuju Global Foundries rashladnom energijom, u obliku vode temperature 5 °C ili 11 °C, za potrebe proizvodnje poluvodiča. Mlaka voda temperature 32 °C isto se tako proizvodi s toplinom koju ispuštaju rashladni uređaji, kao i korištenjem topline koja se, u obliku vode temperature 11 °C ili 17 °C, vraća u te uređaje iz rashladnog kruga Global Foundriesa.
U kontekstu izdavanja odobrenja koje zahtjeva BImSchG, smatra se da kogeneracijsko postrojenje i njegovi pomoćni objekti, zbog emisija buke koje uzrokuje rad potonjih, čine jedno te isto postrojenje.
Dana 19. siječnja 2012. EDW je podnio Deutsche Emissionshandelsstelleu (Njemačka služba za trgovanje emisijskim jedinicama; u daljnjem tekstu: DEHSt) zahtjev za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica, a potonji mu je na temelju odredbi o potpostrojenju s referentnom vrijednosti za toplinu besplatno dodijelio 63770 emisijskih jedinica odlukom od 17. veljače 2014. i 14497 dodatnih emisijskih jedinica odlukom o prigovoru od 28. travnja 2017.
U odluci o dodjeli i odluci o prigovoru DEHSt je među ostalim ocijenio da su apsorpcijski rashladni uređaji dio EDW‑ova postrojenja na koje se primjenjuje STEJ. Osim toga, on je odbio mogućnost da se sustav koji se primjenjuje na sektore ili podsektore koji se smatraju izloženima značajnom riziku od istjecanja ugljika, primijeni na rashladnu energiju koju rashladni uređaji pružaju Global Foundriesu. Nadalje, DEHSt je odbio dodijeliti emisijske jedinice za toplinski tok za mlaku vodu temperature 32 °C zato što je toplina rezultat energije koja se oslobađa zbog rada rashladnih uređaja. Također, DEHSt je iz količine topline koju je zatražio EDW odbio toplinu dopremljenu iz postrojenja na koje se ne primjenjuje STEJ.
U tužbi koju je 1. lipnja 2017. podnio Verwaltungsgerichtu Berlin (Upravni sud u Berlinu, Njemačka), EDW je ostao pri zahtjevu za besplatnu dodjelu dodatnih 121013 emisijskih jedinica.
Sud koji je uputio zahtjev smatra da rješenje spora koji se pred njim vodi ovisi prije svega o pitanju je li u skladu s Direktivom 2003/87, posebno njezinim člankom 2. stavkom 1. i člankom 3. točkom (e), nacionalni propis koji predviđa da prilikom određivanja granice postrojenja na koje se primjenjuje STEJ treba po potrebi uzeti u obzir specifikacije tih postrojenja kako su navedene u odobrenju izdanom na temelju drugog nacionalnog propisa o onečišćivanju, što eventualno može dovesti do toga da u granice navedenih postrojenja budu uključeni pomoćni objekti, kao što su rashladni uređaji iz glavnog postupka, koji ne ispuštaju stakleničke plinove. Taj sud navodi da pitanje nalaze li se ti rashladni uređaji unutar ili izvan granica postrojenja na koje se primjenjuje STEJ iz glavnog postupka, utječe na to koliko će besplatnih emisijskih jedinica morati biti dodijeljeno EDW‑u.
Nadalje, sud koji je uputio zahtjev po potrebi postavlja pitanje načina na koji se određuje količina emisijskih jedinica koje se besplatno dodjeljuju potpostrojenjima s referentnom vrijednosti za toplinu. Posebno se pita na koji način treba, imajući u vidu toplinu preuzetu iz postrojenja koja ne podliježu STEJ‑u, izračunati i primijeniti ispravljenu kvotu iz predloška za prikupljanje podataka te, posebno, treba li usvojiti globalni pristup toplinskih tokova dotičnog postrojenja odnosno je li u svrhu pripisivanja te dopremljene topline moguće razlikovati te različite tokove.
Najzad, taj sud postavlja pitanje uvjeta za provedbu sustava koji se primjenjuje na sektore ili podsektore koji se smatraju izloženima značajnom riziku od istjecanja ugljika na temelju članka 6. stavka 1. trećeg podstavka Odluke 2011/278, kada je riječ o rashladnoj energiji koja se proizvodi u EDW‑ovim rashladnim uređajima i isporučuje Global Foundriesu.
U tim je okolnostima Verwaltungsgericht Berlin (Upravni sud u Berlinu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 2. stavak 1. Direktive 2003/87/EZ tumačiti na način da mu se ne protivi pravilo poput onog iz članka 2. stavka 4. prve rečenice [TEHG‑a] prema kojem postrojenje koje je ishodilo odobrenje u skladu s [BImSchg‑om] podliježe [STEJ‑u] i onda kad to odobrenje obuhvaća i pomoćne objekte koji ne ispuštaju stakleničke plinove?
2.
U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje:
Proizlazi li iz kriterija za izračun ispravljene kvote […] – predviđenih u [predlošku za prikupljanje podataka] izrađenom od strane Europske komisije, koji obvezuju države članice – da se u slučaju topline preuzete iz postrojenja koja ne podliježu sustavu trgovanja emisijskim jedinicama, kvota mora primijeniti na ukupnu toplinu proizvedenu u postrojenju koje podliježe [STEJ‑u] čak i ako se preuzeta toplina može jasno pripisati jednom ili više zasebno definiranih i obračunavanih toplinskih tokova ili internoj potrošnji topline u postrojenju?
3.
Treba li članak 6. stavak 1. treći podstavak Odluke 2011/278/EU tumačiti na način da se ključni toplinski proces potpostrojenja s referentnom vrijednošću za toplinu odnosi na sektor ili podsektor koji se smatra izloženim značajnom riziku od istjecanja ugljika u skladu s Odlukom 2010/2/EU, ako se ta toplina koristi za proizvodnju rashladne energije, a rashladnu energiju troši postrojenje koje ne podliježe obvezi trgovanja emisijskim jedinicama u sektoru ili podsektoru koji je izložen značajnom riziku od istjecanja ugljika?
Je li za primjenu članka 6. stavka 1. trećeg podstavka Odluke Komisije 2011/278/EU bitna činjenica proizvodi li se rashladna energija unutar granica postrojenja koje podliježe [STEJ‑u]?”
Postupak pred Sudom
Sud koji je uputio zahtjev zatražio je od Suda da se u ovom predmetu odluči u ubrzanom postupku u skladu s člankom 105. stavkom 1. njegova poslovnika.
U prilog svojem zahtjevu naveo je da se, prema sudskoj praksi njemačkih sudova, prava na besplatne emisijske jedinice gube ako o njima nije donesena odluka o dodjeli do 30. travnja u godini nakon isteka trećeg razdoblja trgovanja, zato što ne postoje odredbe koje bi omogućavale njihovo prenošenje kod četvrtog razdoblja trgovanja. Pod pretpostavkom da je takvo tumačenje u skladu s pravom Unije, EDW bi stoga mogao, u slučaju da do 30. travnja 2021. ne bude pravomoćne odluke, izgubiti dodatne besplatne emisijske jedinice koje potražuje. Osim toga, sud koji je uputio zahtjev ističe činjenicu da se to pitanje postavlja u prilično velikom broju predmeta koji se pred njim vode.
Iz članka 105. stavka 1. Poslovnika proizlazi to da predsjednik Suda može, na zahtjev suda koji je uputio zahtjev ili, iznimno, po službenoj dužnosti, ako vrsta predmeta zahtijeva postupanje u kratkim rokovima, a nakon što sasluša suca izvjestitelja i nezavisnog odvjetnika, odlučiti da se, iznimno od odredbi navedenog poslovnika, o zahtjevu za prethodnu odluku odluči u ubrzanom postupku.
Dana 22. siječnja 2020. predsjednik Suda je, nakon što je saslušao suca izvjestitelja i nezavisnog odvjetnika, odlučio odbiti zahtjev suda koji je uputio prethodna pitanja da se u ovom predmetu odluči u ubrzanom postupku.
Ta je odluka obrazložena činjenicom da se na temelju razloga koje je naveo sud koji je uputio zahtjev nije moglo utvrditi da su u okviru ovog predmeta ispunjeni uvjeti koji su definirani u članku 105. stavku 1. Poslovnika (vidjeti po analogiji presudu od 25. veljače 2021., Gmina Wrocław (Pretvorba prava plodouživanja),
C‑604/19
,
EU:C:2021:132
, t.
45.
i navedenu sudsku praksu).
Naime, iz sudske prakse Suda proizlazi da sam interes građana da se što je prije moguće utvrdi doseg prava koja imaju na temelju prava Unije, koji je zaista legitiman, nije takav da bi se iz njega moglo utvrditi postojanje iznimne okolnosti u smislu članka 105. stavka 1. Poslovnika (rješenje predsjednika Suda od 18. siječnja 2019., VW (Pravo na pristup odvjetniku u slučaju nedolaska pred sud),
C‑659/18
, neobjavljeno,
EU:C:2019:45
, t.
7.
i navedena sudska praksa).
U tom pogledu, činjenica da je EDW podnio sudsku tužbu 1. lipnja 2017., odnosno preko dvije i pol godine prije nego što je nacionalni sud odlučio Sudu uputiti predmetni zahtjev za prethodnu odluku, isto tako relativizira hitnost spora iz glavnog postupka (vidjeti po analogiji rješenje predsjednika Suda od 18. siječnja 2019., Adusbef i dr.,
C‑686/18
, neobjavljeno,
EU:C:2019:68
, t.
15.
i navedenu sudsku praksu).
Osim toga, ustaljena je sudska praksa da obični ekonomski interesi, koliko god bili važni i legitimni, ne mogu sami po sebi opravdati korištenje ubrzanog postupka (vidjeti u tom smislu presudu od 25. veljače 2021., Gmina Wrocław (Pretvorba prava plodouživanja),
C‑604/19
,
EU:C:2021:132
, t.
46.
i navedenu sudsku praksu).
Također treba napomenuti to da značajan broj osoba ili pravnih situacija na koje će se možda odnositi odluka koju sud koji je uputio zahtjev mora donijeti nakon što je pred Sudom pokrenuo prethodni postupak, ne može kao takav predstavljati iznimnu okolnost koja opravdava korištenje ubrzanog postupka (vidjeti u tom smislu presudu od 8. prosinca 2020., Staatsanwaltschaft Wien (Krivotvoreni nalozi za plaćanje),
C‑584/19
,
EU:C:2020:1002
, t.
36.
i navedenu sudsku praksu).
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 2. stavak 1. i članak 3. točku (e) Direktive 2003/87 tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis koji omogućuje da se u granice postrojenja na koje se primjenjuje STEJ uključe pomoćni objekti koji ne ispuštaju stakleničke plinove.
U konkretnom slučaju, nacionalni propis iz glavnog postupka predviđa da se granice postrojenja, kada je riječ o primjeni STEJ‑a, određuju u skladu sa specifikacijama sadržanima u odobrenju koje je tom postrojenju izdano na temelju drugog nacionalnog propisa o onečišćivanju. U tom su smislu rashladni uređaji iz glavnog postupka, koji ne ispuštaju stakleničke plinove, bili uključeni u granice postrojenja za potrebe tog odobrenja zbog njihovih emisija buke.
Treba podsjetiti na to da članak 3. točka (e) te direktive definira pojam „postrojenje” kao nepomičnu tehničku jedinicu u kojoj se odvija jedna ili više djelatnosti navedenih u Prilogu I. i bilo koju drugu izravno pridruženu djelatnost koja je tehnički povezana s djelatnostima koje se odvijaju na tom mjestu i koja može imati utjecaja na emisiju i onečišćavanje.
Stoga, ukoliko se u njima ne odvija nijedna aktivnost navedena u tom prilogu I., jedinice kao što su rashladni uređaji iz glavnog postupka mogu biti uključene u postrojenje na koje se primjenjuje STEJ, prije svega, samo ako je njihova djelatnost izravno povezana s nekom od djelatnosti navedenih u tom prilogu I. koje se obavljaju u postrojenju i ako se taj izravni odnos očituje kroz postojanje tehničke veze, tako da povezanost između predmetnih djelatnosti pridonosi cjelovitosti ukupnog tehničkog procesa djelatnosti na koju se primjenjuje Prilog I. toj istoj direktivi (vidjeti u tom smislu presudu od 29. travnja 2021., Granarolo,
C‑617/19
,
EU:C:2021:338
, t.
42.
i
45.
).
Nadalje, s obzirom na to da su ti kriteriji ispunjeni, kada je riječ o trećem kriteriju vezanom uz činjenicu da mora postojati mogućnost da dotična djelatnost utječe na emisije i onečišćavanje, treba napomenuti da se na temelju članka 2. stavka 1. Direktive 2003/87, u kojem se definira njezino područje primjene, ta direktiva primjenjuje na „emisije” stakleničkih plinova navedene u Prilogu II. toj direktivi, među kojima se nalazi CO
„koji proizlazi iz djelatnosti navedenih u Prilogu I.” navedenoj direktivi (presuda od 20. lipnja 2019., ExxonMobil Production Deutschland,
C‑682/17
,
EU:C:2019:518
, t.
47.
i navedena sudska praksa).
Sud je tako smatrao da su djelatnosti iz navedenog priloga I. obuhvaćene njegovim područjem primjene, a time i STEJ‑om, samo ako stvaraju „emisije” stakleničkih plinova navedene u spomenutom Prilogu II. (presuda od 28. veljače 2018., Trinseo Deutschland,
C‑577/16
,
EU:C:2018:127
, t.
45.
).
S tim u vezi valja napomenuti da je određujući da u postrojenje mogu biti uključene djelatnosti koje su izravno povezane s nekom od djelatnosti navedenih u tom prilogu I. Direktivi 2003/87 koje se u njemu obavljaju, zakonodavac Unije zaista predvidio da se STEJ može primjenjivati na djelatnosti koje ne ispunjavaju uvjete za razgraničenje područja primjene te direktive i, posebno, koje se ne navode u tom prilogu I. (vidjeti u tom smislu presudu od 9. lipnja 2016., Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid‑Nederland EPZ,
C‑158/15
,
EU:C:2016:422
, t.
28.
i
29.
).
Međutim iz toga se ne može zaključiti da je treći kriterij iz članka 3. točke (e) navedene direktive ispunjen ako se dotičnom djelatnošću, unatoč tome što se stvaraju emisije i onečišćivanje, ne ispuštaju staklenički plinovi nabrojani u Prilogu II. toj direktivi.
Naime, prema članku 3. točki (b) Direktive 2003/87, za potrebe te direktive „emisije” se smatraju ispuštanjem u atmosferu stakleničkih plinova iz izvora u nekom postrojenju. Dakle, iz samog teksta te odredbe proizlazi da emisija u smislu te odredbe pretpostavlja ispuštanje stakleničkog plina u atmosferu (rješenje od 6. veljače 2019., Solvay Chemicals,
C‑561/18
,
EU:C:2019:101
, t.
25.
i navedena sudska praksa).
Stoga upravo u kontekstu te definicije treba tumačiti emisije kao i onečišćivanje koje se spominje u članku 3. točki (e) te direktive, te se oni stoga ne mogu odnositi samo na stakleničke plinove nabrojane u Prilogu II. navedenoj direktivi.
Iz toga slijedi da emisije buke koje uzrokuje rad rashladnih uređaja iz glavnog postupka ne ispunjavaju treći kriterij vezan uz utjecaj na emisije i onečišćavanje, koji se zahtijeva u tom članku 3. točki (e) Direktive 2003/87. Dakle, ne može se zaključiti da se iz tog razloga može smatrati da za potrebe primjene STEJ‑a ti rashladni uređaji i kogeneracijsko postrojenje EDW‑a čine jedno te isto postrojenje.
Prema tome, ne može se smatrati da su takvi rashladni uređaji uključeni u postrojenje na koje se primjenjuje STEJ samo zbog činjenice da se, kao što to predviđa nacionalni propis iz glavnog postupka, smatra da su smješteni u granicama postrojenja, zbog takvih emisija buke, kada je riječ o odobrenju izdanom na temelju drugog nacionalnog propisa koji uređuje onečišćenje.
Valja istaknuti da taj zaključak ne može dovesti u pitanje argument koji je iznijela njemačka vlada, a prema kojem je, imajući u vidu namjeru zakonodavca Unije da u članku 3. točki (e) Direktive 2003/87 u bitnome zadrži definiciju pojma „postrojenje” u kontekstu te direktive 2003/87 istu kao ona koja je na snazi u zakonodavstvu Unije o integriranom sprečavanju i smanjenju onečišćenja, posebno u direktivama 96/61 i 2010/75, za potrebe primjene STEJ‑a dozvoljeno prihvatiti razgraničenje dotičnog postrojenja koje je već bilo utvrđeno na temelju nacionalnog propisa za provedbu potonje direktive.
Prvo, treba istaknuti to da se člankom 8. Direktive 2003/87 doista predviđa da države članice moraju poduzeti potrebne mjere da bi osigurale da, u slučaju kad postrojenja obavljaju djelatnosti iz Priloga I. Direktivi 96/61, koju je zadnji put zamijenila Direktiva 2010/75, uvjeti i postupak za izdavanje odobrenja za emisiju stakleničkih plinova budu usklađeni s uvjetima i postupkom iz Direktive 96/61.
Međutim, tom se odredbom postupovne naravi ne mogu mijenjati materijalni uvjeti koji definiraju primjenu STEJ‑a, posebno u pogledu određivanja postrojenja na koje se on primjenjuje.
Drugo, s tim u vezi valja napomenuti da, predviđajući u članku 2. točkama 2. i 5. Direktive 96/61 odnosno članku 3. stavcima 2. i 4. Direktive 2010/75 da, s jedne strane, pojam „onečišćenje” znači izravno ili neizravno, ljudskom djelatnošću izazvano ispuštanje tvari, vibracija, topline ili buke u zrak, vodu ili zemlju, koje može biti štetno za zdravlje ljudi ili kvalitetu okoliša, dovesti do štete po materijalnu imovinu, remetiti značajke okoliša ili utjecati na druge zakonite oblike korištenja okoliša, te, s druge strane, da se pojam „emisije” definira kao izravno ili neizravno ispuštanje tvari, vibracija, topline ili buke iz pojedinačnih ili difuznih izvora u postrojenju u zrak, vodu ili zemlju, te direktive prihvaćaju širi pristup shvaćanja tih pojmova od onog koji prevladava u okviru Direktive 2003/87.
Prema tome, prihvaćanje argumenta njemačke vlade izloženog u točki 59. ove presude imalo bi za posljedicu oduzimanje korisnog učinka granicama STEJ‑a – u konkretnom slučaju time što je on povezan s emisijom stakleničkih plinova – koje je utvrdio zakonodavac Unije te, samim time, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 49. svojeg mišljenja, zanemariti različite ciljeve koji su se njime željeli postići na temelju, s jedne strane, Direktive 2003/87 i, s druge strane, direktiva 96/61 i 2010/75.
Ipak treba naglasiti da – podložno tom ograničavanju na emisije i onečišćavanje koji su povezani sa stakleničkim plinovima nabrojanim u Prilogu II. Direktivi 2003/87 – iz teksta članka 3. točke (e) te direktive proizlazi da nema potrebe za uskim tumačenjem uvjeta pod kojima se treći kriterij iz tog članka može smatrati ispunjenim.
Naime, s jedne strane, ta odredba ne zahtijeva da dotične djelatnosti same moraju ispuštati stakleničke plinove, već samo traži postojanje utjecaja u tom smislu. S druge strane, budući da djelatnost mora samo moći imati takav utjecaj, taj kriterij ne zahtijeva da se utvrdi postojanje stvarnog utjecaja na emisije i onečišćavanje, već samo da se može dokazati mogućnost takvog utjecaja.
Prema tome, ako su ostali kriteriji iz članka 3. točke (e) Direktive 2003/87 ispunjeni, djelatnost koja može utjecati na razinu emisija stakleničkih plinova neke od djelatnosti iz Priloga I. toj direktivi može biti uključena u granice istog postrojenja kao i potonja djelatnost.
Nadalje, u prilog takvom tumačenju govore i ciljevi STEJ‑a. S tim u vezi valja podsjetiti da je cilj Direktive 2003/87 uspostavljanje sustava trgovanja emisijskim jedinicama radi smanjivanja emisija stakleničkih plinova u atmosferu na razinu koja će spriječiti opasne antropogene poremećaje klimatskog sustava, a čiji je krajnji cilj zaštita okoliša (presuda od 3. prosinca 2020., Ingredion Germany,
C‑320/19
,
EU:C:2020:983
, t.
38.
i navedena sudska praksa).
Taj sustav počiva na ekonomskoj logici koja svakog sudionika u tom sustavu potiče na ispuštanje količine stakleničkih plinova niže od emisijskih jedinica koje su mu prvotno dodijeljene, kako bi prenio višak drugom sudioniku koji je proizveo količinu emisija višu od emisijskih jedinica koje su mu dodijeljene (presuda od 3. prosinca 2020., Ingredion Germany,
C‑320/19
,
EU:C:2020:983
, t.
39.
i navedena sudska praksa).
U kontekstu ostvarivanja tih ciljeva treba napomenuti da, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 20. i članka 10.a stavka 1. Direktive 2003/87, ta direktiva ima za cilj potaknuti smanjivanje emisija stakleničkih plinova i poboljšati energetsku učinkovitost korištenjem najučinkovitijih tehnika (vidjeti u tom smislu presude od 18. siječnja 2018., INEOS,
C‑58/17
,
EU:C:2018:19
, t.
43.
i navedenu sudsku praksu; od 12. travnja 2018., PPC Power,
C‑302/17
,
EU:C:2018:245
, t.
27.
, te od 21. lipnja 2018., Poljska/Parlament i Vijeće,
C‑5/16
,
EU:C:2018:483
, t.
61.
).
Međutim, u okolnostima u kojima razina aktivnosti navedene u Prilogu I. toj direktivi koju operator poduzima, a samim time i razina emisija stakleničkih plinova do koje ona dovodi, ovisi o djelatnosti koja nije obuhvaćena tim prilogom, a koja je – sukladno drugim kriterijima iz članka 3. točke (e) navedene direktive, na koje se podsjeća u točki 50. ove presude – s njom izravno povezana te je, zbog postojanja tehničke povezanosti, uključena u njezin sveukupni tehnički proces, ne može se isključiti da, iako djelatnost koja nije obuhvaćena tim prilogom sama ne stvara stakleničke plinove, sudionik u STEJ‑u može biti potaknut da poboljša svoju učinkovitost kako bi smanjio njezine potrebe vezane uz djelatnost iz tog priloga I., a slijedom toga i emisije do kojih potonja djelatnost dovodi.
U konkretnom slučaju, iz informacija kojima Sud raspolaže razvidno je da se jedan dio proizvodnje topline u EDW‑ovu industrijskom kogeneracijskom postrojenju obavlja za potrebe njegovih rashladnih uređaja, tako da takve potrebe uvjetuju razinu aktivnosti tog postrojenja, a samim time i razinu emisija stakleničkih plinova do koje ona dovodi.
Kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 65. svojeg mišljenja, moguće je dakle pretpostaviti da rashladni uređaji mogu utjecati na emisije i onečišćavanje te da, stoga, pod pretpostavkom da su i drugi kriteriji iz članka 3. točke (e) Direktive 2003/87 ispunjeni, ti rashladni uređaji i EDW‑ova termocentrala čine jedno te isto postrojenje, što je na sudu koji je uputio zahtjev da po potrebi provjeri.
Slijedom navedenih razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 2. stavak 1. i članak 3. točku (e) Direktive 2003/87 treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis koji omogućuje da se u granice postrojenja na koje se primjenjuje STEJ uključe pomoćni objekti koji ne ispuštaju stakleničke plinove, pod uvjetom da ispunjavaju kriterije iz članka 3. točke (e) navedene direktive, a posebno da mogu imati utjecaj na emisije i onečišćavanje zbog stakleničkih plinova nabrojanih u Prilogu II. toj istoj direktivi.
Drugo pitanje
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita predstavlja li ispravljena kvota iz predloška za prikupljanje podataka koji je Komisija izradila na temelju članka 7. stavka 5. Odluke 2011/278, čak i ako se mjerljiva toplina dopremljena iz postrojenja na koje se primjenjuje STEJ može pripisati jednom određenom toplinskom toku, jedinstvenu kvotu koja se – među ostalim, za potrebe izračuna broja emisijskih jedinica koje se besplatno dodjeljuju potpostrojenju s referentnom vrijednosti za toplinu – mora izračunavati i primjenjivati prema globalnom pristupu toplinskih tokova tog potpostrojenja.
Konkretno, taj sud želi znati treba li, pod pretpostavkom da su rashladni uređaji iz glavnog postupka uključeni u granice postrojenja, usvojiti takav globalni pristup, iako se dopremanje topline, u obliku vode temperature 11 °C ili 17 °C iz Global Foundriesa, može pripisati toplinskom toku za mlaku vodu temperature 32 °C koju proizvode rashladni uređaji kogeneracijskog postrojenja.
Uvodno valja podsjetiti na to da se, u skladu s člankom 10.a stavkom 3. Direktive 2003/87 – ako nije drugačije predviđeno, među ostalim, stavkom 4. tog članka – besplatne emisijske jedinice ne dodjeljuju proizvođačima električne energije u smislu članka 3. točke (u) te direktive. U skladu s tim stavkom 4., besplatne emisijske jedinice dodjeljuju se postrojenjima za visokoučinkovitu kogeneraciju, kako se definira u Direktivi 2004/8, radi zadovoljavanja ekonomski opravdane potražnje u odnosu na proizvodnju toplinske ili rashladne energije.
Iz informacija koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev razvidno je da EDW upravlja industrijskim kogeneracijskim postrojenjem visoke učinkovitosti, tako da je, podložno provjeri suda koji je uputio zahtjev, to postrojenje u svakom slučaju obuhvaćeno odredbama članka 10.a stavka 4. Direktive 2003/87.
Nakon tih uvodnih napomena valja istaknuti da članak 7. Odluke 2011/278 u stavku 1. predviđa da za sva postojeća postrojenja koja ispunjavaju uvjete za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica na temelju članka 10.a te direktive, države članice prikupljaju od operatera sve relevantne informacije i podatke u vezi sa svim parametrima iz Priloga IV. toj odluci za sve godine razdoblja od 1. siječnja 2005. do 31. prosinca 2008. odnosno, tamo gdje je to primjereno, razdoblja od 1. siječnja 2009. do 31. prosinca 2010. tijekom kojih je postrojenje radilo.
Osim toga, sukladno stavku 5. drugom podstavku tog članka 7., navedene države članice mogu zahtijevati da operater koristi elektronički obrazac ili odrediti format datoteke za dostavu podataka. Međutim, one prihvaćaju mogućnost da operateri koriste elektroničke predloške odnosno formate datoteke koje je Komisija objavila za potrebe prikupljanja podataka na temelju navedenog članka, osim ako se u predlošku odnosno utvrđenom formatu datoteke dotične države članice ne traži barem unos istih podataka.
U konkretnom slučaju, iz informacija kojima Sud raspolaže proizlazi da je DEHSt usvojio predložak za prikupljanje podataka koji je objavila Komisija, u kojem se spominje ispravljena kvota, i to u točki (j) odjeljka II.2., naslovljenoj „
Complete balance of measurable heat at the installation
” („Ukupna analiza mjerljive topline u postrojenju”), iz lista E, naslovljenog „‚
EnergyFlows’ – Data on Energy Input, Measurable Heat and Electricity
” („Energetski tokovi” – Podaci o energetskim čimbenicima, mjerljivoj toplini i električnoj energiji).
Da bi se odgovorilo na drugo pitanje, valja kao prvo istaknuti da članak 6. stavak 1. prvi podstavak Odluke 2011/278 predviđa da države članice, za potrebe te odluke, dijele svako postrojenje koje ispunjava uvjete za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica na temelju članka 10.a Direktive 2003/87 na jedno ili više potpostrojenja iz te odredbe, ovisno o potrebi, među kojima je i potpostrojenje s referentnom vrijednosti za toplinu na osnovi kojeg je izvršena besplatna dodjela emisijskih jedinica koja je predmet spora iz glavnog postupka.
U tom pogledu, članak 3. točka (c) navedene odluke definira pojam „potpostrojenje s referentnom vrijednosti za toplinu” tako da obuhvaća proizvodne ulaze, izlaze i pripadajuće emisije koji ne potpadaju pod potpostrojenje s referentnom vrijednosti za proizvod i koji se odnose na proizvodnju i/ili preuzimanje mjerljive topline iz postrojenja ili druge jedinice obuhvaćene sustavom Unije, pri čemu se ta toplina troši u granicama postrojenja za proizvodnju proizvoda, za proizvodnju mehaničke energije osim one koja se koristi za proizvodnju električne energije, za grijanje ili hlađenje, izuzev potrošnje za proizvodnju električne energije, ili se otprema u postrojenje ili drugu jedinicu na koje se ne primjenjuje sustav Unije, uz iznimku otpremanja radi proizvodnje električne energije.
Osim toga, podložno provjeri suda koji je uputio zahtjev, postrojenje iz glavnog postupka je „postojeće postrojenje” u smislu članka 3. točke (a) Odluke 2011/278, kako ga treba shvatiti u kontekstu članka 3. točke (e) Direktive 2003/87.
U tom pogledu, u skladu s člankom 10. stavkom 1. i člankom 10. stavkom 2. točkom (b) podtočkom i. te odluke, izračun privremenog godišnjeg broja emisijskih jedinica koje su besplatno dodijeljene potpostrojenju, izvršen na temelju podataka prikupljenih u skladu s člankom 7. navedene odluke, odgovara umnošku referentne vrijednosti za toplinu koja se primjenjuje na mjerljivu toplinu iz Priloga I. i povijesne razine djelatnosti u pogledu topline za potrošnju mjerljive topline.
U skladu s člankom 9. stavkom 3. iste odluke, navedena povijesna razina djelatnosti načelno odgovara medijalnoj vrijednosti povijesne godišnje vrijednosti preuzete mjerljive topline iz postrojenja obuhvaćenog sustavom Unije i/ili proizvodnje mjerljive topline tijekom referentnog razdoblja koja se troši unutar granica postrojenja za proizvodnju proizvoda, za proizvodnju mehaničke energije koja se ne koristi za proizvodnju električne energije, za grijanje ili hlađenje, uz izuzetak potrošnje za proizvodnju električne energije, ili se isporučuje u postrojenja ili drugu jedinicu koja nije obuhvaćena sustavom Unije, uz izuzetak isporuke za proizvodnju električne energije.
Stoga valja istaknuti da se prema toj odredbi besplatna dodjela emisijskih jedinica temelji, u skladu s kriterijima koji su sastavni dio pojma „potpostrojenje s referentnom vrijednosti za toplinu” u smislu članka 3. točke (c) Odluke 2011/278, na općoj, a ne zasebnoj ocjeni toplinskih tokova dotičnog postrojenja.
Drugo, imajući u vidu navedena razmatranja, treba napomenuti da predložak za prikupljanje podataka koji je objavila Komisija jest u skladu sa zahtjevima koji se tom odlukom predviđaju u svrhu određivanja količine besplatnih emisijskih jedinica koju operator potpostrojenja s referentnom vrijednosti za toplinu može potraživati.
Naime, taj predložak za prikupljanje podataka prije svega zahtijeva, u skladu s točkama (a) do (e) odjeljka II.2. lista E, s jedne strane, izračun ukupne mjerljive topline koja je raspoloživa u postrojenju i, s druge strane, određivanje „
ratio of ,ETS heat' to ,Total heat
'” (u daljnjem tekstu: „udio ,topline na koju se primjenjuje STEJ' u ,ukupnoj toplini'”), koji odgovara udjelu dijela te mjerljive topline koji ispunjava uvjete za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica u odnosu na sveukupno raspoloživu mjerljivu toplinu.
Naime, u skladu s navedenom odlukom, za potrebe te dodjele mogu se prihvatiti samo mjerljiva toplina proizvedena u odnosnom postrojenju i mjerljiva toplina dopremljena iz postrojenja na koje se primjenjuje STEJ, izuzev mjerljive topline dopremljene iz jedinica na koje se on ne primjenjuje. U konkretnom slučaju, taj se udio utvrđuje kako bi se uzela u obzir količina topline preuzete iz Global Foundriesa koja se ne može razmatrati u okviru izračuna emisijskih jedinica koje trebaju biti besplatno dodijeljene, s obzirom na to da se na Global Foundries ne primjenjuje STEJ.
Međutim, navedeni udio treba korigirati zato što, ovisno o uporabi za koju su namijenjene, moraju biti isključene određene količine te raspoložive mjerljive topline za potrebe izračuna emisijskih jedinica koje se besplatno dodjeljuju u skladu s odredbama Odluke 2011/278. U točkama (f) do (h) tog odjeljka II.2. iz lista E predloška za prikupljanje podataka tako se predviđa obračun udjela mjerljive topline potrošene u postrojenju radi proizvodnje električne energije, mjerljive topline potrošene u okviru potpostrojenja s referentnom vrijednošću za proizvod i mjerljive topline otpremljene u postrojenje na koje se primjenjuje STEJ.
Također treba eventualno utvrditi u kojoj mjeri mjerljiva toplina koja je isključena ovisno o uporabi za koju je namijenjena, proizlazi ili ne proizlazi iz količine topline na temelju koje se stječe pravo na besplatnu dodjelu emisijskih jedinica.
Zato, ako se takvo određivanje ne može provesti na temelju stvarne ocjene toplinskih tokova, treba koristiti udio „topline na koju se primjenjuje STEJ” u „ukupnoj toplini”, obračunan u točki (e) odjeljka II.2. iz lista E predloška za prikupljanje podataka, kako to predviđa, među ostalim, točka (f) tog odjeljka II.2. u pogledu udjela mjerljive topline potrošene u postrojenju radi proizvodnje električne energije.
Na temelju podataka obračunanih u točkama (f) do (h) navedenog odjeljka II.2., ispravljena kvota iz njegove točke (j) omogućuje da se, uzimajući u obzir količine mjerljive topline koje treba isključiti ovisno o uporabi za koju su namijenjene, u skladu s točkom (i) tog istog odjeljka II.2., udio mjerljive topline koja je dopuštena ovisno o svojem izvoru ponderira u odnosu na ukupnu raspoloživu mjerljivu toplinu u postrojenju.
Prema tome, ispravljena kvota je jedinstvena kvota koja se primjenjuje i izračunava prema globalnom pristupu toplinskih tokova potpostrojenja s referentnom vrijednosti za toplinu.
Naime, kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 82. svojeg mišljenja, predložak za prikupljanje podataka predviđa u točki (o) odjeljka II.2. lista E da se, u konačnici, kako bi se utvrdila količina topline koja se može pripisati potpostrojenju s referentnom vrijednosti za toplinu, ispravljena kvota primjenjuje na ukupnu količinu topline koja potencijalno pripada potpostrojenju s referentnom vrijednosti za toplinu, a koja odgovara zbroju, s jedne strane, mjerljive topline koja je potrošena u postrojenju i koja ispunjava uvjete za besplatnu dodjelu i, s druge strane, mjerljive topline otpremljene u postrojenja ili jedinice na koje se ne primjenjuje STEJ.
Suprotno tvrdnjama EDW‑a, takav zaključak ne može dovesti u pitanje „
Guidance Document n
o
3 on the harmonised free allocation methodology for the EU‑ETS post 2012 (Data collection guidance)
” (Smjernice br. 3 o usklađenoj metodi besplatne dodjele u Europskoj uniji nakon 2012. (Vodič za prikupljanje podataka)) od 14. travnja i 29. lipnja 2011., dostupan na internetskoj stranici Komisije.
Naime, kao što to proizlazi iz točaka 91. i 92. ove presude, jedna od faza ukupne analize mjerljive topline u postrojenju sastoji se od utvrđivanja u kojoj mjeri količine mjerljive topline koje su isključene ovisno o uporabi za koju su namijenjene, proizlaze ili ne proizlaze iz količine topline na temelju koje se stječe pravo na besplatnu dodjelu emisijskih jedinica. U okviru te faze treba provesti stvarnu evaluaciju toplinskih tokova ili, ako takva mogućnost ne postoji, utvrditi udio „topline na koju se primjenjuje STEJ” u „ukupnoj toplini”, obračunan u točki (e) odjeljka II.2. lista E predloška za prikupljanje podataka.
Upravo u kontekstu te operacije treba shvatiti napomenu navedenu na stranici 46. „
Guidance Documenta n
o
3 on the harmonised free allocation methodology for the EU‑ETS post 2012 (Data collection guidance
)” (Smjernice br. 3 o usklađenoj metodi besplatne dodjele u Europskoj uniji nakon 2012. (Vodič za prikupljanje podataka)), prema kojoj je taj udio potreban samo u slučaju kad nije moguće jasno utvrditi koji su dijelovi različitih toplinskih tokova, promatrani zasebno, proizvedeni unutar ili izvan granica postrojenja na koja se primjenjuje STEJ.
Prema tome, ta je napomena povezana s globalnim pristupom toplinskih tokova dotičnog potpostrojenja s referentnom vrijednosti za toplinu te se iz nje ne može zaključiti da omogućuje besplatnu dodjelu emisijskih jedinica na temelju zasebne ocjene tih različitih toplinskih tokova, čime bi se osim toga povrijedili zahtjevi iz Odluke 2011/278, na koje se podsjeća u točki 86. ove presude.
Slijedom navedenih razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da ispravljena kvota iz predloška za prikupljanje podataka koji je Komisija izradila na temelju članka 7. stavka 5. Odluke 2011/278, predstavlja, čak i ako se mjerljiva toplina dopremljena iz postrojenja na koje se primjenjuje STEJ može pripisati jednom određenom toplinskom toku, jedinstvenu kvotu koja se – među ostalim, za potrebe izračuna broja emisijskih jedinica koje se besplatno dodjeljuju potpostrojenju s referentnom vrijednosti za toplinu – mora izračunavati i primjenjivati prema globalnom pristupu toplinskih tokova tog potpostrojenja.
Treće pitanje
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 6. stavak 1. treći podstavak Odluke 2011/278 tumačiti na način da se proces potpostrojenja s referentnom vrijednosti za toplinu koristi za sektor ili podsektor koji se smatra izloženim značajnom riziku od istjecanja ugljika, kad se taj proces odnosi na toplinu koja se troši radi proizvodnje rashladne energije koja se otprema i troši unutar jedinice na koju se ne primjenjuje STEJ i koja pripada sektoru ili podsektoru koji se smatra izloženim značajnom riziku od istjecanja ugljika.
Valja podsjetiti na to da je, u skladu s člankom 10.a stavkom 11. Direktive 2003/87, količina emisijskih jedinica besplatno dodijeljenih za 2013. godinu iznosila, sukladno stavcima 4. do 7. toga članka, 80 % količine utvrđene u skladu s mjerama iz stavka 1. toga članka. Besplatna dodjela emisijskih jedinica nakon toga se svake godine smanjivala u jednakim iznosima, da bi počevši od 2020. godine dosegnula 30 %, kako bi došlo do ukidanja besplatnih kvota za 2027. godinu.
Članak 10.a stavak 12. navedene direktive predviđao je iznimku od takvog pravila. Tako su za 2013. i svaku sljedeću godinu do 2020., postrojenja iz sektora ili podsektora koji su bili izloženi značajnom riziku od istjecanja ugljika primala, u skladu sa stavkom 1. tog članka, količinu besplatnih emisijskih jedinica koja je predstavljala 100 % količine utvrđene u skladu s mjerama iz stavka 1. navedenog članka.
U tom pogledu, članak 6. stavak 1. drugi podstavak Odluke 2011/278 predviđa da za potpostrojenja s referentnom vrijednosti za toplinu, među ostalim, države članice moraju jasno odrediti koristili li se dotični proces za sektor ili podsektor koji se smatra izloženim značajnom riziku od istjecanja ugljika u skladu s Odlukom 2010/2. Osim toga, u skladu s trećim podstavkom te odredbe, ako je postrojenje koje je uključeno u STEJ proizvelo ili isporučilo mjerljivu toplinu postrojenju ili drugoj jedinici koja nije uključena u taj sustav, države članice smatraju da odgovarajući proces potpostrojenja s referentnom vrijednosti za toplinu s obzirom na tu toplinu nije u službi sektora ili podsektora koji se smatra izloženim značajnom riziku od istjecanja ugljika, osim ako nadležno tijelo nije moglo utvrditi da potrošač mjerljive topline pripada takvom sektoru ili podsektoru.
Prema tome, u svakom slučaju, pravo na pozivanje na odredbe o sektorima ili podsektorima izloženima značajnom riziku od istjecanja ugljika zahtijeva da otpremljenu mjerljivu toplinu troši jedinica koja pripada sektoru ili podsektoru izloženom takvom riziku.
Međutim, prema definiciji pojma „potpostrojenje s referentnom vrijednosti za toplinu” iz članka 3. točke (c) Odluke 2011/278, takvo potpostrojenje uključuje potrošnju mjerljive topline koja se koristi za hlađenje.
Dakle, suprotno tvrdnjama EDW‑a, a kao što je nezavisni odvjetnik napomenuo u točkama 91. i 92. svojeg mišljenja, iz toga valja zaključiti da potrošnja rashladne energije od strane jedinice koja pripada sektoru ili podsektoru izloženom takvom riziku nije isto što i potrošnja topline. Ta se potrošnja topline obavlja u okviru postrojenja u kojem se proizvodi rashladna energija s ciljem otpremanja u takvu jedinicu. Prema tome, ne može se smatrati da se proces koji se odnosi na tako potrošenu toplinu koristi za sektor ili podsektor izložen značajnom riziku od istjecanja ugljika u smislu članka 6. stavka 1. trećeg podstavka navedene odluke.
U konkretnom slučaju valja istaknuti da se upravo u EDW‑ovim rashladnim uređajima troši mjerljiva toplina potrebna za proizvodnju rashladne energije koja se otprema u tvornicu Global Foundries, tako da se odredbe o sektorima ili podsektorima izloženima značajnom riziku od istjecanja ugljika ne mogu primjenjuju zbog takve potrošnje.
Suprotno tvrdnjama EDW‑a, Komisijin dokument naslovljen „
Frequently Asked Questions on Free Allocation Rules for the EU ETS post 2020
” (Često postavljana pitanja o pravilima o besplatnoj dodjeli u Europskoj uniji nakon 2020.) ne može dovesti u pitanje takav zaključak. Naime, kao što je to nezavisni odvjetnik naglasio u točkama 95. do 97. svojeg mišljenja, pored činjenice da taj dokument uopće nema obvezujuću snagu i da se odnosi na kasnije razdoblje trgovanja od onog iz glavnog postupka, treba istaknuti da potonji dokument, koji pritom upućuje na odjeljak 7.1. Priloga VII. Delegiranoj uredbi 2019/331, treba tumačiti na način da se njime također smatra da je korištenje topline za proizvodnju rashladne energije u okviru procesa apsorpcijskog hlađenja, poput onog koji se provodi u EDW‑ovim rashladnim uređajima, proces u kojem se troši energija.
Slijedom navedenih razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti da članak 6. stavak 1. treći podstavak Odluke 2011/278 treba tumačiti na način da se proces potpostrojenja s referentnom vrijednosti za toplinu ne koristi za sektor ili podsektor koji se smatra izloženim značajnom riziku od istjecanja ugljika, kad se taj proces odnosi na toplinu koja se troši radi proizvodnje rashladne energije koja se otprema i troši unutar jedinice na koju se ne primjenjuje STEJ i koja pripada sektoru ili podsektoru koji se smatra izloženim značajnom riziku od istjecanja ugljika, ako ta jedinica nije toplinski potrošač.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

1.
Članak 2. stavak 1. i članak 3. točku (e) Direktive 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 2003. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ, kako je izmijenjena Direktivom 2009/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009., treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis koji omogućuje da se u granice postrojenja na koje se primjenjuje sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova na razini Europske unije, uključe pomoćni objekti koji ne ispuštaju stakleničke plinove, pod uvjetom da ispunjavaju kriterije iz članka 3. točke (e) navedene direktive, kako je izmijenjena, a posebno da mogu imati utjecaj na emisije i onečišćavanje zbog stakleničkih plinova nabrojanih u Prilogu II. toj istoj direktivi, kako je izmijenjena.

2.
Ispravljena kvota iz predloška za prikupljanje podataka koji je Europska komisija izradila na temelju članka 7. stavka 5. Odluke Komisije 2011/278/EU od 27. travnja 2011. o utvrđivanju prijelaznih propisa na razini Unije za usklađenu besplatnu dodjelu emisijskih jedinica na temelju članka 10.a Direktive 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, predstavlja, čak i ako se mjerljiva toplina dopremljena iz postrojenja na koje se primjenjuje sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova na razini Europske unije može pripisati jednom određenom toplinskom toku, jedinstvenu kvotu koja se – među ostalim, za potrebe izračuna broja emisijskih jedinica koje se besplatno dodjeljuju potpostrojenju s referentnom vrijednosti za toplinu – mora izračunavati i primjenjivati prema globalnom pristupu toplinskih tokova tog potpostrojenja.

3.
Članak 6. stavak 1. treći podstavak Odluke 2011/278 treba tumačiti na način da se proces potpostrojenja s referentnom vrijednosti za toplinu ne koristi za sektor ili podsektor koji se smatra izloženim značajnom riziku od istjecanja ugljika, kad se taj proces odnosi na toplinu koja se troši radi proizvodnje rashladne energije koja se otprema i troši unutar postrojenja na koje se ne primjenjuje sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova na razini Europske unije i koje pripada sektoru ili podsektoru koji se smatra izloženim značajnom riziku od istjecanja ugljika, ako ta jedinica nije toplinski potrošač.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački