CELEX: 62020TJ0165
Clauză compromisorie
Agent contractual internațional al EUCAP Somalia
Misiune în cadrul politicii externe și de securitate comună
Rezilierea contractului de muncă pe durată determinată în perioada de probă
Notificarea rezilierii contractului prin scrisoare recomandată cu confirmare de primire
Trimitere la o adresă incompletă
Momentul de la care începe să curgă termenul de introducere a căii de atac interne prealabile unei căi de atac jurisdicționale
Stabilirea dreptului aplicabil
Dispoziții imperative ale dreptului național al muncii
Nulitatea clauzei de probă
Notificare nelegală a preavizului
Indemnizație compensatorie pentru lipsa preavizului
Plata retroactivă a remunerației
Cerere reconvențională

)
Prin acțiunea sa întemeiată pe articolul 272 TFUE, reclamantul, JC, solicită, pe de o parte, declararea nulității scrisorii din 4 noiembrie 2019 (denumită în continuare „scrisoarea din 4 noiembrie 2019”) și a scrisorii din 3 decembrie 2019 (denumită în continuare „scrisoarea din 3 decembrie 2019”) (denumite în continuare, împreună, „actele de notificare a preavizului”) prin care EUCAP Somalia i‑a notificat decizia de reziliere a contractului de muncă, precum și, în măsura în care este necesar, a deciziei din 24 ianuarie 2020 prin care aceasta i‑a respins calea de atac internă nedisciplinară (denumită în continuare „decizia din 24 ianuarie 2020”) împotriva deciziei de reziliere a contractului său de muncă, astfel cum i‑a fost notificată prin scrisoarea din 3 decembrie 2019, și, pe de altă parte, obligarea EUCAP la plata retroactivă a remunerației sale până la data încetării definitive, conforme și legale a raportului lor contractual de muncă.
I.

Istoricul litigiului
EUCAP Somalia, anterior EUCAP NESTOR, este o misiune a Uniunii Europene din cadrul politicii externe și de securitate comună (PESC) creată prin Decizia 2012/389/PESC a Consiliului din 16 iulie 2012 privind misiunea Uniunii Europene de consolidare a capacităților [în Somalia (EUCAP Somalia)] (
JO 2012, L 187, p. 40
), adoptată în aplicarea capitolului 2 din titlul V din Tratatul UE privind PESC. Potrivit articolului 2 din Decizia 2012/389, astfel cum a fost modificată prin Decizia (PESC) 2020/663 a Consiliului din 18 mai 2020 (
JO 2020, L 157, p. 1
), EUCAP Somalia are drept obiectiv asistarea Somaliei în consolidarea capacității sale în materie de securitate maritimă pentru a‑i permite să aplice mai eficient legislația maritimă.
În urma unei oferte de angajare formulate de Serviciul de resurse umane al EUCAP Somalia și care a fost adresată reclamantului la 25 iulie 2019, acesta a fost recrutat ca responsabil administrativ și financiar pe baza unui contract de muncă pe durată determinată semnat la 20 august 2019 de șeful misiunii EUCAP Somalia (denumit în continuare „șeful misiunii”) și la 21 august 2019 de reclamant (contract de muncă denumit în continuare „contractul”).
Articolul 17.1 din contract stabilea începerea activității reclamantului la 8 septembrie 2019 și prevedea o durată de 12 luni, precum și posibilitatea reînnoirii prin tacită reconducțiune. De asemenea, articolul 17.2 din contract prevedea o clauză de probă care avea următorul conținut:
„Perioada de probă este de trei (3) luni. În perioada de probă sau la expirarea acesteia, angajatul este concediat dacă nu a făcut dovada unor calități profesionale suficiente. Dacă angajatul ocupa același post la momentul semnării contractului, nu se aplică nicio perioadă de probă.”
Articolul 18.1 din contract prevedea că „[c]ontractul [putea] fi reziliat fie de angajator, fie de angajat, prin intermediul unui preaviz scris de [o] lună, cuprinzând motivul rezilierii. Angajatul [trebuia] ascultat de șeful adjunct al misiunii înainte de adoptarea unei asemenea decizii, șeful misiunii fiind informat în orice moment”.
Articolul 21.1 din contract prevedea că „angajatul [putea] înainta angajatorului o cale de atac internă împotriva unui act care îi aduce[a] atingere intereselor, în termen de [o] lună de la data acestui act […]. Angajatul [trebuia] ascultat de șeful adjunct al misiunii înainte de adoptarea unei decizii, șeful misiunii fiind informat în orice moment”.
Articolul 22.1 din contract prevedea că „litigiile rezultate din contract sau legate de acesta [erau] de competența Curții de Justiție a Uniunii Europene în conformitate cu articolul 272 [TFUE]”. De asemenea, articolul 22.2 din contract prevedea că „procedura căii de atac interne nedisciplinare prevăzută la articolul [21] din contract [trebuia] epuizată înainte de introducerea unei acțiuni la Curtea de Justiție a Uniunii Europene”.
În cursul fazei prealabile repartizării reclamantului, acesta a comunicat EUCAP Somalia, la 9 august 2019, un certificat medical eliberat de medicul său curant la 31 iulie 2019, care prevedea o „stare de sănătate bună” și capacitatea sa „de a lucra în orice loc din lume”. De asemenea, acesta a transmis EUCAP Somalia, la 10 august 2019, diverse formulare administrative completate de mână, dintre care două priveau, pe de o parte, datele sale personale de contact și, pe de altă parte, situația sa medicală.
În special, în ceea ce privește formularul referitor la situația sa medicală, reclamantul a menționat, în chestionarul medical anexat la acest formular, că a efectuat o grefă la rinichi în anul 2016 și că a fost supus unei evaluări medicale trimestriale regulate. De asemenea, acesta a indicat că raportul său medical era foarte bun și că lua cinci medicamente. Apoi a atestat că nu a suferit și nu suferă de nicio boală renală și că are un diabet secundar supravegheat medical. Reclamantul a certificat că a răspuns la întrebările din chestionarul medical în mod complet, veridic și pe baza informațiilor pe care le deține. Acesta s‑a angajat să informeze imediat unitatea medicală despre orice eventuală modificare a datelor medicale astfel transmise.
La 6 septembrie 2019, șefa Departamentului „Susținerea misiunii” i‑a adresat reclamantului un e‑mail pentru a‑l informa cu privire la suspendarea, ca urmare a unor împrejurări neprevăzute, a datei repartizării sale efective. În acesta se preciza că plata salariului corespunzător prestației convenite în temeiul contractului era garantată.
La 7 septembrie 2019, reclamantul i‑a răspuns prin e‑mail, subliniind că motivele medicale nu justificau această suspendare. Reclamantul a arătat că în aceeași zi a primit o comunicare din partea medicului consultant al EUCAP Somalia, prin care i se solicita completarea informațiilor obligatorii necesare în vederea pregătirii medicale prealabile instalării sale în funcție și că a răspuns la aceasta. El a amintit că a trimis deja, la 10 august 2019, chestionarul medical atașat formularului privind situația sa medicală, completat în mod corespunzător. Acesta a precizat că în cursul procedurii de recrutare, care a început în martie 2019, a comunicat toate informațiile solicitate de EUCAP Somalia.
Prin e‑mailul din 15 septembrie 2019, șefa Departamentului „Susținerea misiunii” i‑a comunicat reclamantului imposibilitatea de a‑i furniza explicații detaliate, indicând totodată că șeful misiunii intenționa să reevalueze repartizarea sa pentru a‑și respecta obligația de diligență față de personalul EUCAP Somalia.
La 17 septembrie 2019, avocata reclamantului a adresat EUCAP Somalia un e‑mail prin care urmărea să obțină confirmarea de către aceasta a faptului că îi va plăti reclamantului salariul și diurna corespunzătoare până la adoptarea unei decizii definitive cu privire la repartizarea sa.
La 24 septembrie 2019, un expert medical a emis un aviz destinat medicului consultant al EUCAP Somalia cu privire la condițiile sanitare și la accesul restrâns la resursele medicale în Somalia, care cuprindea o contraindicație medicală în ceea ce privește trimiterea pe teritoriul somalian și în special la Garowe (Somalia) a oricărei persoane care urma un tratament farmaceutic complicat pe viață, incluzând medicamente imunosupresive, injecții zilnice de insulină pentru diabet sau pentru orice altă boală cronică ce necesita consultații medicale regulate.
La 25 septembrie 2019, șeful adjunct al misiunii a adresat reclamantului o scrisoare prin e‑mail, în care preciza în esență că șeful misiunii avea, în considerarea informațiilor transmise cu privire la situația medicală generală din Somalia și a obligației sale de diligență față de personalul EUCAP Somalia, temeri semnificative în ceea ce privește punerea în aplicare a contractului, având în vedere condițiile fizice ale reclamantului descrise în chestionarele medicale completate de acesta și limitarea importantă a asistenței medicale disponibile în nordul Somaliei. Acesta l‑a invitat pe reclamant să discute în cursul unei întrevederi condițiile detașării avute în vedere, care putea reprezenta un risc real și semnificativ pentru sănătatea sa.
În aceeași zi, reclamantul a transmis Serviciului de resurse umane al EUCAP Somalia un formular privind coordonatele sale bancare, pentru a permite acestuia plata salariilor sale, formularul cuprinzând adresa sa cu numărul străzii.
La 14 octombrie 2019 a avut loc o întrevedere între reclamant, avocata reclamantului, șeful adjunct al misiunii, medicul consultant al Capacității civile de planificare și de conduită (denumită în continuare „CPCC”), Serviciul juridic al CPCC și consilierul juridic al EUCAP Somalia, pentru a i se prezenta reclamantului situația infrastructurilor medicale din Somalia, precum și obligația de diligență a misiunii și pentru a‑i expune eventualele rațiuni care motivau o posibilă reziliere a contractului. La sfârșitul întrevederii, reclamantul a fost informat că EUCAP Somalia va lua legătura cu el în termen de o săptămână.
Prin scrisoarea din 4 noiembrie 2019, trimisă la 8 noiembrie 2019 prin scrisoare recomandată cu confirmare de primire, șeful misiunii i‑a notificat reclamantului decizia de reziliere a contractului cu un preaviz cu durata de o săptămână, care începea să curgă de luni, 18 noiembrie 2019. Această scrisoare a fost trimisă reclamantului la adresa pe care o menționase, la 10 august 2019, în formularul privind datele sale personale de contact. Această adresă nu cuprindea numărul străzii.
La 19 noiembrie 2019, reclamantul a scris prin e‑mail șefului adjunct al misiunii, șefei Departamentului „Susținerea misiunii” și Serviciului de resurse umane al EUCAP Somalia, solicitând să i se transmită o adeverință de angajare și fișele de plată pentru cele două luni precedente.
La 26 noiembrie 2019, reclamantul, prin intermediul avocatei sale, a indicat consilierului juridic al EUCAP Somalia că a comunicat deja în mod complet EUCAP Somalia adresa sa în formularul privind coordonatele sale bancare, transmis la 25 septembrie 2019.
Prin scrisoarea din 3 decembrie 2019, trimisă în aceeași zi prin scrisoare recomandată cu confirmare de primire și primită de reclamant la 5 decembrie 2019, șeful misiunii i‑a notificat acestuia decizia EUCAP Somalia de reziliere a contractului, care avea următorul cuprins:
„În vederea menținerii drepturilor și intereselor [EUCAP Somalia] și în ipoteza în care ați dori să invocați lipsa validității scrisorii de [reziliere] din data de 8 noiembrie 2019, vă notificăm prin prezenta – cu toate rezervele și fără o recunoaștere a prejudiciului – decizia noastră de a pune capăt raportului de muncă dintre EUCAP Somalia și dumneavoastră cu un preaviz cu durata de o săptămână și care va începe luni 9 decembrie 2019.”
La 10 decembrie 2019, consilierul juridic al EUCAP Somalia a răspuns la e‑mailul avocatei reclamantului din 26 noiembrie 2019. În acest răspuns se preciza că, în cadrul schimburilor de corespondență dintre misiune și angajații săi, contau numai coordonatele indicate în formularul privind datele personale de contact. Astfel, i s‑a indicat reclamantului că EUCAP Somalia avea dreptul să trimită la 8 noiembrie 2019 scrisoarea din 4 noiembrie 2019 numai pe baza acestor coordonate, fără a fi necesar ca formularul bancar ulterior să fie luat în considerare în acest scop. În același e‑mail, consilierul juridic al EUCAP Somalia a adăugat că, în cazul în care reclamantul ar fi dorit să își completeze coordonatele în formularul privind datele sale personale de contact, ar fi trebuit să trimită misiunii acest formular modificat. În consecință, potrivit aceluiași e‑mail, caracterul incomplet al coordonatelor respective era considerat consecința unei culpe imputabile reclamantului.
La 16 decembrie 2019, Serviciul de resurse umane al EUCAP Somalia i‑a transmis reclamantului o adeverință de angajare care indica, pe de o parte, că exista un raport contractual de muncă între 8 septembrie și 25 noiembrie 2019 și, pe de altă parte, că respectivul contract nu a fost executat.
La 23 decembrie 2019, reclamantul, prin intermediul avocatei sale, a contestat perioada de angajare menționată în adeverință, subliniind că a primit doar o scrisoare cu data de 3 decembrie 2019, care prevedea un preaviz de o săptămână începând din data de 9 decembrie 2019. El a subliniat importanța acestei informații în raport cu utilitatea sa în vederea declarării unei perioade de angajare exacte pentru obținerea ajutorului de șomaj belgian. De asemenea, acesta a solicitat să i se comunice o copie a scrisorii din 4 noiembrie 2019, pe care nu ar fi primit‑o.
La 2 ianuarie 2020, reclamantul, prin intermediul avocatei sale, a introdus printr‑o scrisoare trimisă în special șefului de personal care acționa în calitate de șef de misiune adjunct în cadrul EUCAP Somalia o cerere, în temeiul articolului 21 din contract, privind procedura căii de atac interne nedisciplinare (denumită în continuare „calea de atac internă”), împotriva deciziei EUCAP Somalia de reziliere a contractului, astfel cum a fost notificată prin scrisoarea din 3 decembrie 2019.
Prin scrisoarea din 24 ianuarie 2020, primită de reclamant la 31 ianuarie 2020, șeful personalului EUCAP Somalia a respins cererea reclamantului din 2 ianuarie 2020, refuzând printre altele să o califice drept cale de atac internă, în măsura în care aceasta nu ar fi fost introdusă în termenul prevăzut la articolul 21.1 din contract, de o lună de la data actului contestat. Cu toate acestea, demonstrând o „preocupare pentru buna guvernanță”, acesta a arătat că acceptă să răspundă la cererea reclamantului. Astfel, el a explicat că obligația sa de diligență impunea rezilierea contractului în considerarea incapacității fizice a reclamantului în raport cu postul având în vedere situația sa medicală și starea infrastructurilor medicale din Somalia.
II.

Concluziile părților
Reclamantul solicită Tribunalului:
–
anularea scrisorii din 4 noiembrie 2019;
–
anularea scrisorii din 3 decembrie 2019;
–
anularea, în măsura în care este necesar, a deciziei din 24 ianuarie 2020;
–
obligarea EUCAP Somalia la plata retroactivă a remunerației sale până la data încetării definitive, conforme și legale a raportului contractual;
–
majorarea acestor sume cu dobândă la rata stabilită de Banca Centrală Europeană (BCE) pentru operațiunile principale de refinanțare, majorată cu 3,5 puncte procentuale;
–
obligarea EUCAP Somalia la plata cheltuielilor de judecată.
EUCAP Somalia solicită Tribunalului:
–
cu titlu principal, respingerea acțiunii în totalitate ca inadmisibilă sau, în orice caz, ca vădit nefondată;
–
cu titlu subsidiar și reconvențional, declararea nulității contractului ca urmare a unui viciu de consimțământ;
–
cu titlu cu totul subsidiar și reconvențional, pronunțarea rezoluțiunii contractului pentru forță majoră din motive medicale;
–
obligarea reclamantului la plata cheltuielilor de judecată.
III.

În drept
Înainte de a analiza acțiunea și cererea reconvențională formulată de EUCAP Somalia, este necesar să se examineze competența Tribunalului de a se pronunța asupra prezentului litigiu și să se stabilească dreptul aplicabil.
[
omissis
]
A.

Dreptul aplicabil
În înscrisurile sale și ca răspuns la o întrebare scrisă a Tribunalului cu privire la acest aspect, reclamantul subliniază că, atunci când o acțiune este introdusă în temeiul unei clauze compromisorii, dreptul care îi este aplicabil este dreptul național desemnat de contract sau de părți. În plus, acesta susține că cererea sa, în măsura în care vizează o decizie de reziliere a unui contract de muncă, trebuie să fie supusă dreptului material al muncii aplicabil. În această privință, trebuie arătat că EUCAP Somalia s‑a referit, în decizia din 24 ianuarie 2020, la dreptul belgian. Acesta adaugă că nu se opune aplicării acestui drept raportului contractual în cauză, conform articolului 3 alineatul (1) și articolului 8 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 593/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 iunie 2008 privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale (Roma I) (
JO 2008, L 177, p. 6
, denumit în continuare „Regulamentul Roma I”), cel puțin nu articolului 3 alineatul (2) și articolului 8 alineatul (4) din acest regulament. Astfel, reclamantul se prevalează de aplicarea, cu titlu principal, a clauzelor contractuale și a dreptului Uniunii și, cu titlu supletiv, a dreptului belgian și în special a Legii privind contractele de muncă din 3 iulie 1978 (
Moniteur belge
din 22 august 1978, p. 9277) (denumită în continuare „Legea privind contractele de muncă”). În plus, reclamantul afirmă că dispozițiile imperative ale dreptului belgian trebuie să primeze față de clauzele contractuale care le‑ar fi contrare.
EUCAP Somalia, la rândul său, susține că trebuie să se aplice, cu titlu principal, dreptul autonom al misiunilor civile ale Uniunii din cadrul PESC, și anume contractul, Codul de conduită și de disciplină și procedurile operaționale standard, în conformitate cu articolul 1.1 din contract. Aceasta invocă de asemenea aplicarea dreptului Uniunii și, cu titlu suplimentar, a dreptului material național aplicabil contractului, și anume, în speță, dreptul belgian, care este dreptul reședinței permanente a reclamantului, în temeiul Regulamentului Roma I și în special al articolului 8 alineatul (4) din acest regulament. De asemenea, EUCAP Somalia a afirmat în esență că aplicarea contractului în cazul unei situații pe care a prevăzut‑o trebuie să primeze înainte de toate, astfel încât Tribunalul nu are dreptul, atunci când competența sa se întemeiază pe articolul 272 TFUE, să lase neaplicată o clauză a contractului nici atunci când această clauză ar fi contrară dispozițiilor imperative ale dreptului național aplicabil contractului.
Părțile au confirmat că dreptul material național aplicabil contractului era dreptul belgian și că, pentru a se examina răspunderea contractuală eventuală a EUCAP Somalia, trebuia să se aplice, cu titlu principal, clauzele contractului și ale anexelor la acesta și, cu titlu supletiv, dreptul belgian cu privire la chestiunile neprevăzute în contract. Cu toate acestea, părțile și‑au reiterat dezacordul cu privire la supremația aplicării dispozițiilor imperative ale dreptului național aplicabil contractului asupra clauzelor care le‑ar fi contrare.
Mai întâi, trebuie amintit că, potrivit articolului 340 alineatul (1) TFUE, răspunderea contractuală a Uniunii este guvernată de legea aplicabilă contractului în cauză.
Litigiile apărute în cadrul executării unui contract trebuie soluționate în principiu pe baza clauzelor contractuale (a se vedea Hotărârea din 18 noiembrie 2015, Synergy Hellas/Comisia,
T‑106/13
,
EU:T:2015:860
, punctul
și jurisprudența citată). Interpretarea contractului în raport cu dispozițiile dreptului național aplicabil contractului nu se justifică decât în cazul unor îndoieli cu privire la conținutul contractului sau cu privire la semnificația unora dintre clauzele acestuia sau atunci când soluționarea tuturor aspectelor litigiului nu este posibilă doar pe baza contractului. Prin urmare, este necesar să se procedeze la aprecierea temeiniciei cererii introductive exclusiv în lumina clauzelor contractuale și să se recurgă la dreptul național aplicabil contractului numai dacă aceste clauze nu permit soluționarea litigiului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iulie 2017, Talanton/Comisia,
T‑65/15
, nepublicată,
EU:T:2017:491
, punctul
și jurisprudența citată).
Totuși, acest principiu nu poate face ca aplicarea clauzelor unui contract să permită părților să încalce dispozițiile imperative ale dreptului material național aplicabil de la care nu se poate deroga și în conformitate cu care obligațiile care decurg din contract trebuie să fie sau au fost executate.
Pe de altă parte, atunci când instituțiile, organele, oficiile sau agențiile Uniunii execută un contract, acestea rămân supuse obligațiilor care le revin în temeiul Cartei drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) și al principiilor generale ale dreptului Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iulie 2020, ADR Center/Comisia,
C‑584/17 P
,
EU:C:2020:576
, punctul
). Astfel, dacă părțile decid în contractul lor, prin intermediul unei clauze compromisorii, să atribuie instanței Uniunii competența de a judeca litigiile aferente acestui contract, instanța menționată va fi competentă, independent de dreptul aplicabil prevăzut în respectivul contract, să examineze eventuale încălcări ale cartei și ale principiilor generale ale dreptului Uniunii (Hotărârea din 16 iulie 2020, Inclusion Alliance for Europe/Comisia,
C‑378/16 P
,
EU:C:2020:575
, punctul
).
În cazul în care nu există prevederi în contract, instanța Uniunii trebuie, dacă este cazul, să determine dreptul aplicabil prin utilizarea normelor prevăzute de Regulamentul Roma I (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 februarie 2016, Calberson GE/Comisia,
T‑164/14 P
,
EU:T:2016:85
, punctul
).
În această privință, articolul 3 alineatele (1) și (2) din Regulamentul Roma I prevede următoarele:
„(1)   Contractul este guvernat de legea aleasă de către părți. Această alegere trebuie să fie expresă sau să rezulte, cu un grad rezonabil de certitudine, din condițiile contractuale sau din împrejurările cauzei. Prin alegerea lor, părțile pot desemna legea aplicabilă întregului contract sau numai unei părți din acesta.
(2)   Părțile pot conveni, în orice moment, să supună contractul altei legi decât cea care îl guverna anterior, fie în baza unei alegeri anterioare în temeiul prezentului articol, fie în temeiul altor dispoziții ale prezentului regulament. Orice modificare efectuată de către părți cu privire la legea aplicabilă, care intervine ulterior încheierii contractului, nu aduce atingere validității formei contractului în sensul articolului 11 și nu afectează în mod negativ drepturile terților.”
Articolul 8 din Regulamentul Roma I, aplicabil contractelor individuale de muncă, are următorul cuprins:
„(1)   Contractul individual de muncă este reglementat de legea aleasă de părți în conformitate cu articolul 3. Cu toate acestea, o astfel de alegere nu poate priva angajatul de protecția acordată acestuia în temeiul dispozițiilor de la care nu se poate deroga prin convenție în virtutea legii care, în absența unei alegeri, ar fi fost aplicabilă în temeiul alineatelor (2), (3) și (4) din prezentul articol.
(2)   În măsura în care legea aplicabilă contractului individual de muncă nu a fost aleasă de părți, contractul este reglementat de legea țării în care sau, în lipsă, din care angajatul își desfășoară în mod obișnuit activitatea în executarea contractului. În cazul în care angajatul este angajat temporar într‑o altă țară, nu se consideră că și‑a schimbat locul de desfășurare a muncii în mod obișnuit.
(3)   În cazul în care legea aplicabilă nu poate fi determinată în temeiul alineatului (2), contractul este reglementat de legea țării în care este situată unitatea angajatoare.
(4)   În cazul în care reiese din circumstanțele de ansamblu ale cazului că respectivul contract are o legătură mai strânsă cu o altă țară decât cea menționată la alineatul (2) sau (3), se aplică legea acelei alte țări.”
În speță, contractul nu specifică legea care îi este aplicabilă. Cu toate acestea, părțile sunt de acord cu privire la desemnarea dreptului belgian ca drept național aplicabil contractului. Prin urmare, în conformitate cu principiile care rezultă din articolul 3 din Regulamentul Roma I, la care face trimitere articolul 8 alineatul (1) din același regulament, dreptul belgian este dreptul național aplicabil contractului.
În orice caz, după cum arată în mod întemeiat EUCAP Somalia, fără ca reclamantul să conteste acest lucru, din ansamblul împrejurărilor rezultă că contractul prezintă legături mai strânse cu Belgia. Desigur, locul de executare prevăzut la articolul 5.1 din contract era orașul Garowe. Cu toate acestea, este cert că contractul nu a fost executat la locul detașării efective din Somalia, că reclamantul a rămas în Belgia în perioada de angajare, că are cetățenia belgiană și este rezident permanent în Belgia, că procedura de recrutare și semnarea contractului au avut loc în Belgia și, în sfârșit, că criteriul reședinței permanente pentru stabilirea dreptului aplicabil obligațiilor de securitate socială în temeiul articolului 13 din contract implică desemnarea Belgiei. Prin urmare, presupunând că trebuie aplicat articolul 8 alineatul (4) din Regulamentul Roma I în locul dispozițiilor acestuia menționate la punctul 43 de mai sus, dreptul belgian ar rămâne dreptul național aplicabil contractului.
În aceste condiții, conform jurisprudenței citate la punctul 37 de mai sus, prezentul litigiu trebuie examinat, cu titlu principal, în temeiul contractului și, cu titlu supletiv, în temeiul dreptului național belgian, cu privire la conținutul contractului sau cu privire la semnificația unora dintre clauzele acestuia sau atunci când soluționarea tuturor aspectelor litigiului nu este posibilă doar pe baza contractului. În plus, aplicarea clauzelor contractului nu poate permite părților să încalce dispozițiile imperative ale dreptului belgian de la care nu se poate deroga și în conformitate cu care obligațiile care decurg din contract trebuie să fie sau au fost executate.
B.

Cu privire la acțiune
Concluziile prezentate de reclamant cuprind, pe de o parte, o cerere prin care se solicită ca actele de notificare a preavizului și, în măsura în care este necesar, decizia din 24 ianuarie 2020 să fie declarate nule și, pe de altă parte, o cerere de despăgubire.
1.

Cu privire la admisibilitatea acțiunii
EUCAP Somalia invocă două cauze de inadmisibilitate, prima întemeiată pe lipsa de claritate și de precizie a acțiunii, iar cea de a doua întemeiată pe neepuizarea procedurii căii de atac interne prevăzute în contract.
[
omissis
]
a)

Cu privire la cauza de inadmisibilitate întemeiată pe neepuizarea procedurii căii de atac interne
EUCAP Somalia invocă inadmisibilitatea prezentei acțiuni pentru motivul că reclamantul nu ar fi introdus în prealabil o cale de atac internă în termenul de o lună prevăzut la articolul 21.1 din contract, începând de la trimiterea, la 8 noiembrie 2019, a scrisorii din 4 noiembrie 2019. În consecință, reclamantul nu ar fi epuizat procedura contractuală a căii de atac interne prevăzută la articolul 22.2 din contract.
Trebuie amintit că articolul 22.2 din contract condiționează sesizarea instanței Uniunii de epuizarea procedurii căii de atac interne prevăzute la articolul 21.1 din contract, introdusă în mod obligatoriu în termen de o lună de la data actului care aduce atingere intereselor reclamantului.
Prin urmare, admisibilitatea prezentei căi de atac trebuie apreciată prin prisma articolului 21.1 coroborat cu articolul 22 din contract. Este de competența Tribunalului să verifice, în temeiul acestor prevederi, respectarea de către reclamant a epuizării procedurii contractuale a căii de atac interne. În special, este necesar să se stabilească dacă reclamantul a introdus această cale de atac în termenul de o lună de la data deciziei care îi aduce atingere intereselor.
Astfel cum s‑a arătat la punctul 39 de mai sus, administrația Uniunii rămâne supusă obligațiilor care îi revin în temeiul cartei atunci când execută un contract.
În această privință, este necesar să se garanteze că toate aspectele de fapt și de drept pertinente pentru un litigiu sunt examinate pentru a garanta protecția jurisdicțională efectivă prevăzută la articolul 47 din cartă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iulie 2020, Inclusion Alliance for Europe/Comisia,
C‑378/16 P
,
EU:C:2020:575
, punctul
), potrivit căruia „[o]rice persoană are dreptul la un proces […] în fața unei instanțe judecătorești […] independente și imparțiale, constituită […] prin lege”.
În consecință, atunci când un contract care cuprinde o clauză compromisorie în favoarea instanței Uniunii în temeiul articolului 272 TFUE conține o prevedere potrivit căreia o parte, înainte de a sesiza Tribunalul, trebuie să epuizeze o cale de atac internă, trebuie să se garanteze că aceasta poate fi exercitată în condiții care nu privează persoana interesată de dreptul său la protecție jurisdicțională efectivă.
În plus, potrivit jurisprudenței Curții, există un principiu fundamental în ordinea juridică a Uniunii care impune ca un act care emană de la autoritățile publice să nu fie opozabil justițiabililor înainte ca aceștia să aibă posibilitatea de a lua cunoștință de el (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 ianuarie 1979, Racke,
98/78
,
EU:C:1979:14
, punctul
).
Prin urmare, referirea la data actului în cauză, prevăzută la articolul 21.1 din contract și care constituie momentul de la care începe să curgă termenul de o lună care condiționează introducerea legală în sensul contractului a unei căi de atac interne trebuie interpretată în sensul că vizează data la care reclamantul a fost în măsură să ia cunoștință în mod util de conținutul acestui act.
Pentru a stabili data luării la cunoștință de către reclamant a deciziei de reziliere a contractului, trebuie amintit că revine părții care invocă tardivitatea unei acțiuni sarcina de a face dovada datei la care a fost notificată decizia atacată și, în orice caz, a datei la care persoana interesată a luat cunoștință de aceasta, dacă este vorba despre o măsură cu caracter individual (a se vedea prin analogie Hotărârea din 29 noiembrie 2018, WL/ERCEA,
T‑493/17
, nepublicată,
EU:T:2018:852
, punctul
). În speță, sarcina acestei dovezi revine, așadar, EUCAP Somalia.
Prin scrisoarea din 2 ianuarie 2020, reclamantul a introdus, în temeiul articolului 21.1 din contract, o cale de atac internă împotriva scrisorii din 3 decembrie 2019, care echivalează cu notificarea deciziei de reziliere a contractului, adusă efectiv la cunoștința sa la 5 decembrie 2020.
Cu toate acestea, EUCAP Somalia susține că reclamantul avea deja cunoștință de decizia de reziliere a contractului de la notificarea sa efectuată prin trimiterea la domiciliu prin scrisoare recomandată cu confirmare de primire, la 8 noiembrie 2019, a scrisorii din 4 noiembrie 2019. Astfel, în temeiul articolelor 21.1 și 22.2 din contract, reclamantul ar fi trebuit să introducă o cale de atac internă împotriva acestei decizii cel târziu la 8 decembrie 2019, iar scrisoarea sa din 2 ianuarie 2020 nu poate fi considerată drept act prin care a introdus o cale de atac internă legală.
În această privință, EUCAP Somalia arată că mai multe elemente incoerente reies din dosarul aferent cererii de asistență judiciară depuse de reclamant înainte de introducerea prezentei acțiuni și care a fost respinsă de președintele Tribunalului prin Ordonanța din 9 septembrie 2020. Aceste elemente ar demonstra că acesta avea cunoștință de decizia de reziliere a contractului începând din lunile noiembrie și decembrie 2019. În special, reclamantul ar fi primit alocații de șomaj încă de la 1 decembrie 2019, în urma unei cereri pe care a adresat‑o EUCAP Somalia la 19 noiembrie 2019 pentru a obține o adeverință de angajare. Potrivit EUCAP Somalia, înscrierea la autoritățile belgiene competente în materie de șomaj trebuie să aibă loc, în principiu, în termen de opt zile de la prima zi de șomaj și necesită furnizarea către aceste autorități a dovezii deciziei de reziliere a contractului, ceea ce implică cunoașterea acestei decizii.
De asemenea, EUCAP Somalia contestă faptul că reclamantul se poate prevala de neprimirea scrisorii din 4 noiembrie 2019 pentru motivul că aceasta ar fi fost trimisă la o adresă incompletă. Astfel, această scrisoare ar fi fost trimisă la adresa indicată de reclamant în formularul privind datele sale personale de contact, singurul formular de care ar trebui să se țină cont pentru schimburile poștale efectuate între părți. Astfel, eventuala transmitere la o adresă incompletă ar fi consecința unei culpe impardonabile a reclamantului, care nu poate fi imputabilă EUCAP Somalia.
În primul rând, în ceea ce privește pretinsa cunoaștere de către reclamant, în noiembrie 2019, a conținutului scrisorii din 4 noiembrie 2019, trebuie arătat că, deși EUCAP Somalia a ales să notifice scrisoarea din 4 noiembrie 2019 prin trimiterea unei scrisori recomandate la 8 noiembrie 2019, ea nu face dovada acestei notificări, în special prin prezentarea confirmării de primire a scrisorii recomandate semnate în mod corespunzător de reclamant sau prin depunerea unui aviz privind trecerea poștașului la ultima adresă indicată de acesta. Astfel, nu se poate dovedi că scrisoarea din 4 noiembrie 2019 i‑a parvenit reclamantului în noiembrie 2019 și că, astfel, el a putut să ia cunoștință în mod util la această dată de decizia de reziliere a contractului.
În plus, faptul că reclamantul a contestat, la 23 decembrie 2019, perioada de activitate menționată în adeverința de angajare din 16 decembrie 2019 (a se vedea punctul 24 de mai sus), în măsura în care data încetării contractului menționată acolo, și anume 25 noiembrie 2019, nu corespundea datei încetării preavizului indicate în scrisoarea din 3 decembrie 2019, și că a solicitat cu această ocazie să îi fie comunicată o copie a scrisorii din 4 noiembrie 2019 la care se făcea referire în scrisoarea din 3 decembrie 2019 confirmă faptul că nu avea cunoștință despre conținutul acestei prime scrisori în decembrie 2019.
Desigur, EUCAP Somalia a trimis această scrisoare la adresa menționată de reclamant în formularul privind datele sale personale de contact și părțile nu contestă că o astfel de adresă avea un caracter incomplet, întrucât reclamantul nu menționase numărul străzii.
Cu toate acestea, pe de o parte, din dosar reiese că reclamantul transmisese EUCAP Somalia, anterior trimiterii în litigiu, o adresă completă, inclusiv numărul străzii, în alte două formulare, unul privind indicarea identității unui succesor în caz de deces, transmis în același timp cu formularul privind datele sale personale de contact, iar celălalt privind coordonatele sale bancare, transmis prin e‑mail la 25 septembrie 2019.
Astfel, EUCAP Somalia ar fi putut, acționând cu diligență, să permită reclamantului să ia cunoștință în mod util de conținutul scrisorii din 4 noiembrie 2019, căutând adresa completă a acestuia, care figura în informațiile pe care le furnizase. În consecință, în împrejurările specifice ale speței, EUCAP Somalia nu se poate prevala de faptul că reclamantul i‑a transmis, în formularul privind datele sale personale de contact, o adresă care nu menționează numărul străzii.
În ceea ce privește, pe de altă parte, argumentele EUCAP Somalia întemeiate pe dosarul de asistență judiciară al reclamantului, este adevărat că din acest dosar reiese că reclamantul a beneficiat de o alocație de șomaj plătită de autoritățile belgiene competente pentru întreaga lună decembrie. Cu toate acestea, documentul care face dovada acestei plăți datează din 16 ianuarie 2020. De asemenea, din lectura căii de atac interne introduse de reclamant la 2 ianuarie 2020 rezultă că, la acea dată, acesta preciza că nu este beneficiarul acestor alocații din cauza caracterului incomplet al dosarului său administrativ. În consecință, nu se poate exclude ca alocația de șomaj să fi fost plătită în mod retroactiv începând de la o dată ulterioară datei de 2 ianuarie 2020 și pe baza adeverinței de angajare trimise de EUCAP Somalia reclamantului la 16 decembrie 2019, în care se menționează o dată de încetare a perioadei de activitate identică cu cea a încetării preavizului menționată în scrisoarea din 4 noiembrie 2019. Prin urmare, nu se poate deduce cu suficientă certitudine din această plată retroactivă că reclamantul a putut, înainte de 16 sau de 23 decembrie 2019 sau chiar înainte de 2 ianuarie 2020, să informeze autoritățile belgiene despre decizia de reziliere a contractului astfel cum a fost notificată prin scrisoarea din 4 noiembrie 2019.
De asemenea, comunicarea de către reclamant a coordonatelor sale complete către EUCAP Somalia, la 26 noiembrie 2019, nu permite să se considere că, la data respectivă, acesta avea cunoștință de scrisoarea din 4 noiembrie 2019. Această reînștiințare a EUCAP Somalia de către reclamant, pentru a se asigura că orice notificare a fost sau urma să fie trimisă la adresa corectă, se poate explica prin conținutul informațiilor pe care le primise în cadrul întrevederii din 14 octombrie 2019, care implică așteptarea notificării ulterioare la domiciliul său a unei decizii a EUCAP Somalia. Astfel, cu ocazia acestei întrevederi, EUCAP Somalia l‑a informat pe reclamant că această etapă nu avea ca finalitate, din partea sa, adoptarea imediată a unei decizii privind contractul, ci urmărea mai degrabă să îi ofere ocazia de a primi explicații cu privire la condițiile de viață de la locul de muncă, de a formula observații și întrebări și de a fi informat că EUCAP Somalia va lua legătura cu el în continuare în termen de o săptămână. Astfel, această comunicare este susceptibilă în sine să demonstreze că reclamantul avea cunoștință de scrisoarea din 4 noiembrie 2019 la data de 26 noiembrie 2019.
Având în vedere toate cele ce precedă, trebuie să se concluzioneze că EUCAP Somalia nu a făcut dovada faptului că reclamantul a luat cunoștință în mod util, în noiembrie 2019, de conținutul scrisorii din 4 noiembrie 2019. În plus, din dosar reiese că reclamantului i s‑a dat posibilitatea să ia cunoștință în mod util de aceasta la data de 31 ianuarie 2020, dată la care scrisoarea menționată i‑a fost comunicată în mod efectiv de EUCAP Somalia în anexa la decizia din 24 ianuarie 2020.
În al doilea rând, în ceea ce privește data luării efective la cunoștință de către reclamant a conținutului scrisorii din 3 decembrie 2019, părțile nu contestă că decizia de reziliere a contractului a fost notificată reclamantului prin trimiterea, la adresa completă, a acestei scrisori, primită și adusă la cunoștința sa în mod corespunzător la 5 decembrie 2019.
În consecință, întrucât decizia de reziliere a contractului, astfel cum a fost notificată prin scrisoarea din 3 decembrie 2019, era o măsură individuală care îi aducea atingere reclamantului, acesta era îndreptățit să se prevaleze de articolul 21.1 din contract și să introducă o cale de atac prin scrisoarea din 2 ianuarie 2020, cale de atac care trebuie calificată drept cale de atac internă împotriva acestei decizii.
Din moment ce această cale de atac internă a fost introdusă de reclamant în luna în care a luat cunoștință de scrisoarea din 3 decembrie 2019 care îl prejudiciază, în conformitate cu articolul 21.1 din contract, prezenta acțiune, introdusă conform articolului 22.2 din contract, este admisibilă. În consecință, trebuie respinsă cauza de inadmisibilitate invocată de EUCAP Somalia în această privință.
2.

Cu privire la încălcările care afectează actele de notificare a preavizului și decizia din 24 ianuarie 2020
În cadrul acțiunii sale, reclamantul nu contestă decizia de reziliere a contractului ca atare sau, cu alte cuvinte, dreptul EUCAP Somalia de a pune capăt raportului de muncă.
Reclamantul solicită, în schimb, ca actele de notificare a preavizului și, în măsura în care este necesar, decizia din 24 ianuarie 2020 să fie declarate nule, întrucât ar încălca mai multe prevederi ale contractului, precum și dreptul Uniunii și, eventual, dreptul național aplicabil.
a)

Cu privire la actele de notificare a preavizului
În susținerea cererii sale de declarare a nulității actelor de notificare a preavizului, reclamantul invocă în esență, în primul rând, încălcarea obligației de motivare, în al doilea rând, în ceea ce privește în special scrisoarea din 4 noiembrie 2019, „lipsa de efecte și de validitate” a acestei scrisori, precum și încălcarea articolului 21 din contract și a dreptului de a fi ascultat în cadrul procedurii căii de atac interne, în al treilea rând, încălcarea articolului 18.1 și a articolului 17.2 din contract și, în al patrulea rând, încălcarea legii privind contractele de muncă în ipoteza în care ar fi aplicabil dreptul belgian.
Tribunalul va examina succesiv primele trei critici formulate de reclamant. În ceea ce privește cea de a patra critică, aceasta a fost invocată în esență în susținerea celei de a doua și a celei de a treia critici și va fi examinată în acest context.
[
omissis
]
1)

Cu privire la lipsa de efecte și de validitate a notificării deciziei de reziliere a contractului prin scrisoarea din 4 noiembrie 2019 și cu privire la încălcarea dreptului de a fi ascultat prevăzut la articolul 21 din contract
Reclamantul solicită declararea nulității scrisorii din 4 noiembrie 2019 în măsura în care aceasta i‑ar fi fost comunicată abia prin intermediul deciziei de respingere a căii sale de atac interne. În susținerea acestei argumentații, pe de o parte, el invocă faptul că scrisoarea respectivă nu i‑a fost notificată în mod legal și nu îndeplinește condițiile de validitate formală impuse în această privință de dreptul belgian. Pe de altă parte, el invocă încălcarea de către EUCAP Somalia a articolului 21 din contract și a dreptului de a fi ascultat în cadrul procedurii căii de atac interne.
În ceea ce privește legalitatea notificării scrisorii din 4 noiembrie 2019, reclamantul susține că trimiterea acestei scrisori este nelegală întrucât a fost efectuată la 8 noiembrie 2019 prin intermediul unei scrisori recomandate trimise la o adresă incompletă. El adaugă că simpla dovadă a plății unei scrisori recomandate nu este suficientă pentru a dovedi trimiterea și că dovada efectivă în dreptul belgian este cea a primirii scrisorii. De asemenea, comunicarea ulterioară de către EUCAP Somalia, în ianuarie 2020, a scrisorii din 4 noiembrie 2019 nu ar putea echivala cu regularizarea trimiterii inițiale a acestei scrisori la o adresă greșită și, prin urmare, nu ar putea justifica o aplicare retroactivă a preavizului pe care îl stabilește.
În consecință, scrisoarea din 4 noiembrie 2019 ar trebui considerată nulă și neavenită, iar preavizul cu durata de o săptămână pe care îl stabilește ar fi lovit de nulitate absolută, fără a putea, prin urmare, să producă efecte la data prevăzută, în temeiul articolului 37 alineatul (1) al patrulea paragraf din Legea privind contractele de muncă. Reclamantul mai precizează că această nulitate vizează numai notificarea concedierii prin intermediul preavizului, fără însă ca aceasta să afecteze existența concedierii, astfel încât scrisoarea din 4 noiembrie 2019 nu îi poate fi opusă pentru a se contesta cererea sa de acordare în beneficiul său a unei indemnizații compensatorii pentru lipsa preavizului.
EUCAP Somalia consideră, la rândul său, că reclamantul a fost informat oficial despre rezilierea contractului prin primirea probabilă a scrisorii din 4 noiembrie 2019 în urma trimiterii din 8 noiembrie 2019. De asemenea, ea arată că această scrisoare a fost comunicată reclamantului printr‑o scrisoare recomandată cu confirmare de primire notificată la adresa pe care el însuși a indicat‑o în formularul privind datele personale de contact completat la 10 august 2019. Prin urmare, în temeiul dreptului muncii belgian și în special al articolului 37 alineatul (1) din Legea privind contractele de muncă, notificarea scrisorii menționate ar fi valabilă, în măsura în care caracterul incomplet al adresei menționate pe aceasta ar fi imputabil unei culpe nescuzabile a reclamantului. În orice caz, EUCAP Somalia susține că, prin trimiterea scrisorii din 3 decembrie 2019, aceasta a regularizat notificarea preavizului.
În speță, contractul nu conține prevederi de natură să soluționeze direct partea din litigiu referitoare la respectarea normelor de validitate formală aplicabile notificării reclamantului cu privire la decizia de reziliere a contractului de către EUCAP Somalia. În consecință, în temeiul jurisprudenței citate la punctul 37 de mai sus, trebuie aplicate normele dreptului belgian pentru a se examina temeinicia argumentelor invocate de reclamant în cadrul prezentei critici.
Articolul 40 alineatul (2) al doilea paragraf din Legea privind contractele de muncă coroborat cu articolul 37 alineatul (1) din această lege prevede printre altele că, în cazul concedierii de către angajator, notificarea concedierii nu poate fi făcută, sub sancțiunea nulității, decât prin scrisoare recomandată la poștă, care produce efecte în a treia zi lucrătoare de la data expedierii ori printr‑un act al unui executor judecătoresc.
În această privință, mai întâi, revine angajatorului sarcina de a dovedi că scrisoarea recomandată a ajuns la destinatarul său. Atunci când notificarea preavizului se face prin scrisoare recomandată la poștă, scrisoarea trebuie trimisă la adresa exactă. Trimisă la o adresă greșită, scrisoarea recomandată nu poate avea efect. Ineficiența notificării nu poate fi acoperită prin transmiterea unei copii a scrisorii lucrătorului. Astfel, notificarea unui preaviz efectuată prin scrisoare recomandată este nulă dacă adresa care figurează pe recipisa de depunere este inexactă (Curtea pentru Litigii de Muncă din Bruxelles, hotărârea din 7 noiembrie 2016, nr. 2015/AB/742). Pe de altă parte, simpla prezentare de către angajator a unei dovezi privind plata unei scrisori recomandate nu este suficientă (a se vedea în acest sens Curtea pentru Litigii de Muncă din Bruxelles, hotărârea din 22 aprilie 2016, nr. 2014/AB/765).
Apoi, preavizul trebuie notificat, sub sancțiunea nulității, la ultima adresă de care angajatorul avea cunoștință [arbeidshof Brussel (Curtea pentru Litigii de Muncă din Bruxelles), hotărârea din 19 octombrie 2012, nr. 2011/AB/1014]. Cu alte cuvinte, dacă notificarea preavizului a fost făcută la o adresă greșită, în condițiile în care angajatorul cunoștea sau ar fi trebuit să cunoască noua adresă, această notificare este nelegală, iar angajatorul datorează o indemnizație de preaviz (Curtea pentru Litigii de Muncă din Gent, hotărârea din 14 noiembrie 2011, J. T. T. 2012, 1124, 1589). Cu toate acestea, nu se poate reproșa unui angajator că nu s‑a conformat obligației de notificare a preavizului la adresa corectă atunci când trimiterea a fost efectuată la o adresă incorectă din cauza unei greșeli sau a unei neglijențe a lucrătorului (Curtea pentru Litigii de Muncă din Liège, hotărârea din 2 martie 2005, J. T. T. 2005, 926, 383). În această privință, angajatul este obligat să își informeze angajatorul în timp util cu privire la schimbarea adresei. Astfel, s‑a statuat că, în cazul în care lucrătorul nu a făcut dovada faptului că și‑a înștiințat angajatorul despre schimbarea adresei, preavizul transmis la vechea adresă a lucrătorului a fost notificat în mod valabil, astfel încât termenul de preaviz a început să curgă la data stabilită de angajator (Curtea pentru Litigii de Muncă din Liège, hotărârea din 14 ianuarie 2004, nr. 27.452-98). Cu toate acestea, nu este exclus ca angajatorul să poată ține seama de alte indicii sau de adrese furnizate de angajat într‑un alt context (a se vedea în acest sens Curtea pentru Litigii de Muncă din Bruxelles, hotărârea din 2 martie 2005, J. T. T. 2005, 926, 383).
De asemenea, consecința, în dreptul belgian, a unei erori săvârșite de angajator în scrierea adresei angajatului la trimiterea unei scrisori de reziliere a unui contract de muncă este nulitatea absolută a preavizului indicat în această scrisoare, care nu poate fi acoperită de lucrător. Concedierea este în acest caz imediată, în afară de cazul în care judecătorul consideră după un termen rezonabil că părțile au renunțat la dreptul lor de a se prevala de concedierea imediată (Curtea de Casație, hotărârea din 28 ianuarie 2008, R. G. nr. S.07.0056.N; a se vedea de asemenea Curtea pentru Litigii de Muncă din Bruxelles, hotărârea din 7 noiembrie 2016, nr. 2015/AB/742). Cu alte cuvinte, nulitatea preavizului nu afectează existența concedierii (Curtea de Casație, hotărârea din 6 ianuarie 1997, J. T. T. 1997, 119). Lucrătorul care deține un preaviz nul poate, de îndată ce are cunoștință de nulitatea preavizului, în special să se prevaleze de concediere și să solicite plata imediată a indemnizației compensatorii pentru lipsa preavizului sau să continue executarea contractului până la încheierea preavizului notificat în mod nelegal și să invoce la scadență dreptul la o indemnizație compensatorie pentru lipsa preavizului (Curtea pentru Litigii de Muncă din Liège, hotărârea din 15 ianuarie 2008, J. T. T. 2008, 1004, 160).
În sfârșit, atât timp cât lucrătorul nu a invocat nulitatea preavizului pentru a se prevala de concedierea imediată, angajatorul îi poate notifica un nou preaviz conform cerințelor legale (Curtea pentru Litigii de Muncă din Liège, hotărârea din 15 ianuarie 2008, R. G. nr. 8356/2007, și hotărârea din 17 octombrie 2013, nr. 2012/AL/332). Într‑o astfel de ipoteză, conform articolului 37/1 din Legea privind contractele de muncă, termenul de preaviz începe să curgă din lunea care urmează după săptămâna în care a fost notificat noul preaviz.
În speță, în primul rând, s‑a constatat la punctele 67-78 de mai sus, pe de o parte, că EUCAP Somalia nu a făcut dovada cursului efectiv pe care l‑a dat notificării scrisorii din 4 noiembrie 2019, în special prin prezentarea unei confirmări de primire semnate în mod corespunzător de reclamant sau prin depunerea unui aviz de trecere a poștașului la ultima adresă indicată de acesta, și, pe de altă parte, că nu se poate stabili dacă această scrisoare i‑a permis reclamantului să ia cunoștință în mod util la data de 8 noiembrie 2019 de decizia de reziliere a contractului și de preavizul stabilit în acest sens.
În aceste condiții, în temeiul jurisprudenței citate la punctul 105 de mai sus, notificarea scrisorii din 4 noiembrie 2019, trimisă la o adresă greșită, astfel cum atestă recipisa de trimitere care menționează o adresă incompletă, este afectată de o neregularitate care determină nulitatea absolută a preavizului indicat în această scrisoare, care nu poate fi regularizată prin comunicarea ulterioară către reclamant, la 24 ianuarie 2020, a scrisorii menționate de către EUCAP Somalia.
În al doilea rând, reiese de asemenea din cuprinsul punctului 73 de mai sus că EUCAP Somalia a trimis scrisoarea din 4 noiembrie 2019 la o adresă incompletă, ca urmare a omisiunii culpabile din partea reclamantului a menționării numărului străzii în formularul privind datele sale personale de contact.
Este adevărat că, potrivit dreptului belgian menționat la punctul 106 de mai sus, această omisiune culpabilă a reclamantului ar putea fi de natură să exonereze EUCAP Somalia de răspunderea sa de a nu se fi conformat obligației de notificare a preavizului la adresa exactă a reclamantului. Cu toate acestea, astfel cum s‑a constatat la punctul 74 de mai sus, reclamantul comunicase EUCAP Somalia, anterior trimiterii în litigiu, adresa sa completă într‑un formular privind indicarea identității unui având‑cauză în caz de deces, transmis în același timp cu formularul privind datele sale personale de contact, precum și într‑un formular privind coordonatele sale bancare. În aceste condiții, EUCAP Somalia, care avea acces la aceste informații, ar fi putut căuta adresa cea mai completă a reclamantului printre celelalte informații furnizate de acesta din urmă. Prin urmare, neglijența reclamantului nu este, în aceste împrejurări, de natură să exonereze EUCAP Somalia de răspunderea sa pentru neregularitatea notificării scrisorii din 4 noiembrie 2019 și, în consecință, să se opună nulității preavizului stabilit prin această scrisoare.
În al treilea rând, trebuie subliniat că EUCAP Somalia a adresat reclamantului o a doua scrisoare de notificare, la 3 decembrie 2019, prin care îl informa despre decizia de reziliere a contractului „cu un preaviz cu durata de o săptămână și care va începe luni, 9 decembrie 2019”. Reclamantul nu contestă că a primit și că a luat cunoștință de conținutul acestei scrisori, trimisă prin scrisoare recomandată la adresa sa completă. Astfel, în temeiul jurisprudenței citate la punctul 108 de mai sus, trebuie să se considere că scrisoarea din 3 decembrie 2019 presupune, la data primirii acesteia de către reclamant, 5 decembrie 2019, rectificarea de către EUCAP Somalia a erorii pe care a săvârșit‑o cu ocazia notificării preavizului prin scrisoarea din 4 noiembrie 2019.
În ceea ce privește argumentul reclamantului invocat în etapa răspunsurilor sale scrise la întrebările Tribunalului și prin care acesta contestă legalitatea celui de al doilea preaviz din cauza caracterului său condiționat, trebuie amintit că, potrivit articolului 84 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, invocarea de motive noi pe parcursul procesului este interzisă, cu excepția cazului în care acestea se întemeiază pe elemente de drept și de fapt care au apărut în cursul procedurii. Potrivit jurisprudenței, această dispoziție se aplică și obiecțiilor sau argumentelor (a se vedea Hotărârea din 14 iulie 2021, AQ/eu‑LISA,
T‑164/19
, nepublicată,
EU:T:2021:456
, punctul
și jurisprudența citată). Cu toate acestea, un motiv sau chiar un argument care constituie dezvoltarea unui motiv enunțat anterior, direct sau implicit, în cererea de sesizare și care prezintă o legătură strânsă cu acesta trebuie declarat admisibil (a se vedea Hotărârea din 15 decembrie 2021, Oltchim/Comisia,
T‑565/19
,
EU:T:2021:904
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, este necesar să se arate, pe de o parte, că argumentul sus-menționat nu se întemeiază pe elemente care ar fi apărut în cursul procedurii și, pe de altă parte, că acesta nu prezintă o legătură strânsă cu un argument enunțat în cererea introductivă. Pe de altă parte, deși acest argument a fost formulat în cadrul răspunsului reclamantului la o întrebare a Tribunalului, trebuie să se constate că el depășește sfera acestei întrebări (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 7 februarie 2019, RK/Consiliul,
T‑11/17
,
EU:T:2019:65
, punctul
). În consecință, acest argument trebuie respins ca inadmisibil.
Din toate aceste elemente reiese că scrisoarea din 4 noiembrie 2019 a fost notificată în mod nelegal reclamantului de EUCAP Somalia, întrucât aceasta nu a respectat condițiile de validitate formală stabilite în această privință de dreptul belgian, ceea ce determină nulitatea absolută a preavizului pe care îl stabilește. În schimb, reiese de asemenea că EUCAP Somalia a rectificat această eroare începând cu notificarea legală a scrisorii din 3 decembrie 2019, care produce, așadar, efecte depline în privința reclamantului.
În consecință, trebuie admis motivul reclamantului întemeiat pe lipsa de efecte și de validitate a notificării prin scrisoarea din 4 noiembrie 2019 a deciziei de reziliere a contractului, în susținerea primului capăt de cerere, fără a fi necesar să se statueze asupra argumentului său întemeiat pe încălcarea articolului 21 din contract și a dreptului său contractual de a fi ascultat. Astfel, acest argument a fost invocat în susținerea primului capăt de cerere, care este admis. Pe de altă parte, nicio cerere de despăgubire nu este asociată acestei pretinse încălcări.
2)

Cu privire la încălcarea articolelor 17.2 și 18.1 din contract
Pe de o parte, reclamantul apreciază că, din moment ce nu i s‑a oferit posibilitatea de a lucra efectiv, prestația sa de muncă nu poate fi considerată o prestație de muncă necorespunzătoare și nu se poate concluziona că nu a făcut dovada unor calități profesionale suficiente pentru post în sensul articolului 17.2 din contract. Astfel, EUCAP Somalia nu ar fi trebuit să aplice articolul 17.2 din contract, ci articolul 18.1 din acesta, care prevede dreptul uneia sau alteia dintre părți de a pune capăt contractului în orice moment, cu respectarea unui preaviz de o lună. Prin faptul că a decis să aplice un preaviz de o săptămână, EUCAP Somalia ar fi încălcat atât termenii articolului 17.2 din contract, care nu prevede un preaviz obligatoriu, cât și ai articolului 18.1 din acesta, care prevede un preaviz de o lună.
Pe de altă parte, reclamantul subliniază că dreptul belgian interzice, sub sancțiunea nulității, să se deroge de la înlăturarea clauzelor de probă din contractele de muncă de la 1 ianuarie 2014. Aplicat în speță, acest principiu ar determina nulitatea articolului 17.2 din contract, pe care EUCAP Somalia s‑a întemeiat în rezilierea contractului. În consecință, clauza de probă prevăzută la articolul 17.2 din contract ar trebui să fie lipsită de efecte și doar articolul 18.1 din contract, care prevede un preaviz de o lună, ar fi trebuit să fie aplicat. De asemenea, reclamantul amintește că pretinsa neregularitate a notificării scrisorii din 4 noiembrie 2019 ar avea drept consecință să determine, în temeiul dreptului belgian, nulitatea preavizului cu durata de o săptămână pe care îl stabilește. Reclamantul susține că, într‑un asemenea caz, acest drept implică încetarea imediată a contractului în schimbul plății unei indemnizații compensatorii pentru lipsa preavizului.
Prin urmare, decizia de reziliere a contractului, astfel cum a fost notificată prin scrisorile din 4 noiembrie și din 3 decembrie 2019, ar fi nulă pentru încălcarea atât a clauzelor contractuale, cât și a dispozițiilor dreptului belgian.
La rândul său, EUCAP Somalia amintește că, la momentul deciziei de reziliere a contractului, reclamantul se afla în perioada de probă pentru o durată de trei luni, de la 8 septembrie la 8 decembrie 2019. În consecință, articolul 17.2 din contract ar constitui unicul temei contractual al deciziei de reziliere a contractului.
În această privință, mai întâi, deși EUCAP Somalia recunoaște că dreptul belgian al muncii nu mai cuprinde dispoziții referitoare la perioada de probă, ea apreciază totuși că Tribunalul nu ar avea dreptul, atunci când competența sa se întemeiază pe articolul 272 TFUE, să lase neaplicată o clauză a contractului, chiar dacă această clauză s‑ar dovedi contrară dreptului național aplicabil contractului, din moment ce aplicarea clauzelor liber încheiate între ea și reclamant ar trebui să prevaleze. Astfel, ar trebui să se aplice articolul 17.2 din contract în pofida desemnării dreptului belgian ca drept aplicabil contractului.
În continuare, EUCAP Somalia consideră că nu a săvârșit nicio eroare atunci când a considerat că, în temeiul acestui articol, din cauza contraindicațiilor medicale, reclamantul nu prezenta capacitatea fizică necesară pentru buna executare a contractului.
În sfârșit, ea subliniază că a aplicat totuși dreptul belgian cu titlu complementar și că a stabilit, în acest context, un termen de preaviz de o săptămână, în conformitate cu articolul 37 alineatul (2) și cu articolul 40 alineatul (2) din Legea privind contractele de muncă, deși articolul 17.2 din contract nu îi impunea acest lucru. EUCAP Somalia a mai precizat că mecanismul instituit la articolul 17.2 din contract, în măsura în care prevede posibilitatea încetării unilaterale a contractului în cursul primelor trei luni ale raportului contractual, se apropie de dreptul belgian, care permite încetarea unilaterală a unui contract de muncă pe durată determinată în cursul primei jumătăți a duratei convenite a contractului, în limita primelor șase luni.
În speță, în ceea ce privește dreptul belgian, aplicabil contractului (a se vedea punctul 45 de mai sus), pe de o parte, Legea privind introducerea unui statut unic între muncitori și angajați în ceea ce privește termenele de preaviz și ziua lipsă, precum și măsurile aferente din 26 decembrie 2013 (
Moniteur belge
din 31 decembrie 2013, p. 104147) a înlăturat dreptul de a prevedea, începând de la 1 ianuarie 2014, o clauză de probă în contractele de muncă. Această înlăturare este valabilă sub sancțiunea nulității relative a oricărei clauze contrare în temeiul articolului 6 din Legea privind contractele de muncă, care prevede că orice clauză contrară dispozițiilor legii și decretelor de punere în aplicare a acesteia este nulă în măsura în care urmărește restrângerea drepturilor lucrătorilor sau agravarea obligațiilor acestora. Pe de altă parte, aceasta a introdus posibilitatea atât a angajatorului, cât și a lucrătorului, în prima jumătate a duratei prevăzute de un contract de muncă pe durată determinată și în limita a șase luni, de a rezilia contractul cu respectarea unor noi termene de preaviz, prevăzute la articolul 37/2 alineatul 1 din Legea privind contractele de muncă.
Aceste dispoziții legale belgiene, care organizează și asigură protecția lucrătorilor, au, așadar, o natură imperativă.
În al treilea rând, este adevărat că părțile au convenit în mod liber cu privire la existența unei perioade de probă de trei luni, de la 8 septembrie la 8 decembrie 2019, și cu privire la termenii articolului 17.2 din contract, care prevăd, în acest scop, o clauză de probă.
Cu toate acestea, trebuie arătat că această clauză de probă convenită în mod liber între părți nu prevede un preaviz în cazul rezilierii contractului în perioada de probă avută în vedere, restrângând astfel drepturile reclamantului și extinzând obligațiile sale cu încălcarea articolelor 6 și 37/2 din Legea privind contractele de muncă.
Or, astfel cum rezultă din cuprinsul punctului 45 de mai sus, clauza de probă menționată nu poate să împiedice, sub sancțiunea nulității, dispozițiile imperative ale dreptului material belgian al muncii aplicabil contractului.
În consecință, astfel cum solicită în esență reclamantul, este necesar să se declare nulă clauza de probă prevăzută între părți la articolul 17.2 din contract și să se înlăture aplicarea acesteia în vederea soluționării prezentului litigiu.
Astfel, este adevărat că aplicarea în speță a articolului 40 alineatul (2) din Legea privind contractele de muncă coroborat cu articolul 37 alineatul (1) și cu articolele 37/1 și 37/2 din legea menționată impunea EUCAP Somalia să respecte un termen de preaviz cu durata de o săptămână, reclamantul aparținând categoriei lucrătorilor cu o vechime mai mică de trei luni.
Cu toate acestea, din coroborarea articolelor 6, 37/2 și 40 din Legea privind contractele de muncă rezultă că cocontractanții unui contract de muncă pe durată determinată pot prevedea o clauză potrivit căreia rezilierea acestui contract rămâne supusă unui preaviz derogatoriu mai lung decât cel prevăzut în temeiul articolului 37/2 din această lege, din moment ce o astfel de clauză ar multiplica drepturile și ar reduce obligațiile lucrătorului.
Aceasta este situația din speță. Astfel, trebuie amintit că articolul 18.1 din contract, ai cărui termeni sunt reproduși la punctul 5 de mai sus, prevedea posibilitatea încetării unilaterale a contractului cu respectarea unui termen de preaviz cu durata de o lună.
În consecință, trebuie să se concluzioneze că EUCAP Somalia ar fi trebuit să aplice preavizul prevăzut la articolul 18.1 din contract, acest preaviz fiind mai protector pentru reclamant decât cel de o săptămână prevăzut în temeiul dispozițiilor Legii privind contractele de muncă.
Prin urmare, trebuie admisă critica reclamantului întemeiată pe încălcarea articolelor 17.2 și 18.1 din contract, fără a fi necesară pronunțarea cu privire la argumentele suplimentare ale reclamantului invocate în această privință.
În ceea ce privește consecințele acestei încălcări asupra scrisorii din 3 decembrie 2019, trebuie amintit că EUCAP Somalia a notificat în mod legal decizia de reziliere a contractului prin trimiterea scrisorii din 3 decembrie 2019, primită de reclamant la 5 decembrie 2019 (a se vedea punctul 113 de mai sus). Astfel, decizia de reziliere a contractului a devenit legală, valabilă și opozabilă reclamantului la data de 5 decembrie 2019, iar această decizie a rămas definitivă la sfârșitul preavizului aplicabil. De asemenea, din articolul 40 alineatul (2) din Legea privind contractele de muncă rezultă în esență că, în dreptul belgian, în cazul în care o concediere cu preaviz este notificată în mod valabil printr‑un înscris care menționează o durată a preavizului, însă această durată este insuficientă, preavizul nu este nul. Prin urmare, nerespectarea preavizului contractual determină aplicarea duratei preavizului de o lună prevăzută contractual la articolul 18.1 din contract, în locul preavizului legal de o săptămână stabilit în această scrisoare.
[
omissis
]
IV.

Concluzie cu privire la întregul litigiu
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, pe de o parte, trebuie admise obiecțiile reclamantului întemeiate pe lipsa de efecte și de validitate a notificării prin scrisoarea din 4 noiembrie 2019 a deciziei de reziliere a contractului și pe încălcarea articolelor 17.2 și 18.1 din contract. Prin urmare, trebuie să se concluzioneze că reclamantul are dreptul la remunerația sa pentru perioada cuprinsă între 26 noiembrie și 8 decembrie 2019 și la o indemnizație compensatorie pentru lipsa preavizului în acest temei. În consecință, acțiunea este admisă în ceea ce privește primul și cel de al patrulea capăt de cerere și este respinsă în rest. Pe de altă parte, se respinge cererea reconvențională formulată de EUCAP Somalia, formulată cu titlu subsidiar.
V.

Cheltuieli
Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât EUCAP Somalia a căzut în pretenții cu privire la cea mai mare parte a motivelor, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor reclamantului.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a șaptea)
declară și hotărăște:

1)
Anulează notificarea preavizului care figurează în scrisoarea din 4 noiembrie 2019.

2)
Rezilierea contractului încheiat între EUCAP Somalia și JC la 21 august 2019 este legală, valabilă și opozabilă acestuia la data de 5 decembrie 2019 și produce efecte definitive la încheierea preavizului de o lună începând din 9 decembrie 2019 conform articolului 18.1 din acest contract.

3)
Obligă EUCAP Somalia la plata către JC, pe de o parte, a unei sume corespunzătoare remunerației sale, astfel cum este definită la articolul 12.2 din contractul menționat, cu excepția diurnei menționate la articolul 15 din contract, pentru perioada cuprinsă între 26 noiembrie și 8 decembrie 2019 inclusiv și, pe de altă parte, a unei sume corespunzând unei indemnizații compensatorii pentru lipsa preavizului de o lună egală cu remunerația, pentru perioada cuprinsă între 9 decembrie 2019 și 9 ianuarie 2020, aceste sume fiind majorate cu dobânda legală în aplicarea dreptului belgian.

4)
Respinge în rest acțiunea.

5)
Respinge cererea reconvențională formulată de EUCAP Somalia.

6)
Obligă EUCAP Somalia la plata cheltuielilor de judecată.

Da Silva Passos
Truchot
Sampol Pucurull
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 13 iulie 2022.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza
(
)	Sunt redate numai punctele din prezenta hotărâre a căror publicare este considerată utilă de către Tribunal.