CELEX: 62020TJ0165
Skiljedomsklausul
Internationell kontraktsanställd vid EUCAP Somalia
Uppdrag som omfattas av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken
Uppsägning av ett avtal om visstidsanställning under provanställningstiden
Delgivning av uppsägningen av avtalet genom rekommenderat brev med mottagningsbevis
Försändelse till en ofullständig adress
Den tidpunkt då fristen för det interna överklagandet, vilket föregår domstolsförfarandet, börjar löpa
Fastställande av tillämplig rätt
Tvingande bestämmelser i den nationella arbetsrätten
Provanställningsklausulens ogiltighet
Rättsstridig delgivning av uppsägningen
Ersättning för uppsägningen
Retroaktiv utbetalning av lön
Genkäromål

)
Talan enligt artikel 272 FEUF, genom vilken sökanden, JC, yrkar ogiltigförklaring av skrivelsen av den 4 november 2019 (nedan kallad skrivelsen av den 4 november 2019) och skrivelsen av den 3 december 2019 (nedan kallad skrivelsen av den 3 december 2019) (nedan gemensamt kallade delgivningshandlingarna avseende uppsägningen), genom vilka EUCAP Somalia delgav sökanden sitt beslut att säga upp sökandens anställningsavtal, samt i den mån det behövs, beslutet av den 24 januari 2020 (nedan kallat beslutet av den 24 januari 2020), varigenom EUCAP Somalia avslog sökandens interna och icke-disciplinära överklagande av beslutet att säga upp hans anställningsavtal, såsom detta delgetts genom skrivelsen av den 3 december 2019. Sökanden yrkar vidare att EUCAP Somalia ska förpliktas att retroaktivt utbetala hans lön fram till dess att anställningsförhållandet definitivt, korrekt och lagenligen upphör.
I.

Bakgrunden till tvisten
EUCAP Somalia, tidigare EUCAP NESTOR, är ett EU-uppdrag som omfattas av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (Gusp) som inrättades genom rådets beslut 2012/389/Gusp av den 16 juli 2012 om Europeiska unionens uppdrag för kapacitetsuppbyggnad i [Somalia (EUCAP Somalia)] (
EUT L 187, 2012, s. 40
), som antagits i enlighet med kapitel 2 i avdelning V i EU-fördraget om Gusp. Enligt artikel 2 i beslut 2012/389, i dess lydelse enligt rådets beslut (Gusp) 2020/663 av den 18 maj 2020 (
EUT L 157, 2020, s. 1
), har EUCAP Somalia till syfte att bistå Somalia i stärkandet av dess säkerhetskapacitet till sjöss så att landet mer effektivt kan verkställa sjörätt.
Efter ett erbjudande om anställning från EUCAP Somalias personalavdelning den 25 juli 2019, rekryterades sökanden som administrativ och ekonomisk ansvarig genom ett avtal om visstidsanställning som undertecknades den 20 augusti 2019 av chefen för uppdraget EUCAP Somalia (nedan kallad uppdragschefen) och den 21 augusti samma år av sökanden (nedan kallat avtalet).
I artikel 17.1 i avtalet fastställdes att sökanden skulle påbörja sin tjänstgöring den 8 september 2019 och det föreskrevs en anställningsperiod på 12 månader och en möjlighet till förnyelse genom tyst samförstånd. Artikel 17.2 i avtalet innehöll dessutom en provanställningsklausul med följande lydelse:
”Provanställningsperioden är tre (3) månader. Under provanställningsperioden eller efter utgången av denna period[,] ska den anställde sägas upp om han eller hon inte har visat prov på tillfredsställande yrkesmässiga kvalifikationer. Om den anställde hade samma tjänst vid tidpunkten för undertecknandet av avtalet ska ingen provanställningsperiod tillämpas.”
I artikel 18.1 i avtalet angavs att ”[a]vtalet [kunde] sägas upp skriftligen av antingen arbetsgivaren eller arbetstagaren med [en] månads varsel, med angivande av skälet till uppsägningen. Den anställde [skulle] höras av den biträdande uppdragschefen innan ett sådant beslut fattades, och uppdragschefen skulle alltid hållas informerad.”
I artikel 21.1 i avtalet föreskrevs att ”[d]en anställde [kunde] inge ett internt överklagande till arbetsgivaren mot en handling som påverkade hans eller hennes intressen negativt, inom [en] månad från datumet för handlingen … Den anställde [skulle] höras av den biträdande uppdragschefen innan beslut fattades, och uppdragschefen skulle alltid informeras.”
I artikel 22.1 i avtalet föreskrevs att ”tvister som uppkommit till följd av avtalet eller som hänför sig till detta omfattas av Europeiska unionens domstols behörighet i enlighet med artikel 272 [FEUF]”. Vidare föreskrevs i artikel 22.2 i avtalet att ”det interna och icke-disciplinära överklagandeförfarande som föreskrivs i artikel [21] i avtalet [måste] vara uttömt innan talan väcks vid Europeiska unionens domstol”.
Den 9 augusti 2019, det vill säga under den period som föregick sökandens utplacering, översände sökanden till EUCAP Somalia ett läkarintyg från sin behandlande läkare av den 31 juli 2019 som styrkte en ”god hälsa” och hans förmåga att ”arbeta var som helst i världen”. Dessutom ingav sökanden den 10 augusti 2019 olika administrativa formulär till EUCAP Somalia som fyllts i för hand och som vad gäller två av dem avsåg dels hans personliga kontaktuppgifter, dels hans hälsotillstånd.
Vad särskilt gäller formuläret avseende hans hälsotillstånd angav sökanden i det medicinska frågeformulär som bifogats detta formulär att han hade gjort en njurtransplantation år 2016 och att hans hälsotillstånd uppföljdes regelbundet varje kvartal. Dessutom uppgav han att hans medicinska rapport var mycket bra och att han tog fem läkemedel. Han intygade därefter att han inte hade lidit, eller lider av en njursjukdom och att han hade sekundär diabetes som övervakades av läkare. Den sökande intygade att han hade besvarat frågorna i det medicinska frågeformuläret fullständigt, sanningsenligt och efter bästa förmåga. Han åtog sig att omedelbart underrätta den medicinska enheten om eventuella förändringar i de medicinska uppgifter som hade lämnats via formuläret.
Den 6 september 2019 sände chefen för avdelningen ”Stöd till uppdraget” ett e‑postmeddelande till sökanden för att informera honom om att datumet för hans utplacering hade skjutits upp på grund av oförutsedda omständigheter. Det uppgavs att det skulle säkerställas att lönen betalas ut i enlighet med vad som hade överenskommits i avtalet.
Den 7 september 2019 svarade sökanden nämnda avdelningschef per e‑post och betonade att medicinska skäl inte motiverade uppskjutningen av datumet för utplaceringen. Sökanden påpekade att han samma dag hade mottagit ett meddelande från EUCAP Somalias förtroendeläkare, enligt vilket han skulle komplettera de obligatoriska uppgifter som krävs för den medicinska förberedelsen av hans utplacering och att han hade besvarat detta. Han erinrade om att han redan den 10 augusti 2019 hade ingett det medicinska frågeformuläret som hade bifogats formuläret om hans hälsotillstånd, vederbörligen ifyllt. Han uppgav att han hade lämnat all den information som EUCAP Somalia hade begärt under rekryteringsförfarandet, som hade inletts i mars 2019.
I ett e‑postmeddelande av den 15 september 2019 informerade chefen för avdelningen ”Stöd till uppdraget” sökanden om att han inte kunde ge honom detaljerade förklaringar, samtidigt som han uppgav att uppdragschefen övervägde att ompröva hans utplacering för att uppfylla sin omsorgsplikt gentemot EUCAP Somalias personal.
Den 17 september 2019 skickade sökandens ombud ett e‑postmeddelande till EUCAP Somalia för att få bekräftat att EUCAP Somalia skulle betala ut lön och motsvarande dagtraktamenten till sökanden till dess att ett slutgiltigt beslut om hans utplacering hade fattats.
Den 24 september 2019 utfärdade en medicinsk sakkunnig ett yttrande till EUCAP Somalias förtroendeläkare om hälsoförhållandena och den begränsade tillgången till medicinska resurser i Somalia, i vilket det angavs medicinska hinder för att till det somaliska territoriet och särskilt till Garowe (Somalia) skicka en person som genomgår en omfattande livslång läkemedelsbehandling, vilken omfattar immunosuppressiva läkemedel, dagliga insulininjektioner på grund av diabetes eller någon annan kronisk sjukdom som kräver regelbundna läkarbesök.
Den 25 september 2019 skickade den biträdande uppdragschefen en skrivelse till sökanden via ett e‑postmeddelande, i vilket han angav att uppdragschefen, med hänsyn till den information som lämnats om den allmänna medicinska situationen i Somalia och hans omsorgsplikt gentemot personalen i EUCAP Somalia, hade betydande farhågor när det gällde genomförandet av avtalet, med tanke på sökandens fysiska tillstånd som beskrevs i de medicinska frågeformulär som denne fyllt i och den väldigt begränsade sjukvård som finns tillgänglig i norra Somalia. Den biträdande uppdragschefen anmodade sökanden att i ett möte diskutera villkoren för den planerade utplaceringen, som skulle kunna utgöra en verklig och betydande risk för hans hälsa.
Samma dag skickade sökanden ett formulär med sina bankuppgifter till EUCAP Somalias personalavdelning för att möjliggöra betalning av hans löner. Detta formulär innehöll hans adressuppgifter samt gatunummer.
Den 14 oktober 2019 hölls ett möte mellan sökanden, sökandens ombud, den biträdande uppdragschefen, förtroendeläkaren för den civila planerings- och ledningskapaciteten (nedan kallad CPCC), CPCC:s juridiska avdelning och EUCAP Somalias juridiska rådgivare, i syfte att redogöra för situationen avseende den medicinska infrastrukturen i Somalia samt uppdragets omsorgsplikt för sökanden och för att ange eventuella skäl till en möjlig uppsägning av avtalet. I slutet av mötet underrättades sökanden om att EUCAP Somalia skulle kontakta honom inom en vecka.
Genom skrivelsen av den 4 november 2019 som skickades den 8 november samma år som rekommenderat brev med mottagningsbevis, delgav uppdragschefen sökanden beslutet att säga upp avtalet med en uppsägningstid på en vecka, vilken började löpa måndagen den 18 november 2019. Denna skrivelse skickades till sökanden och adresserades till den adress som han hade angett den 10 augusti 2019 i formuläret avseende hans personliga kontaktuppgifter. Denna adress innehöll inget gatunummer.
Den 19 november 2019 skrev sökanden ett e‑postmeddelande till den biträdande uppdragschefen, chefen för avdelningen ”Stöd till uppdraget” och personalavdelningen vid EUCAP Somalia, där han begärde att få ett anställningsintyg och lönebesked för de två föregående månaderna.
Den 26 november 2019 uppgav sökanden genom sitt ombud till EUCAP Somalias juridiska rådgivare att han redan hade lämnat sin fullständiga adress till EUCAP Somalia i det formulär som rörde hans bankuppgifter som översändes den 25 september 2019.
Genom skrivelsen av den 3 december 2019, som skickades samma dag som rekommenderat brev med mottagningsbevis och som sökanden mottog den 5 december samma år, delgav uppdragschefen honom EUCAP Somalias beslut att säga upp avtalet. Beslutet hade följande lydelse:
”För att skydda [EUCAP Somalias] rättigheter och intressen och för det fall ni önskar göra gällande att skrivelsen om [uppsägning] daterad den 8 [n]ovember 2019 är ogiltig, delger vi er härmed – med förbehåll för ändringar och utan erkännande av någon förpliktelse – vårt beslut att avsluta anställningsförhållandet mellan EUCAP Somalia och er med en veckas uppsägningstid, som börjar löpa måndagen den 9 [d]ecember 2019.”
Den 10 december 2019 besvarade EUCAP Somalias juridiska rådgivare e‑postmeddelandet av den 26 november 2019 från sökandens ombud. I svaret angavs att endast de uppgifter som lämnats i formuläret avseende personliga kontaktuppgifter tillmättes betydelse för skriftväxlingen mellan uppdraget och dess anställda. Sökanden underrättades således om att EUCAP Somalia hade haft fog för att den 8 november 2019 skicka skrivelsen av den 4 november samma år enbart på grundval av dessa uppgifter, utan att det var nödvändigt att beakta det senare bankformuläret i detta syfte. I detta e‑postmeddelande tillade EUCAP Somalias juridiska rådgivare att om sökanden hade velat komplettera sina uppgifter i formuläret med personliga kontaktuppgifter, borde han ha skickat tillbaka det ändrade formuläret till uppdraget. Enligt samma e‑postmeddelande ansågs därför att de ofullständiga uppgifterna berodde på ett fel som kunde tillskrivas sökanden.
Den 16 december 2019 skickade EUCAP Somalias personalavdelning ett anställningsintyg till sökanden där det för det första angavs att det fanns ett anställningsavtal som löpte från den 8 september till den 25 november 2019 och för det andra att avtalet inte hade fullgjorts.
Den 23 december 2019 bestred sökanden, genom sitt ombud, den anställningsperiod som nämndes i intyget och underströk att han endast hade erhållit en skrivelse daterad den 3 december 2019, i vilken en uppsägningstid på en vecka, som började löpa från och med den 9 december samma år, hade fastställts. Han betonade vikten av denna information med hänsyn till dess användbarhet för att uppge en korrekt anställningsperiod för att få ersättning från den belgiska arbetslöshetsförsäkringen. Han begärde också att få en kopia av skrivelsen av den 4 november 2019, vilken han inte hade fått.
Den 2 januari 2020 lämnade sökanden, genom sitt ombud, i ett e‑postmeddelande som bland annat skickades till personalchefen i egenskap av biträdande uppdragschef för EUCAP Somalia, in en begäran enligt artikel 21 i avtalet, som avser det interna och icke-disciplinära överklagandeförfarandet (nedan kallat internt överklagande), avseende EUCAP Somalias beslut att säga upp avtalet, som delgetts genom skrivelsen av den 3 december 2019.
Genom skrivelsen av den 24 januari 2020, som sökanden mottog den 31 januari samma år, avslog personalchefen för EUCAP Somalia sökandens begäran av den 2 januari 2020, och vägrade i synnerhet att kvalificera den som ett internt överklagande, eftersom överklagandet inte hade ingetts inom den frist som föreskrivs i artikel 21.1 i avtalet, det vill säga en månad räknad från den angripna handlingen. Genom att göra gällande ”strävan efter en god förvaltning” anförde personalchefen dock att han gick med på att besvara sökandens begäran. Han förklarade således att hans omsorgsplikt krävde att avtalet sades upp med hänsyn till sökandens fysiska olämplighet för tjänsten med hänsyn till hans hälsotillstånd och den medicinska infrastrukturen i Somalia.
II.

Parternas yrkanden
Sökanden har yrkat att tribunalen ska
–
ogiltigförklara skrivelsen av den 4 november 2019,
–
ogiltigförklara skrivelsen av den 3 december 2019,
–
i den mån det behövs, ogiltigförklara beslutet av den 24 januari 2020,
–
förplikta EUCAP Somalia att retroaktivt utbetala hans lön fram till dess att anställningsförhållandet definitivt, korrekt och lagenligen upphör,
–
betala ränta på dessa belopp med den räntesats som Europeiska centralbanken (ECB) tillämpar på de huvudsakliga refinansieringstransaktionerna, med tillägg av 3,5 procentenheter, och
–
förplikta EUCAP Somalia att ersätta rättegångskostnaderna.
EUCAP Somalia har yrkat att tribunalen ska
–
i första hand ogilla talan i dess helhet, eftersom den inte kan tas upp till prövning eller i vart fall uppenbart saknar rättslig grund,
–
i andra hand – och med avseende på genkäromålet, ogiltigförklara avtalet på grund av bristande samtycke,
–
i sista hand – och med avseende på genkäromålet, säga upp avtalet på grund av force majeure av medicinska skäl, och
–
förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
III.

Rättslig bedömning
Innan talan och EUCAP Somalias genkäromål prövas ska det först avgöras om tribunalen är behörig att pröva tvisten och tillämplig lag ska fastställas.
[
utelämnas
]
B.

Tillämplig lag
Sökanden har i sina skriftliga inlagor och som svar på en skriftlig fråga från tribunalen i detta avseende påpekat att när en talan väcks i enlighet med en skiljedomsklausul ska den nationella lag som anges i avtalet eller av parterna anses vara tillämplig lag. Sökanden har vidare anfört att hans begäran, i den del den avser ett beslut att säga upp ett anställningsavtal, ska omfattas av tillämplig materiell arbetslagstiftning. Sökanden har i detta avseende påpekat att EUCAP Somalia i sitt beslut av den 24 januari 2020 har hänvisat till belgisk lagstiftning. Han har tillagt att han inte motsätter sig att denna lagstiftning tillämpas på det aktuella avtalsförhållandet, i enlighet med artikel 3.1 och artikel 8.1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 593/2008 av den 17 juni 2008 om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (Rom I) (
EUT L 177, 2008, s. 6
) (nedan kallad Rom I‑förordningen) och, åtminstone, artikel 3.2 och artikel 8.4 i denna förordning. Sökanden har således i första hand åberopat att avtalsbestämmelser och unionsrätten ska tillämpas och, i andra hand, belgisk lagstiftning, särskilt loi relative aux contrats de travail (lagen om anställningsavtal) av den 3 juli 1978 (
Moniteur belge
av den 22 augusti 1978, s. 9277) (nedan kallad lagen om anställningsavtal). Sökanden har dessutom hävdat att de tvingande bestämmelserna i belgisk lagstiftning ska ha företräde framför avtalsbestämmelser som står i strid med dessa.
EUCAP Somalia har för sin del hävdat att den autonoma lagstiftningen för unionens civila uppdrag som omfattas av Gusp, det vill säga avtalet, bestämmelserna om uppförande och disciplinåtgärder samt operativa standardförfaranden ska tillämpas i första hand i enlighet med artikel 1.1 i avtalet. EUCAP Somalia har också åberopat att unionsrätten ska tillämpas och dessutom den nationella materiella rätt som är tillämplig på avtalet, i detta fall belgisk lag, som är den lag som är tillämplig där sökanden har sin stadigvarande hemvist, i enlighet med Rom I‑förordningen, särskilt artikel 8.4 i denna förordning. EUCAP Somalia har dessutom hävdat att tillämpningen av avtalet i en situation som har förutsetts däri ska ges företräde, vilket innebär att tribunalen, när dess behörighet grundar sig på artikel 272 FEUF, inte kan underlåta att tillämpa en bestämmelse i avtalet även om bestämmelsen skulle strida mot tvingande bestämmelser i den nationella rätt som är tillämplig på avtalet.
Parterna har bekräftat att den nationella materiella rätt som var tillämplig på avtalet var belgisk lagstiftning och för att undersöka EUCAP Somalias eventuella avtalsrättsliga ansvar skulle i första hand bestämmelserna i avtalet och dess bilagor tillämpas och i andra hand belgisk lagstiftning vad gäller frågor som inte reglerades i avtalet. Parterna har emellertid upprepat att de är oeniga om att tvingande bestämmelser i nationell lagstiftning som är tillämplig på avtalet ska ges företräde framför de avtalsbestämmelser som strider mot dessa.
Först och främst bör det erinras om att enligt artikel 340.1 FEUF ska unionens avtalsrättsliga ansvar regleras av den lagstiftning som är tillämplig på avtalet i fråga.
Tvister som uppkommer i samband med fullgörandet av ett avtal ska i princip avgöras på grundval av avtalsklausuler (se dom av den 18 november 2015, Synergy Hellas/kommissionen,
T‑106/13
,
EU:T:2015:860
, punkt
och där angiven rättspraxis). Tolkningen av avtalet mot bakgrund av bestämmelser i nationell rätt som är tillämpliga på avtalet är endast motiverad om det råder tvivel om avtalets innehåll eller innebörden av vissa av avtalets klausuler, eller när avtalet inte ensamt gör det möjligt att lösa alla aspekter av tvisten. Det är således nödvändigt att bedöma huruvida talan är välgrundad enbart mot bakgrund av avtalsbestämmelser och att tillämpa den nationella lagstiftning som är tillämplig på avtalet endast om dessa bestämmelser inte gör det möjligt att avgöra tvisten (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 juli 2017, Talanton/kommissionen,
T‑65/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:491
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Denna princip kan dock inte leda till att en tillämpning av avtalsklausuler ger parterna möjlighet att åsidosätta tvingande bestämmelser i den tillämpliga nationella materiella rätten, från vilka det inte kan göras något undantag och enligt vilka de skyldigheter som följer av avtalet ska fullgöras eller har fullgjorts.
När unionens institutioner, organ eller byråer fullgör ett avtal, omfattas de dessutom av de skyldigheter som åligger dem enligt Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan) och de allmänna principerna i unionsrätten (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 juli 2020, ADR Center/kommissionen,
C‑584/17 P
,
EU:C:2020:576
, punkt
). Om parterna i sina avtal med stöd av en skiljedomsklausul beslutar att ge unionsdomstolen behörighet att pröva tvister som hänför sig till det avtalet, är denna domstol således behörig, oberoende av tillämplig lag enligt avtalet, att pröva eventuella åsidosättanden av stadgan och de allmänna principerna i unionsrätten (dom av den 16 juli 2020, Inclusion Alliance for Europe/kommissionen,
C‑378/16 P
,
EU:C:2020:575
, punkt
).
Om inget annat anges i avtalet, ska unionsdomstolen i förekommande fall fastställa tillämplig lag med tillämpning av bestämmelserna i Rom I‑förordningen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 februari 2016, Calberson GE/kommissionen,
T‑164/14
,
EU:T:2016:85
, punkt
).
I artikel 3.1 och 3.2 i Rom I‑förordningen föreskrivs följande:
”1.   På ett avtal tillämpas den lag som parterna har valt. Lagvalet ska vara uttryckligt eller klart framgå av avtalsvillkoren eller av övriga omständigheter. Genom sitt val kan parterna ange tillämplig lag för hela avtalet eller för endast en del av det.
2.   Parterna kan när som helst komma överens om att en annan lag ska vara tillämplig på avtalet än den lag som det tidigare var underkastat, antingen till följd av ett tidigare val enligt denna artikel eller till följd av andra bestämmelser i denna förordning. En ändring i valet av tillämplig lag som görs av parterna efter avtalsslutet påverkar inte avtalets giltighet till formen enligt artikel 11 och försämrar inte heller tredje mans rättigheter.”
Artikel 8 i Rom I‑förordningen, som är tillämplig på individuella anställningsavtal, har följande lydelse:
”1.   Ett individuellt anställningsavtal ska underkastas den lag som parterna valt i enlighet med artikel 3. Ett sådant lagval får dock inte medföra att den anställde berövas det skydd som tillförsäkras den anställde genom sådana bestämmelser som inte kan avtalas bort enligt den lag som, om inget lagval gjorts, skulle ha varit tillämplig enligt punkterna 2, 3 och 4 i denna artikel.
2.   När parterna inte har valt en lag som ska vara tillämplig på det individuella anställningsavtalet, ska avtalet vara underkastat lagen i det land där eller, om detta saknas, från vilket den anställde vid fullgörande av avtalet vanligtvis utför sitt arbete. Det land där arbetet vanligen utförs ska inte anses ha ändrats när arbetstagaren tillfälligtvis utför sitt arbete i ett annat land.
3.   Om den lag som ska tillämpas inte kan fastställas enligt punkt 2, ska avtalet vara underkastat lagen i det land där det företag som har anställt arbetstagaren är beläget.
4.   Om det framgår av de samlade omständigheterna att avtalet har närmare anknytning till ett annat land än det som anges i punkterna 2 eller 3, ska lagen i detta andra land tillämpas.”
I förevarande fall anges inte i avtalet vilken lag som är tillämplig på avtalet. Parterna är emellertid ense om att belgisk lag ska anses vara den nationella lag som är tillämplig på avtalet. I enlighet med de principer som följer av artikel 3 i Rom I‑förordningen, till vilken det hänvisas i artikel 8.1 i den förordningen, är belgisk lag därför den nationella lag som är tillämplig på avtalet.
Under alla omständigheter framgår det, såsom EUCAP Somalia med rätta har gjort gällande, utan att sökanden har bestritt detta, av de samlade omständigheterna att avtalet har närmast anknytning till Belgien. Den uppfyllelseort som föreskrivs i artikel 5.1 i avtalet var visserligen staden Garowe. Det är emellertid utrett att avtalet inte fullgjordes på den faktiska platsen för utplaceringen i Somalia, att sökanden stannade kvar i Belgien under anställningsperioden, att han är belgisk medborgare och stadigvarande bosatt i Belgien, att rekryteringsförfarandet och undertecknandet av avtalet ägde rum i Belgien och slutligen att kriteriet för stadigvarande bosättning vid fastställandet av den lag som är tillämplig på skyldigheterna när det gäller socialförsäkring i enlighet med artikel 13 utser Belgien. Även om det antas att artikel 8.4 i Rom I‑förordningen ska tillämpas i stället för de bestämmelser i den förordningen som nämns i punkt 43 ovan, skulle belgisk lag förbli den nationella lag som är tillämplig på avtalet.
Under dessa omständigheter ska förevarande tvist, i enlighet med den rättspraxis som nämns i punkt 37 ovan, i första hand prövas på grundval av avtalet och, i andra hand, på grundval av belgisk nationell lagstiftning, om det råder tvivel om avtalets innehåll eller innebörden av vissa av dess klausuler, eller om avtalet ensamt inte gör det möjligt att lösa alla aspekter av tvisten. Dessutom kan tillämpningen av avtalsklausulerna inte göra det möjligt för parterna att åsidosätta tvingande bestämmelser i belgisk lag, vilka det inte kan göras något undantag från och enligt vilka de skyldigheter som följer av avtalet måste fullgöras eller har fullgjorts.
C.

Prövning av talan
Sökandens yrkanden omfattar dels en begäran om att delgivningshandlingarna avseende uppsägningen och, i den mån det är nödvändigt, beslutet av den 24 januari 2020 ska ogiltigförklaras, dels en begäran om ersättning.
1.

Huruvida talan kan tas upp till prövning
EUCAP Somalia har framställt två invändningar om rättegångshinder, den första avser bristen på klarhet och precision i talan och den andra avser att det interna överklagandeförfarandet som föreskrivs i avtalet inte har uttömts.
[
utelämnas
]
b)

Invändningen om rättegångshinder avseende att det interna överklagandeförfarandet inte har uttömts
EUCAP Somalia har gjort gällande att förevarande talan inte kan tas upp till sakprövning på grund av att sökanden inte först har ingett ett internt överklagande inom den tidsfrist på en månad som föreskrivs i artikel 21.1 i avtalet, och som började löpa från och med försändelsen den 8 november 2019 av skrivelsen av den 4 november 2019. Sökanden har följaktligen inte uttömt det avtalsrättsliga förfarande för internt överklagande som föreskrivs i artikel 22.2 i avtalet.
Det bör erinras om att det i artikel 22.2 i avtalet föreskrivs att talan vid unionsdomstolen endast kan väckas om det interna överklagandeförfarandet enligt artikel 21.1 i avtalet, vilket måste inledas inom en månad från den dag då den handling som påverkar sökandens intressen negativt vidtogs, har uttömts.
Frågan huruvida förevarande talan kan tas upp till sakprövning ska följaktligen bedömas mot bakgrund av artikel 21.1 jämförd med artikel 22 i avtalet. Det ankommer på tribunalen att med tillämpning av dessa bestämmelser pröva huruvida sökanden har iakttagit kravet på att det avtalsrättsliga förfarandet för internt överklagande ska ha uttömts. Det är i synnerhet nödvändigt att fastställa huruvida sökanden har inlett överklagandeförfarandet inom en månad från dagen för det beslut som påverkar hans intressen negativt.
Såsom anges i punkt 39 ovan är unionens förvaltning fortfarande underkastad de skyldigheter som åligger den enligt stadgan när den fullgör ett avtal.
I detta avseende ska det säkerställas att alla faktiska och rättsliga frågor som är relevanta för en tvist prövas för att säkerställa ett effektivt domstolsskydd enligt artikel 47 i stadgan (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 juli 2020, Inclusion Alliance for Europe/kommissionen,
C‑378/16 P
,
EU:C:2020:575
, punkt
), enligt vilken ”[v]ar och en har rätt att … få sin sak prövad … inför en oavhängig och opartisk domstol som har inrättats enligt lag”.
Av detta följer att när ett avtal som innehåller en skiljedomsklausul till förmån för unionsdomstolen enligt artikel 272 FEUF innehåller en bestämmelse enligt vilken en part, innan den väcker talan vid tribunalen, måste uttömma ett inhemskt rättsmedel, ska det säkerställas att ett sådant rättsmedel kan användas på villkor som inte berövar den berörda parten rätten till ett effektivt domstolsskydd.
Enligt domstolens rättspraxis finns det dessutom en grundläggande princip i unionens rättsordning, enligt vilken lagstiftning eller beslut från myndigheter inte kan göras gällande mot enskilda innan dessa har getts möjlighet att ta del av dem (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 januari 1979, Racke,
98/78
,
EU:C:1979:14
, punkt
).
Följaktligen ska hänvisningen till datumet för den ifrågavarande handlingen, som föreskrivs i artikel 21.1 i avtalet och som utgör utgångspunkten för tidsfristen på en månad som reglerar ingivandet i vederbörlig ordning i den mening som avses i avtalet av ett internt överklagande, tolkas så, att den avser det datum då sökanden kunde ta del av innehållet i denna handling på ett ändamålsenligt sätt.
För att fastställa den tidpunkt då sökanden fick kännedom om beslutet att säga upp avtalet, ska det erinras om att det ankommer på den part som gör gällande att talan väckts för sent att bevisa vilket datum som det angripna beslutet delgavs och under alla omständigheter vilket datum som den berörde fick kännedom om beslutet, om det rör sig om en åtgärd av individuell karaktär (se, analogt, dom av den 29 november 2018, WL/ERCEA,
T‑493/17
, ej publicerad,
EU:T:2018:852
, punkt
). I förevarande fall åligger det således EUCAP Somalia att visa detta.
Genom en skrivelse av den 2 januari 2020 ingav sökanden, med stöd av artikel 21.1 i avtalet, ett internt överklagande mot skrivelsen av den 3 december 2019, som utgjorde en delgivning av beslutet att säga upp avtalet, som faktiskt kom till hans kännedom den 5 december samma år.
EUCAP Somalia har emellertid hävdat att sökanden redan hade kännedom om beslutet att säga upp avtalet sedan det delgavs honom genom försändelsen till hans bostadsadress genom rekommenderat brev med mottagningsbevis av skrivelsen av den 4 november 2019, den 8 november 2019. I enlighet med artiklarna 21.1 och 22.2 i avtalet skulle sökanden således ha ingett ett internt överklagande mot detta beslut senast den 8 december 2019, och hans skrivelse av den 2 januari 2020 kan inte betraktas som en handling varigenom han har ingett ett internt överklagande i vederbörlig ordning.
EUCAP Somalia har i detta avseende anfört att flera motstridiga uppgifter förekommer i akten i ärendet avseende den ansökan om rättshjälp som sökanden lämnade in innan denna talan väcktes och som avslogs av tribunalens ordförande genom ett beslut av den 9 september 2020. Dessa uppgifter visar att sökanden hade kännedom om beslutet att säga upp avtalet redan i november och december 2019. I synnerhet hade sökanden fått arbetslöshetsersättning från och med den 1 december 2019, efter att han den 19 november 2019 hade begärt att få ett anställningsintyg av EUCAP Somalia. Enligt EUCAP Somalia måste registreringen hos de behöriga belgiska arbetslöshetsmyndigheterna i princip ske inom åtta dagar efter den första dagen av arbetslöshet och det krävs att bevis för beslutet att säga upp avtalet inges till dessa myndigheter, vilket innebär att det fanns kännedom om detta beslut.
EUCAP Somalia har dessutom bestritt att sökanden kan åberopa att skrivelsen av den 4 november 2019 inte har mottagits på grund av att den skickades till en ofullständig adress. Skrivelsen hade nämligen skickats till den adress som sökanden angett i formuläret avseende personliga kontaktuppgifter, vilket är det enda formulär som ska beaktas vid skriftväxling mellan parterna. En eventuell försändelse till en ofullständig adress är således en följd av ett oförsvarligt fel från sökandens sida, som inte kan tillskrivas EUCAP Somalia.
För det första, när det gäller sökandens påstådda kännedom i november 2019 om innehållet i skrivelsen av den 4 november 2019, bör det påpekas att även om EUCAP Somalia valde att delge skrivelsen av den 4 november 2019 genom försändelse av ett rekommenderat brev den 8 november samma år, har EUCAP Somalia inte lagt fram något bevis för denna delgivning, i synnerhet inte genom att lägga fram ett mottagningsbevis för det rekommenderade brevet, vederbörligen undertecknat av sökanden, eller genom att lämna ett meddelande om att det fanns en försändelse för avhämtning på den senaste adress som sökanden angett. Det kan således inte fastställas att skrivelsen av den 4 november 2019 kom sökanden till handa i november 2019 och att han kunnat ta del av beslutet att säga upp avtalet på ett ändamålsenligt sätt vid det datumet.
Den omständigheten att sökanden den 23 december 2019 bestritt den anställningsperiod som angavs i anställningsintyget av den 16 december 2019 (se punkt 24 ovan), eftersom det datum då anställningsförhållandet upphörde som angavs i skrivelsen, nämligen den 25 november 2019, inte motsvarade det slutdatum för uppsägningstiden som angavs i skrivelsen av den 3 december 2019, och att sökanden vid detta tillfälle hade begärt att få en kopia av skrivelsen av den 4 november 2019, till vilken det hänvisas i skrivelsen av den 3 december 2019, bekräftar det faktum att han inte kände till innehållet i den första skrivelsen i december 2019.
EUCAP Somalia hade visserligen skickat denna skrivelse till den adress som sökanden hade angett i formuläret med personliga kontaktuppgifter och det är ostridigt mellan parterna att en sådan adress var ofullständig, eftersom sökanden inte hade angett gatunumret.
Det framgår dock av handlingarna i målet att sökanden före den omtvistade försändelsen hade lämnat en fullständig adress, som inkluderade gatunummer, till EUCAP Somalia i två andra formulär, det ena där förmånstagarens identitet i händelse av dödsfall angavs, som skickades samtidigt med formuläret med hans personliga kontaktuppgifter, och det andra där hans bankuppgifter angavs, som skickades via e‑post den 25 september 2019.
EUCAP Somalia kunde således, genom att agera på ett omsorgsfullt sätt, ha gjort det möjligt för sökanden att få kännedom om innehållet i skrivelsen av den 4 november 2019 på ett ändamålsenligt sätt genom att ta reda på hans fullständiga adress, som fanns med i den information som han hade lämnat. Under de särskilda omständigheterna i det aktuella fallet kan EUCAP Somalia följaktligen inte åberopa den omständigheten att sökanden i det formulär som innehåller hans personliga kontaktuppgifter har lämnat en adress som inte innehåller något gatunummer.
När det gäller EUCAP Somalias argument avseende akten i ärendet avseende sökandens ansökan om rättshjälp stämmer det för övrigt att det av denna akt framgår att sökanden har erhållit arbetslöshetsersättning från de behöriga belgiska myndigheterna för hela december månad. Den handling som styrker denna utbetalning är dock daterad den 16 januari 2020. Vidare framgår det av det interna överklagande som sökanden ingav den 2 januari 2020 att han vid detta datum uppgav att han inte erhållit denna ersättning, eftersom hans akt i det administrativa förfarandet var ofullständig. Det kan därför inte uteslutas att arbetslöshetsersättningen betalades ut retroaktivt från och med ett senare datum än den 2 januari 2020, och på grundval av det anställningsintyg som EUCAP Somalia skickat till sökanden den 16 december 2019, där det datum som anges för anställningsperiodens slut är identiskt med slutdatumet för den uppsägningstid som anges i skrivelsen av den 4 november 2019. Det går därför inte att med tillräcklig säkerhet av denna retroaktiva utbetalning dra slutsatsen att sökanden före den 16 eller den 23 december 2019, eller till och med före den 2 januari 2020, kunnat underrätta de belgiska myndigheterna om beslutet att säga upp avtalet, som delgetts genom skrivelsen av den 4 november 2019.
På samma sätt gör sökandens underrättelse till EUCAP Somalia om hans fullständiga kontaktuppgifter den 26 november 2019 det inte möjligt att anse att han vid detta datum hade kännedom om skrivelsen av den 4 november 2019. Sökandens påminnelse till EUCAP Somalia som gjordes i syfte att säkerställa att varje delgivning hade skickats eller skulle skickas till rätt adress kan förklaras av innehållet i den information som han hade fått vid mötet den 14 oktober 2019 och som innebar att han förväntade sig att den senare delgivningen av ett beslut av EUCAP Somalia skulle ske till hans bostadsadress. Under detta möte underrättade EUCAP Somalia sökanden om att denna fas inte syftade till att göra det möjligt för honom att omedelbart fatta ett beslut om avtalet, utan snarare avsåg att ge honom möjlighet att få förklaringar om levnadsförhållandena på arbetsplatsen, att inhämta hans anmärkningar och frågor och att informera honom om att EUCAP Somalia skulle kontakta honom igen om den planerade uppföljningen inom en vecka. Denna underrättelse kan således inte i sig visa att sökanden hade kännedom om skrivelsen av den 4 november 2019 den 26 november samma år.
Mot bakgrund av vad som anförts ovan kan slutsatsen dras att EUCAP Somalia inte har bevisat att sökanden i november 2019 fick kännedom om innehållet i skrivelsen av den 4 november 2019 på ett ändamålsenligt sätt. För övrigt framgår det av akten i ärendet att sökanden har beretts tillfälle att på ett ändamålsenligt sätt ta del av skrivelsen den 31 januari 2020, det datum då skrivelsen faktiskt delgavs sökanden av EUCAP Somalia som en bilaga till beslutet av den 24 januari 2020.
Vad för det andra gäller det datum då sökanden faktiskt fick kännedom om innehållet i skrivelsen av den 3 december 2019, är det ostridigt mellan parterna att beslutet att säga upp avtalet delgavs sökanden genom försändelsen till hans fullständiga adress av denna skrivelse, som mottogs i vederbörlig ordning och kom till sökandens kännedom den 5 december samma år.
Eftersom beslutet att säga upp avtalet, som delgetts genom skrivelsen av den 3 december 2019, var en enskild åtgärd som påverkade sökanden negativt, hade denne följaktligen rätt att åberopa artikel 21.1 i avtalet och att inge ett överklagande genom skrivelsen av den 2 januari 2020. Detta överklagande ska kvalificeras som ett internt överklagande av detta beslut.
Eftersom sökanden ingav detta interna överklagande inom en månad från det att han fick kännedom om skrivelsen av den 3 december 2019 som gick sökanden emot, i enlighet med artikel 21.1 i avtalet, kan förevarande talan, som ingavs i enlighet med artikel 22.2 i avtalet, tas upp till prövning. Den invändning om rättegångshinder som EUCAP Somalia framställt i detta avseende ska därför avvisas.
2.

De överträdelser som påverkar delgivningshandlingarna avseende uppsägningen och beslutet av den 24 januari 2020
Sökanden har inom ramen för sin talan inte bestritt beslutet att säga upp avtalet som sådant eller, med andra ord, EUCAP Somalias rätt att avsluta anställningsförhållandet.
Sökanden har däremot begärt att delgivningshandlingarna avseende uppsägningen och, i den mån det är nödvändigt, beslutet av den 24 januari 2020 ska ogiltigförklaras, eftersom de strider mot flera bestämmelser i avtalet samt mot unionsrätten och, i förekommande fall, mot tillämplig nationell rätt.
a)

Delgivningshandlingarna avseende uppsägningen
Sökanden har till stöd för sin begäran om ogiltigförklaring av delgivningshandlingarna avseende uppsägningen i huvudsak åberopat följande. För det första åsidosättande av motiveringsskyldigheten, för det andra, särskilt med avseende på skrivelsen av den 4 november 2019, ”bristande verkan och giltighet” av denna skrivelse samt åsidosättande av artikel 21 i avtalet och rätten att yttra sig under det interna överklagandeförfarandet, för det tredje åsidosättande av artikel 18.1 och artikel 17.2 i avtalet och, för det fjärde, åsidosättande av lagen om anställningsavtal för det fall att belgisk lag är tillämplig.
Tribunalen kommer att pröva de tre första invändningar som sökanden framfört i tur och ordning. Den fjärde invändningen har i huvudsak åberopats till stöd för den andra och tredje invändningen och kommer att prövas i det sammanhanget.
[
utelämnas
]
2)

Invändningen om att delgivningen av beslutet att säga upp avtalet genom skrivelsen av den 4 november 2019 saknar giltighet och verkan och att rätten att yttra sig som föreskrivs i artikel 21 i avtalet har åsidosatts
Sökanden har yrkat att skrivelsen av den 4 november 2019 ska ogiltigförklaras, eftersom han underrättades om den först genom beslutet om avslag på hans interna överklagande. Sökanden har till stöd för detta argument för det första åberopat att denna skrivelse inte har delgetts honom i vederbörlig ordning och att den inte uppfyller de villkor för formell giltighet som i detta avseende uppställs i belgisk rätt. Sökanden har för det andra gjort gällande att EUCAP Somalia har åsidosatt artikel 21 i avtalet och rätten att yttra sig under det interna överklagandeförfarandet.
När det gäller frågan huruvida delgivningen av skrivelsen av den 4 november 2019 har skett i vederbörlig ordning har sökanden hävdat att försändelsen av denna skrivelse inte har skett i vederbörlig ordning, eftersom den avsändes den 8 november samma år genom ett rekommenderat brev som var adresserat till en ofullständig adress. Sökanden har tillagt att enbart ett bevis på betalning av ett rekommenderat brev inte är tillräckligt för att visa att försändelsen har skickats, utan enligt belgisk lag ska ett bevis på mottagandet av brevet företes. Vidare kan EUCAP Somalias senare underrättelse i januari 2020 av skrivelsen av den 4 november 2019 inte betraktas som ett avhjälpande av denna brist i den ursprungliga försändelsen av denna skrivelse till en felaktig adress och kan därför inte motivera en retroaktiv tillämpning av den uppsägningstid som fastställs i skrivelsen.
Följaktligen ska skrivelsen av den 4 november 2019 anses vara ogiltig, och den uppsägningstid på en vecka som fastställs i skrivelsen ska anses vara absolut ogiltig, och den kan därför inte i enlighet med artikel 37.1 fjärde stycket i lagen om anställningsavtal ha någon verkan vid den föreskrivna tidpunkten. Sökanden har vidare preciserat att denna ogiltighet endast avser delgivningen av uppsägningen med angivande av uppsägningstiden, utan att detta påverkar uppsägningens existens, vilket innebär att skrivelsen av den 4 november 2019 inte kan göras gällande gentemot honom för att bestrida hans begäran om att han ska beviljas ersättning för uppsägningen.
EUCAP Somalia anser för sin del att sökanden formellt underrättades om att avtalet hade sagts upp genom det sannolika mottagandet av skrivelsen av den 4 november 2019 efter försändelsen den 8 november samma år. EUCAP Somalia har vidare gjort gällande att sökanden underrättades om denna skrivelse genom ett rekommenderat brev med mottagningsbevis som delgavs till den adress som han själv hade angett i det formulär med personliga kontaktuppgifter som fylldes i den 10 augusti 2019. Enligt den belgiska arbetslagstiftningen, särskilt artikel 37.1 i lagen om anställningsavtal, är delgivningen av nämnda skrivelse giltig, i den mån den ofullständiga adressen på brevet beror på ett oförsvarligt fel från sökandens sida. EUCAP Somalia vidhåller under alla omständigheter att det genom försändelsen av skrivelsen av den 3 december 2019 har avhjälpt denna brist i delgivningen av uppsägningen i enlighet med belgisk lagstiftning.
I förevarande fall innehåller avtalet inte några bestämmelser som direkt är ägnade att lösa den del av tvisten som rör iakttagandet av de regler om formell giltighet som är tillämpliga på EUCAP Somalias delgivning till sökanden av beslutet att säga upp avtalet. Med tillämpning av den rättspraxis som nämns i punkt 37 ovan ska därför reglerna i belgisk lag tillämpas vid prövningen av om de argument som sökanden framfört inom ramen för förevarande invändning är välgrundade.
I artikel 40.2 andra stycket i lagen om anställningsavtal, jämförd med artikel 37.1 i samma lag, föreskrivs bland annat att om en arbetsgivare säger upp ett avtal får uppsägningen, vid äventyr att den annars är ogiltig, endast delges genom en rekommenderad postförsändelse och får verkan den tredje arbetsdagen efter avsändandet, eller genom delgivningsmans åtgärder.
I detta avseende ankommer det först och främst på arbetsgivaren att visa att det rekommenderade brevet har nått mottagaren. Om delgivningen av uppsägningen sker genom en rekommenderad postförsändelse måste brevet skickas till rätt adress. Ett rekommenderat brev som skickas till en felaktig adress kan inte ha någon verkan. Den bristande verkan av delgivningen kan inte avhjälpas genom att en kopia av skrivelsen sänds till arbetstagaren. En delgivning av en uppsägning genom rekommenderat brev är således ogiltig om adressen på inbetalningskvittot är felaktig (cour du travail de Bruxelles (Arbetsdomstolen i andra instans i Bryssel, Belgien), dom av den 7 november 2016, nr 2015/AB/742). Det räcker inte heller att arbetsgivaren har förebringat bevisning på betalning av en rekommenderad försändelse (se, för ett liknande resonemang, cour du travail de Bruxelles (Arbetsdomstolen i andra instans i Bryssel), dom av den 22 april 2016, nr 2014/AB/765).
Vidare måste uppsägningen, vid äventyr av ogiltighet, delges till den senaste adress som arbetsgivaren kände till (arbeidshof Brussel (Arbetsdomstol i andra instans i Bryssel), dom av den 19 oktober 2012, nr 2011/AB/1014). Med andra ord, om delgivningen av uppsägningen har skett till en felaktig adress, trots att arbetsgivaren kände till eller borde ha känt till den nya adressen, är denna delgivning rättsstridig och arbetsgivaren är skyldig att betala ersättning för uppsägningen (arbeidshof te Gent (Arbetsdomstol i andra instans i Gent, Belgien), dom av den 14 november 2011, J.T.T. 2012, 1124, 1589). Arbetsgivaren kan dock inte klandras för att han inte har uppfyllt sin skyldighet att delge uppsägningen till rätt adress när försändelsen skickades till en felaktig adress på grund av fel eller försummelse från arbetstagarens sida (Cour du travail de Liège (Arbetsdomstolen i andra instans i Liège, Belgien), dom av den 2 mars 2005, J.T.T. 2005, 926, 383). I detta avseende är arbetstagaren skyldig att i god tid informera arbetsgivaren om en adressändring. I ett fall där arbetstagaren inte hade visat att han hade informerat sin arbetsgivare om sin adressändring, har det slagits fast att den uppsägning som har delgetts till arbetstagarens tidigare adress är giltig, så att uppsägningstiden kunde börja löpa från det datum som arbetsgivaren hade fastställt (cour du travail de Liège (Arbetsdomstolen i andra instans i Liège), dom av den 14 januari 2004, nr 27.452–98). Det är dock inte uteslutet att arbetsgivaren kan ta hänsyn till andra indicier eller adresser som arbetstagaren lämnat i ett annat sammanhang (se, för ett liknande resonemang, Cour du travail de Liège (Liège (Arbetsdomstolen i andra instans i Liège), dom av den 2 mars 2005, J.T.T. 2005, 926, 383).
Dessutom är konsekvensen, enligt belgisk lagstiftning, av ett fel som arbetsgivaren har begått vid anbringandet av arbetstagarens adress vid försändelsen av ett brev om uppsägning av ett anställningsavtal, att den uppsägning som anges i denna skrivelse är absolut ogiltig, vilket inte kan tillskrivas arbetstagaren. Uppsägningen är i detta fall omedelbar, såvida inte domaren efter en rimlig tid anser att parterna har avstått från sin rätt att utnyttja omedelbar uppsägning (Cour de cassation (Högsta domstolen, Belgien), dom av den 28 januari 2008, R.G. nr S.07.0056.N, se även cour du travail de Bruxelles (Arbetsdomstolen i andra instans i Bryssel), dom av den 7 november 2016, nr 2015/AB/742). Med andra ord påverkar inte uppsägningens ogiltighet förekomsten av uppsägningen av avtalet (Cour de cassation, (Högsta domstolen) dom av den 6 januari 1997, J.T.T. 1997, 119). Den arbetstagare vars uppsägning är ogiltig kan, så snart denne får kännedom om att uppsägningen är ogiltig, bland annat åberopa uppsägningen av avtalet och kräva omedelbar betalning av ersättning för uppsägningen, eller fortsätta att fullgöra avtalet till slutet av den uppsägningstid som delgetts felaktigt t och åberopa rätten till ersättning för uppsägningen när den löper ut (cour du travail de Liège (Arbetsdomstolen i andra instans i Liège), dom av den 15 januari 2008, J.T.T. 2008, 1004, 160).
Så länge arbetstagaren inte har gjort gällande att uppsägningen är ogiltig för att göra gällande omedelbar uppsägning av anställningsavtalet kan arbetsgivaren delge honom eller henne en ny uppsägning i enlighet med de rättsliga krav som ställs (cour du travail de Liège (Arbetsdomstolen i andra instans i Liège), dom av den 15 januari 2008, R.G. nr 8356/2007, och dom av den 17 oktober 2013, nr 2012/AL/332). I ett sådant fall ska uppsägningstiden i enlighet med artikel 37/1 i lagen om anställningsavtal börja löpa från och med måndagen efter den vecka då den nya uppsägningen delgavs.
I förevarande fall konstaterades i punkterna 67–78 ovan, för det första, att EUCAP Somalia inte har förebringat bevisning för de faktiska följderna av delgivningen av skrivelsen av den 4 november 2019, särskilt genom att lägga fram ett mottagningsbevis som undertecknats i vederbörlig ordning av sökanden eller genom att lämna in ett meddelande om att det fanns en försändelse för avhämtning på den senaste adress som sökanden angett och, vidare att det inte kan fastställas att denna skrivelse gjorde det möjligt för sökanden att den 8 november samma år på ett ändamålsenligt sätt ta del av beslutet att säga upp avtalet och den uppsägningstid som fastställts för detta ändamål.
Under dessa omständigheter är i enlighet med den rättspraxis som anges i punkt 105 ovan, delgivningen av skrivelsen av den 4 november 2019, som skickades till en felaktig adress, vilket framgår av kvittot på försändelsen som visar att adressen var ofullständig, behäftad med ett fel som medför att den uppsägning som anges i denna skrivelse är absolut ogiltig, vilket inte kan avhjälpas genom att EUCAP Somalia senare, den 24 januari 2020, skickade denna skrivelse till sökanden.
För det andra framgår det också av punkt 73 ovan att EUCAP Somalia skickade skrivelsen av den 4 november 2019 till en ofullständig adress, på grund av att sökanden felaktigt utelämnade gatunumret i formuläret med hans personliga kontaktuppgifter.
Det är korrekt att denna felaktiga underlåtenhet från sökandens sida enligt den belgiska lagstiftning som nämns i punkt 106 ovan skulle kunna vara av sådan art att EUCAP Somalia befrias från sitt ansvar avseende att inte ha iakttagit sin skyldighet att delge uppsägningen till sökandens korrekta adress. Såsom konstateras i punkt 74 ovan hade sökanden emellertid före den omtvistade försändelsen meddelat EUCAP Somalia sin fullständiga adress i ett formulär för angivande av en förmånstagares identitet i händelse av dödsfall, som sändes samtidigt med formuläret med hans personliga kontaktuppgifter, samt i ett formulär med hans bankuppgifter. Under dessa omständigheter kunde EUCAP Somalia, som hade tillgång till dessa uppgifter, ha tagit reda på sökandens fullständiga adress bland de andra uppgifter som sökanden lämnat. Sökandens vårdslöshet är under dessa omständigheter inte av sådan art att den kan befria EUCAP Somalia från dess ansvar för den felaktiga delgivningen av skrivelsen av den 4 november 2019 och den kan därmed inte heller utgöra hinder mot att den uppsägningstid som fastställs i denna skrivelse är ogiltig.
För det tredje ska det påpekas att EUCAP Somalia den 3 december 2019 skickade en andra skrivelse till sökanden, där man informerade honom om beslutet att säga upp avtalet ”med en veckas uppsägningstid, som [började] löpa måndagen den 9 december 2019”. Sökanden har inte bestritt att han har mottagit och tagit del av innehållet i denna skrivelse, som skickades med rekommenderat brev till hans fullständiga adress. Enligt den rättspraxis som anförts i punkt 108 ovan ska det således anses att skrivelsen av den 3 december 2019, vid den tidpunkt då sökanden mottog skrivelsen, den 5 december samma år utgjorde en rättelse från EUCAP Somalias sida av det fel som det begick vid delgivningen av uppsägningen genom skrivelsen av den 4 november 2019.
När det gäller sökandens argument, som sökanden framfört i de skriftliga svaren på tribunalens frågor, genom vilket sökanden ifrågasatte lagligheten av den andra uppsägningen på grund av dess villkorliga karaktär, bör det erinras om att enligt artikel 84.1 i tribunalens rättegångsregler får nya grunder inte åberopas under rättegången, såvida de inte föranleds av rättsliga eller faktiska omständigheter som framkommit först under rättegången. Enligt rättspraxis är denna bestämmelse även tillämplig på invändningar eller argument (se dom av den 14 juli 2021, AQ/eu-LISA,
T‑164/19
, ej publicerad,
EU:T:2021:456
, punkt
och där angiven rättspraxis). En grund eller ett argument som utgör en utvidgning av en grund som tidigare – direkt eller underförstått – har åberopats i ansökan genom vilken en talan anhängiggjorts och som har ett nära samband med denna ska emellertid prövas i sak (se dom av den 15 december 2021, Oltchim/kommissionen,
T‑565/19
,
EU:T:2021:904
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det ska i förevarande fall noteras, för det första, att det argument som anförts ovan inte grundar sig på omständigheter som först framkommit under förfarandet och, för det andra, att det inte har någon nära koppling till ett argument som framförs i ansökan. Även om detta argument har formulerats inom ramen för sökandens svar på en fråga från tribunalen, ska det dessutom konstateras att det överskrider räckvidden för denna fråga (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 7 februari 2019, RK/rådet,
T‑11/17
,
EU:T:2019:65
, punkt
). Detta argument ska följaktligen avvisas.
Av det ovanstående följer att skrivelsen av den 4 november 2019 har delgetts sökanden på ett felaktigt sätt av EUCAP Somalia, eftersom den inte uppfyller de villkor för formell giltighet som i detta avseende föreskrivs i belgisk lagstiftning, vilket innebär att den uppsägningstid som anges i skrivelsen är absolut ogiltig. Däremot framgår det även därav att EUCAP Somalia har rättat detta fel genom delgivningen, i vederbörlig ordning, av skrivelsen av den 3 december 2019, vilken således har full verkan i förhållande till sökanden.
Följaktligen ska sökandens talan bifallas såvitt avser anmärkningen att delgivningen genom skrivelsen av den 4 november 2019 av beslutet att säga upp avtalet var ogiltig och saknade verkan, som anförts till stöd för det första av hans yrkanden, utan att det är nödvändigt att ta ställning till hans argument om att artikel 21 i avtalet och hans avtalsenliga rättighet att yttra sig har åsidosatts. Detta argument hade nämligen anförts till stöd för det första yrkandet, vilket ska bifallas. Dessutom har det inte framställts något krav på ersättning för detta påstådda åsidosättande.
3)

Åsidosättande av artiklarna 17.2 och 18.1 i avtalet
Sökanden anser för det första att eftersom han inte erbjöds möjlighet att faktiskt arbeta, kan hans arbetsprestationer inte anses utgöra en olämplig arbetsprestation och det kan inte fastställas att han inte har visat prov på tillfredsställande yrkesmässiga kvalifikationer för tjänsten i den mening som avses i artikel 17.2 i avtalet. EUCAP Somalia borde således inte ha tillämpat artikel 17.2 i avtalet, utan artikel 18.1, i vilken det föreskrivs att var och en av parterna har rätt att säga upp avtalet när som helst med iakttagande av en månads uppsägningstid. EUCAP Somalia har genom att besluta att tillämpa en veckas uppsägningstid åsidosatt villkoren i både artikel 17.2 i avtalet, som inte föreskriver någon obligatorisk uppsägningstid, och artikel 18.1 i avtalet, som föreskriver en månads uppsägningstid.
Sökanden har för det andra påpekat att det enligt belgisk lag, vid äventyr av ogiltighet, är förbjudet att göra undantag från avskaffandet av provanställningsklausuler i anställningsavtal sedan den 1 januari 2014. Om denna princip tillämpas i det aktuella fallet skulle den leda till att artikel 17.2 i avtalet, som EUCAP Somalia åberopade för att säga upp avtalet, skulle vara ogiltig. Följaktligen ska provanställningsklausulen i artikel 17.2 i avtalet berövas sin verkan och endast artikel 18.1 i avtalet, i vilken en uppsägningstid på en månad förskrivs, ska tillämpas. Sökanden har dessutom erinrat om att det påstådda felet vid delgivningen av skrivelsen av den 4 november 2019, enligt belgisk lagstiftning, medför att den uppsägningstid på en vecka, som fastställs däri, är ogiltig. Sökanden har gjort gällande att denna rättighet i ett sådant fall innebär att avtalet omedelbart kan sägas upp mot betalning av ersättning för uppsägningen.
Beslutet att säga upp avtalet, som delgetts genom skrivelserna av den 4 november och av den 3 december 2019, är därför ogiltigt med anledning av att det strider mot både avtalsklausulerna och bestämmelserna i belgisk lag.
EUCAP Somalia har för sin del påpekat att sökanden vid tidpunkten för beslutet att säga upp avtalet befann sig i en provanställningsperiod på tre månader, från den 8 september till den 8 december 2019. Artikel 17.2 i avtalet utgör följaktligen den enda avtalsrättsliga grunden för beslutet att säga upp avtalet.
I detta hänseende anser EUCAP Somalia först och främst att även om det medges att den belgiska arbetslagstiftningen inte längre innehåller bestämmelser om provanställning, har tribunalen inte, när dess behörighet grundar sig på artikel 272 FEUF, rätt att underlåta att tillämpa en klausul i avtalet, även om denna klausul skulle visa sig strida mot den nationella lagstiftning som är tillämplig på avtalet, eftersom tillämpningen av de klausuler som fritt har ingåtts mellan EUCAP Somalia och sökanden ska ha företräde. Artikel 17.2 i avtalet ska därför tillämpas, trots att belgisk lag har angetts som tillämplig lag på avtalet.
EUCAP Somalia anser vidare att det inte begick något fel när den fann att sökanden, med stöd av denna artikel, på grund av medicinska hinder inte uppfyllde den fysiska förmåga som krävdes för att kunna fullgöra avtalet på ett korrekt sätt.
EUCAP Somalia betonade slutligen att det ändå hade tillämpat belgisk lag som komplettering och i detta sammanhang fastställt en uppsägningstid på en vecka i enlighet med artikel 37.2 och artikel 40.2 i lagen om anställningsavtal, även om detta inte krävdes enligt artikel 17.2 i avtalet. EUCAP Somalia anförde också att den mekanism som inrättats i artikel 17.2 i avtalet, genom att den ger möjlighet att ensidigt säga upp avtalet under de första tre månaderna av avtalsförhållandet, liknar belgisk lagstiftning, som tillåter ensidig uppsägning av ett avtal om visstidsanställning under den första halvan av avtalets överenskomna varaktighet, under de första sex månaderna.
När det gäller belgisk lagstiftning, som är tillämplig på avtalet (se punkt 45 ovan), avskaffades i förevarande fall, för det första, genom lagen om införande av en enhetlig status mellan arbetstagare och anställda vad gäller uppsägningstid och karensdag och kompletterande åtgärder av den 26 december 2013 (
Moniteur belge
av den 31 december 2013, s. 104147) från och med den 1 januari 2014 rätten att föreskriva en provanställningsklausul i anställningsavtal. Avskaffandet gäller vid äventyr av ogiltighet av varje motstridig klausul på grundval av artikel 6 i lagen om anställningsavtal, där det föreskrivs att varje bestämmelse som strider mot bestämmelserna i denna lag och dess tillämpningsföreskrifter är ogiltig i den mån den syftar till att begränsa arbetstagarnas rättigheter eller förstärka deras skyldigheter. För det andra infördes genom den lagen en möjlighet för såväl arbetsgivaren som arbetstagaren att, under den första hälften av den tid som föreskrivs i ett avtal om visstidsanställning och inom högst sex månader, avsluta anställningsavtalet med iakttagande av de nya uppsägningstider som föreskrivs i artikel 37/2 punkt 1 i lagen om anställningsavtal.
Dessa belgiska rättsliga bestämmelser, varigenom skyddet av arbetstagarna organiseras och säkerställs, är således av tvingande karaktär.
För det tredje stämmer det att parterna frivilligt kom överens om en provanställningsperiod på tre månader, från den 8 september till den 8 december 2019, och om villkoren i artikel 17.2 i avtalet, i vilken det i detta syfte föreskrivs en provanställningsklausul.
Det bör emellertid noteras att det i denna provanställningsklausul som parternas frivilligt kommit överens om inte föreskrivs någon uppsägningstid vid uppsägning av avtalet under den aktuella provanställningsperioden, vilket således begränsar sökandens rättigheter och utvidgar hans skyldigheter i strid med artiklarna 6 och 37/2 i lagen om anställningsavtal.
Som framgår av punkt 45 ovan kan denna provanställningsklausul dock inte, vid äventyr av ogiltighet, åsidosätta de tvingande bestämmelserna i den belgiska materiella arbetsrätt som är tillämplig på avtalet.
Följaktligen ska, såsom sökanden i huvudsak har begärt, den provanställningsklausul som föreskrivs mellan parterna i artikel 17.2 i avtalet ogiltigförklaras och en tillämpning av denna klausul för att lösa den aktuella tvisten ska uteslutas.
Det stämmer således att tillämpningen av artikel 40.2 i lagen om anställningsavtal i det aktuella fallet, jämförd med artikel 37.1 och artiklarna 37/1 och 37/2 i samma lag, innebar att EUCAP Somalia var skyldigt att iaktta en uppsägningstid på en vecka, eftersom sökanden tillhör kategorin arbetstagare med mindre än tre månaders anställningstid.
Av en kombinerad tolkning av artiklarna 6, 37/2 och 40 i lagen om anställningsavtal följer dock att parterna i ett avtal om visstidsanställning kan föreskriva en klausul enligt vilken uppsägningen av avtalet fortfarande är föremål för en längre avvikande uppsägningstid än vad som föreskrivs i artikel 37/2 i den lagen, om en sådan klausul förstärker arbetstagarens rättigheter och minskar dennes skyldigheter.
Detta är för handen här. Det bör erinras om att det i artikel 18.1 i avtalet, vars villkor återges i punkt 5 ovan, föreskrivs att avtalet kan sägas upp ensidigt med iakttagande av en uppsägningstid på en månad.
Följaktligen ska slutsatsen dras att EUCAP Somalia skulle ha tillämpat den uppsägningstid som föreskrivs i artikel 18.1 i avtalet, eftersom den ger sökanden bättre skydd än den uppsägningstid på en vecka som föreskrivs i bestämmelserna i lagen om anställningsavtal.
Följaktligen ska sökandens talan såvitt avser anmärkningen om åsidosättande av artiklarna 17.2 och 18.1 i avtalet bifallas, utan att det är nödvändigt att ta ställning till sökandens kompletterande argument i detta avseende.
Vad beträffar följderna av detta åsidosättande för skrivelsen av den 3 december 2019, ska det erinras om att EUCAP Somalia i vederbörlig ordning delgav beslutet att säga upp avtalet genom den försändelse av skrivelsen av den 3 december 2019 som sökanden mottog den 5 december samma år (se ovan punkt 113). Beslutet att säga upp avtalet blev således korrekt, giltigt och kunde göras gällande gentemot sökanden den 5 december 2019, och detta beslut blev slutgiltigt vid utgången av den tillämpliga uppsägningstiden. Vidare följer det av artikel 40.2 i lagen om anställningsavtal att uppsägningstiden inte är ogiltig enligt belgisk lag när en uppsägning har delgetts på ett giltigt sätt genom en skrivelse i vilken en uppsägningstid anges, men denna tidsperiod är otillräcklig. Följaktligen innebär underlåtenheten att iaktta den avtalsenliga uppsägningstiden att den uppsägningstid på en månad som föreskrivs i artikel 18.1 i avtalet ska tillämpas, i stället för den lagstadgade uppsägningstiden på en vecka som anges i denna skrivelse.
[
utelämnas
]
IV.

Slutsats avseende hela tvisten
Mot bakgrund av det ovan anförda ska för det första sökandens talan bifallas såvitt avser anmärkningarna om att delgivningen genom skrivelsen av den 4 november 2019 av beslutet att säga upp avtalet och är ogiltig och saknar verkan och om åsidosättande av artiklarna 17.2 och 18.1 i avtalet. Tribunalen finner därför att sökanden har rätt till sin lön för perioden 26 november–8 december 2019 och till ersättning för uppsägningen på denna grund. Talan ska följaktligen bifallas såvitt avser det första och det fjärde yrkandet och ogillas i övrigt. För det andra ska EUCAP Somalias genkäromål som framställts i andra hand ogillas.
V.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 134.1 i rättegångsreglerna ska tappande rättegångsdeltagare förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Sökanden har yrkat att EUCAP Somalia ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom EUCAP Somalia i huvudsak har tappat målet, ska sökandens yrkande bifallas.

Mot denna bakgrund beslutar
Tribunalen (sjunde avdelningen)
följande:

1)
Delgivningen av uppsägningen i skrivelsen av den 4 november 2019, är ogiltig.

2)
Uppsägningen av det avtal som ingåtts mellan EUCAP Somalia och JC den 21 augusti 2019 är korrekt, giltig och gällande gentemot JC från och med den 5 december 2019 och träder slutgiltigt i kraft vid utgången av uppsägningstiden på en månad, beräknad från den 9 december 2019 i enlighet med artikel 18.1 i avtalet.

3)
EUCAP Somalia ska till JC utbetala dels ett belopp som motsvarar hans lön, såsom den fastställs i artikel 12.2 i nämnda avtal med undantag för det dagtraktamente som avses i artikel 15 i samma avtal, för perioden 26 november–8 december 2019, dels ett belopp som motsvarar ersättning för uppsägningstiden på en månad, vilken ska motsvara en månadslön, för perioden 9 december 2019–9 januari 2020, jämte lagstadgad ränta enligt belgisk lagstiftning.

4)
Talan ogillas i övrigt.

5)
EUCAP Somalias genkäromål ogillas.

6)
EUCAP Somalia ska ersätta rättegångskostnaderna.

Da Silva Passos
Truchot
Sampol Pucurull
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 13 juli 2022.
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.
(
)	Nedan återges endast de punkter i denna dom som tribunalen anser bör publiceras.