CELEX: 62020CJ0414
Predhodno odločanje
Nujni postopek predhodnega odločanja
Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah
Evropski nalog za prijetje
Okvirni sklep 2002/584/PNZ
Postopki predaje med državami članicami
Člen 6(1) in člen 8(1)(c)
Evropski nalog za prijetje, izdan na podlagi nacionalnega akta o uvedbi preiskave
Pojem ,nalog za prijetje ali katera koli druga izvršljiva sodna odločba z enakim učinkom‘
Neobstoj nacionalnega naloga za prijetje
Posledice
Učinkovito sodno varstvo
Člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 6(1) in člena 8(1)(c) Okvirnega sklepa Sveta z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami (2002/584/PNZ) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 34), kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom Sveta 2009/299/PNZ z dne 26. februarja 2009 (
UL 2009, L 81, str. 24
), (v nadaljevanju: Okvirni sklep 2002/584), ter člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).
Predlog je bil vložen v okviru kazenskega postopka, ki se vodi zoper osebo MM in v katerem se za to, da bi se ugodilo predlogu za ponovno preučitev ukrepa pripora, odrejenega zoper to osebo, izpodbija veljavnost evropskega naloga za prijetje, izdanega zoper isto osebo.
Pravni okvir
Pravo Unije
Člen 1 Okvirnega sklepa 2002/584, naslovljen „Opredelitev evropskega naloga za prijetje in obveznost njegove izvršitve“, določa:
„1.   Evropski nalog za prijetje je sodna odločba, ki jo izda država članica z namenom prijetja in predaje zahtevane osebe s strani druge države članice z namenom uvesti kazenski postopek ali izvršiti kazen zapora ali ukrep, vezan na odvzem prostosti.
2.   Države članice izvršijo vsak evropski nalog za prijetje na osnovi načela medsebojnega priznavanja in v skladu z določbami tega okvirnega sklepa.
3.   Ta okvirni sklep ne spreminja obveznosti, ki izhajajo iz spoštovanja temeljnih pravic in temeljnih pravnih načel iz člena 6 [PEU].“
Člen 6 tega okvirnega sklepa, naslovljen „Opredelitev pristojnih pravosodnih organov“, določa:
„1.   Odreditveni pravosodni organ je pravosodni organ odreditvene države članice, ki je po pravu te države pristojen za odreditev evropskega naloga za prijetje.
2.   Izvršitveni pravosodni organ je pravosodni organ izvršitvene države članice, ki je po pravu te države pristojen za izvršitev evropskega naloga za prijetje.
3.   Vsaka država članica obvesti Generalni sekretariat Sveta, kateri sodni organ je pristojen po njenem pravu.“
Člen 8 navedenega okvirnega sklepa, naslovljen „Vsebina in oblika evropskega naloga za prijetje“, v odstavku 1(c) določa:
„Evropski nalog za prijetje vsebuje naslednje podatke, podane v skladu z obrazcem v prilogi:
[…]
(c)
dokazilo o izvršljivi sodbi, nalogu za prijetje ali katerikoli drugi izvršljivi sodni odločbi z enakim učinkom, ki sodi v okvir členov 1 in 2;
[…]“
Okvirni sklep 2002/584 v Prilogi določa obrazec z enotno obliko evropskega naloga za prijetje. Polje (b) tega obrazca, ki se nanaša na „odločbo, na kateri temelji nalog“, v točki 1 vsebuje besedilo „sklep o priporu ali pravosodna odločitev z enakim učinkom“.
Bolgarsko pravo
Okvirni sklep 2002/584 je bil v bolgarsko pravo prenesen z Zakon za ekstraditsiata i evropeiskata zapoved za arest (zakon o izročitvi in evropskem nalogu za prijetje, DV št. 46/05 z dne 3. junija 2005; v nadaljevanju: ZEEZA). Člen 37 ZEEZA vsebuje določbe o izdaji evropskega naloga za prijetje, katerih besedilo je skoraj enako besedilu člena 8 tega okvirnega sklepa.
V skladu s členom 56(1), točka 1, ZEEZA je državni tožilec pristojen, da v predkazenskem postopku izda evropski nalog za prijetje obdolženca. V tej fazi kazenskega postopka bolgarska zakonodaja ne določa možnosti, da sodišče sodeluje pri izdaji evropskega naloga za prijetje ali da preizkusi veljavnost tega naloga za prijetje, niti pred njegovo izdajo niti po njej.
V skladu s členom 200 nakazatelno protsesualen kodeks (zakonik o kazenskem postopku, v nadaljevanju: NPK) v povezavi s členom 66 ZEEZA je zoper evropski nalog za prijetje mogoče vložiti pritožbo le pri državnem tožilstvu višje stopnje.
Nalog za privedbo, katerega namen je osebo, osumljeno storitve kaznivega dejanja, privesti pred preiskovalne organe policije, je urejen v členu 71 NPK. Pritožbo zoper ta nalog za privedbo je mogoče vložiti le pri državnem tožilcu.
Uvedba preiskave zoper osebo, osumljeno storitve kaznivega dejanja, je urejena zlasti v členu 219 NPK.
Člen 219(1) NPK določa, da „[k]adar obstaja dovolj dokazov o krivdi določene osebe […], preiskovalni organ sestavi poročilo državnemu tožilcu in izda sklep o uvedbi preiskave v ta namen“. Ta akt izda preiskovalni organ pod nadzorom državnega tožilca. Kot izhaja iz člena 219, od (4) do (8), in člena 221 NPK, se s tem sklepom osebo, osumljeno storitve kaznivega dejanja, uradno obvesti, da je zoper njo uvedena preiskava, in se ji zagotovi možnost, da se brani. Pravni učinek tega sklepa ni odreditev pripora za obdolženca.
Zoper sklep o uvedbi preiskave, ki ga sprejme preiskovalni organ, se ni mogoče pritožiti pred sodiščem. Pritožbo je mogoče vložiti le pri državnem tožilcu. Člen 200 NPK namreč določa, da je „[z]oper sklep preiskovalnega organa […] mogoče vložiti pritožbo pri državnem tožilcu. Zoper odločbo državnega tožilca, ki ni predmet sodnega nadzora, je mogoče vložiti pritožbo na državno tožilstvo višje stopnje, katerega odločitev je dokončna“.
Odreditev pripora za osebo, zoper katero je uveden kazenski pregon, je v predkazenskem postopku urejena s členom 64 NPK.
Člen 64(1) NPK določa, da „[u]krep pripora v predkazenskem postopku sprejme pristojno sodišče prve stopnje na predlog državnega tožilca“.
Državni tožilec mora pred vložitvijo takega predloga preveriti, ali so pogoji, zahtevani v členu 63(1) NPK, izpolnjeni, da lahko temu sodišču predlaga, da za obdolženca, potem ko je bila zoper njega uvedena preiskava, v okviru predkazenskega postopka kot najstrožji ukrep odredi pripor.
V skladu s členom 64(2) NPK lahko državni tožilec sprejme ukrep, s katerim odredi pridržanje obdolženca za največ 72 ur, da omogoči navzočnost te osebe pred sodiščem, ki je pristojno, da po potrebi sprejme ukrep pripora.
Člen 64(3) NPK določa, da „[s]odišče takoj preuči zadevo […] v navzočnosti obdolženca“.
V skladu s členom 64(4) NPK je sodišče pristojno za preučitev predloga za odreditev pripora in za presojo, ali je treba sprejeti ta ukrep, ali se odločiti za milejši ukrep, ali na splošno zavrniti sprejetje zavezujočega postopkovnega ukrepa zoper obdolženca.
Člen 270 NPK, naslovljen „Odločitve v zvezi s prisilnimi ukrepi in drugimi ukrepi sodnega nadzora med sodnim postopkom“, določa:
„1.   Vprašanje spremembe prisilnega ukrepa se lahko postavi kadar koli med sodnim postopkom. Če so se okoliščine spremenile, se lahko pri pristojnem sodišču vloži nov predlog v zvezi s prisilnim ukrepom.
2.   Sodišče odloči s sklepom na javni obravnavi.
[…]
4.   Zoper sklep iz odstavkov 2 in 3 se lahko vloži pritožba […].“
Spor o glavni stvari, vprašanja za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
V Bolgariji je bil uveden kazenski postopek zoper 41 oseb, ki naj bi sodelovale v hudodelski združbi, ki je trgovala s prepovedanimi drogami. Šestnajst od teh oseb, med katerimi je bila oseba MM, je pobegnilo.
Preiskovalni organ je z odredbo z dne 8. avgusta 2019, ki je bila sprejeta na podlagi člena 71 NPK, izdal tiralico za osebo MM, da bi bila po uradni dolžnosti privedena pred organe policije. Ta odredba, ki jo je izdal policijski preiskovalec, dejansko ni bila nikoli izvršena.
Preiskovalni organ je s sklepom z dne 9. avgusta 2019 z dovoljenjem državnega tožilca zoper MM uvedel preiskavo zaradi sodelovanja v hudodelski združbi, ki je trgovala s prepovedanimi drogami. Ker je oseba MM pobegnila, je bil ta sklep, katerega pravna posledica po navedbah predložitvenega sodišča ni bil pripor te osebe, ampak le obvestitev te osebe o obtožbah zoper njo, vročen le njenemu odvetniku, postavljenem po uradni dolžnosti.
Državni tožilec je 16. januarja 2020 zoper MM izdal evropski nalog za prijetje. V polju „[o]dločba, na kateri temelji nalog“, v točki 1, naslovljeni „[s]klep o priporu ali pravosodna odločitev z enakim učinkom“, je naveden le sklep z dne 9. avgusta 2019, s katerim je bila zoper MM uvedena preiskava.
Zadeva je bila 25. marca 2020 predložena predložitvenemu sodišču v vsebinsko preučitev.
Državni tožilec je 16. aprila 2020 vložil predlog za odreditev pripora za osebe, ki so pobegnile in med katerimi je bila oseba MM. Predložitveno sodišče je na javni obravnavi 24. aprila 2020 ta predlog zavrnilo z obrazložitvijo, da v skladu z nacionalnim pravom takega pripora ni mogoče odrediti v odsotnosti obdolženca.
Oseba MM je bila 5. julija 2020 na podlagi evropskega naloga za prijetje z dne 16. januarja 2020 prijeta v Španiji. 28. julija 2020 je bila predana bolgarskim pravosodnim organom. Istega dne je državni tožilec vložil predlog za odreditev pripora za MM.
Predložitveno sodišče je 29. julija 2020 po obravnavi, na kateri je bila oseba MM osebno navzoča in zaslišana, odredilo njen pripor.
Oseba MM je 5. avgusta 2020 vložila pritožbo zoper sklep, s katerim ji je bil odrejen pripor, v kateri je zlasti uveljavljala nezakonitost evropskega naloga za prijetje, ki je bil izdan zoper njo, in sodišču druge stopnje predlagala, naj se Sodišču predloži predlog za sprejetje predhodne odločbe.
Sodišče druge stopnje je 14. avgusta 2020 potrdilo sklep o odreditvi pripora za MM; pri tem ni obravnavalo vprašanj, povezanih z morebitnimi napakami omenjenega evropskega naloga za prijetje, in je zavrnilo predlog, naj se Sodišču predloži predlog za sprejetje predhodne odločbe.
Oseba MM je 27. avgusta 2020 pri predložitvenem sodišču vložila nov predlog na podlagi člena 270 NPK, s katerim je temu sodišču predlagala, naj opravi nadzor nad zakonitostjo sklepa, s katerim ji je bil odrejen pripor.
Na javni obravnavi, ki je potekala 3. septembra 2020, se je oseba MM sklicevala predvsem na nezakonitost evropskega naloga za prijetje, ki je bil izdan zoper njo, in navedla, da španski pravosodni organ, ki je nalog izvršil, te nezakonitosti ni upošteval, ker je privolila v predajo bolgarskim organom. Oseba MM je trdila, da ima pravico, da se na to nezakonitost sklicuje pred predložitvenim sodiščem, in da je zaradi te nezakonitosti nezakonit tudi sklep, s katerim ji je bil odrejen pripor. Zato je oseba MM predlagala, naj se ta sklep razveljavi.
V teh okoliščinah je Spetsializiran nakazatelen sad (specializirano kazensko sodišče, Bolgarija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je nacionalni zakon, v skladu s katerim evropski nalog za prijetje in nacionalno odločbo, na podlagi katere se izda navedeni nalog, sprejme izključno državni tožilec, ne da bi sodišče lahko pri tem sodelovalo oziroma izvršilo preventivni ali naknadni nadzor, v skladu s členom 6(1) Okvirnega sklepa 2002/584?
2.
Ali je evropski nalog za prijetje, ki je bil izdan na podlagi sklepa o uvedbi preiskave zoper zahtevano osebo, ne da bi se ta sklep nanašal na odredbo pripora zoper njo, v skladu s členom 8(1)(c) Okvirnega sklepa 2002/584?
3.
Ali je treba, če je odgovor nikalen, če sodelovanje sodišča pri izdaji evropskega naloga za prijetje in pri nadzoru nad njegovo zakonitostjo ni dovoljeno in je bil ta nalog izdan na podlagi nacionalne odločbe, ki ne določa odredbe pripora zoper zahtevano osebo, ta nalog pa se vseeno izvrši in je oseba predana, zahtevani osebi odobriti pravico do učinkovitega pravnega sredstva v okviru istega kazenskega postopka, kot je ta, v okviru katerega je bil izdan ta evropski nalog za prijetje? Ali pravica do učinkovitega pravnega sredstva pomeni, da se ponovno vzpostavi položaj, v katerem bi bila zahtevana oseba, če do kršitve ne bi prišlo?“
Predložitveno sodišče je z dopisom z dne 1. decembra 2020 Sodišče obvestilo, da je bil sklep o odreditvi začasnega ukrepa v obliki pripora MM 27. novembra 2020 spremenjen in da se ta začasni ukrep odslej izvršuje v obliki hišnega pripora.
Nujni postopek
Predložitveno sodišče je z vlogo z dne 4. septembra 2020 predlagalo, naj se ta predlog za sprejetje predhodne odločbe obravnava po nujnem postopku iz člena 107 Poslovnika Sodišča.
V zvezi s tem je treba na prvem mestu ugotoviti, da se ta predlog za sprejetje predhodne odločbe nanaša na razlago Okvirnega sklepa 2002/584, ki spada na področja iz naslova V tretjega dela PDEU, ki se nanaša na območje svobode, varnosti in pravice. Torej ga je mogoče obravnavati po nujnem postopku predhodnega odločanja iz člena 23a Statuta Sodišča Evropske unije in člena 107 njegovega poslovnika.
Na drugem mestu je treba v zvezi z merilom nujnosti v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča upoštevati okoliščino, da je bila osebi, na katero se nanaša postopek v glavni stvari, v trenutku vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe odvzeta prostost in da je nadaljnji odvzem prostosti tej osebi odvisen od rešitve spora o glavni stvari (glej v tem smislu sodbi z dne 27. maja 2019, OG in PI (Državni tožilstvi v Lübecku in Zwickauu),
C‑508/18 in C‑82/19 PPU
,
EU:C:2019:456
, točka
, in z dne 14. maja 2020, Országos Idegenrendésézeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság,
C‑924/19 PPU in C‑925/19 PPU
,
EU:C:2020:367
, točka
).
V obravnavanem primeru je oseba MM, kot je razvidno iz točk 21, 28, 31 in 32 te sodbe, v sporu o glavni stvari obdolžena, da je sodelovala v hudodelski združbi, ki je trgovala s prepovedanimi drogami, 29. julija 2020 je bil zoper njo izdan sklep o odreditvi pripora. Oseba MM je 27. avgusta 2020 na podlagi člena 270 NPK pri predložitvenem sodišču vložila predlog, v katerem je prerekala zakonitost tega sklepa, pri čemer se je sklicevala na nezakonitost evropskega naloga za prijetje, izdanega zoper njo.
Iz tega sledi, da je bilo nadaljevanje pripora za MM v trenutku vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe odvisno od odločitve Sodišča, saj bi odgovor Sodišča na vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, lahko imel takojšen učinek na sklep, s katerim je bil tej osebi odrejen pripor. Poleg tega sprememba prisilnega ukrepa, odrejenega MM, v hišni pripor, ne vpliva na to ugotovitev, ker lahko tudi ta precej omejuje svobodo MM.
V teh okoliščinah je tretji senat Sodišča 21. septembra 2020 na predlog sodnika poročevalca in po opredelitvi generalnega pravobranilca odločil, da se predlogu predložitvenega sodišča, naj se ta predlog za sprejetje predhodne odločbe obravnava po nujnem postopku predhodnega odločanja, ugodi.
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 6(1) Okvirnega sklepa 2002/584 razlagati tako, da je odgovor na vprašanje, ali gre za „odreditveni pravosodni organ“ v smislu te določbe, odvisen od obstoja sodnega nadzora nad odločbo o izdaji evropskega naloga za prijetje in nacionalno odločbo, na kateri ta nalog temelji.
V zvezi s tem predložitveno sodišče navaja, da je treba za odločbo o izdaji evropskega naloga za prijetje iz postopka v glavni stvari in nacionalni akt o uvedbi preiskave, na podlagi katerega je bil ta nalog izdan, šteti, da ju je državni tožilec sprejel samostojno. Ker pa nacionalno pravo, ki se uporabi, ne določa nobenega pravnega sredstva zoper te akte, to sodišče meni, da mora Sodišče odločiti o skladnosti tega prava s členom 6(1) Okvirnega sklepa 2002/584.
Predložitveno sodišče nasprotno ne dvomi o tem, da je treba državnega tožilca šteti za odreditveni pravosodni organ v smislu člena 6(1) Okvirnega sklepa 2002/584, in sicer glede na elemente, ki jih je Sodišče določilo za ugotavljanje, ali je mogoče neki organ šteti za tak odreditveni pravosodni organ, to je glede na to, prvič, da sodeluje pri izvajanju sodne oblasti v kazenskih zadevah, in drugič, da je pri opravljanju nalog, povezanih z izdajo evropskega naloga za prijetje, neodvisen (glej v zvezi s tem sodbi z dne 27. maja 2019, OG in PI (Državni tožilstvi v Lübecku in Zwickauu),
C‑508/18 in C‑82/19 PPU
,
EU:C:2019:456
, točki
in
, in z dne 12. decembra 2019, Parquet général du Grand‑Duché de Luxembourg in Openbaar Ministerie (Državni tožilstvi v Lyonu in Toursu),
C‑566/19 PPU in C‑626/19 PPU
,
EU:C:2019:1077
, točka
).
Vendar, kot je Sodišče že pojasnilo, obstoj sodnega nadzora nad odločbo o izdaji evropskega naloga za prijetje, ki jo je sprejel organ, ki ni sodišče, ni pogoj za to, da se ta organ lahko opredeli kot „odreditveni pravosodni organ“ v smislu člena 6(1) Okvirnega sklepa 2002/584. Ta zahteva ne spada med statusna in organizacijska pravila navedenega organa, ampak se nanaša na postopek izdaje takega naloga, ki mora izpolnjevati zahtevo po učinkovitem sodnem varstvu (sodba z dne 24. novembra 2020, Openbaar Ministerie (Ponarejanje listin),
C‑510/19
,
EU:C:2020:953
, točka
in navedena sodna praksa).
Nasprotno pa je neobstoj takega sodnega nadzora nad odločbo o izdaji evropskega naloga za prijetje, ki jo je sprejel organ, ki ni sodišče, upošteven za odgovor na prvi del tretjega vprašanja, tako da bodo v okviru odgovora na to vprašanje preučene zahteve, ki so neločljivo povezane z učinkovitim sodnim varstvom, če bi se izkazalo, da v skladu z nacionalnim pravom odreditvene države članice pogoji za izdajo evropskega naloga za prijetje in nacionalne odločbe, na podlagi katere je bil ta nalog izdan, v tej državi članici ne morejo biti predmet sodnega nadzora, niti pred predajo zahtevane osebe niti po njej.
Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 6(1) Okvirnega sklepa 2002/584 razlagati tako, da odgovor na vprašanje, ali gre za „odreditveni pravosodni organ“ v smislu te določbe, ni odvisen od obstoja sodnega nadzora nad odločbo o izdaji evropskega naloga za prijetje in nacionalno odločbo, na kateri ta nalog temelji.
Drugo vprašanje
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 8(1)(c) Okvirnega sklepa 2002/584 razlagati tako, da je treba evropski nalog za prijetje šteti za neveljaven, če ne temelji na „[nacionalnem] nalogu za prijetje ali katerikoli drugi izvršljivi sodni odločbi z enakim učinkom“ v smislu te določbe.
Najprej je treba spomniti, da se načelo medsebojnega priznavanja, na katerem temelji sistem evropskega naloga za prijetje, opira na vzajemno zaupanje med državami članicami glede tega, da lahko njihovi nacionalni pravni redi zagotavljajo enakovredno in učinkovito varstvo temeljnih pravic, ki so priznane na ravni Unije, zlasti v Listini (sodba z dne 1. junija 2016, Bob‑Dogi,
C‑241/15
,
EU:C:2016:385
, točka
in navedena sodna praksa).
Načeli medsebojnega priznavanja in vzajemnega zaupanja, na katerih temelji sistem evropskega naloga za prijetje, namreč temeljita, med drugim, na premisi, da je bil zadevni evropski nalog za prijetje izdan v skladu z minimalnimi zahtevami, od katerih je odvisna njegova veljavnost in med katere spada tista iz člena 8(1)(c) Okvirnega sklepa 2002/584. Sodno varstvo na dveh ravneh namreč načeloma ni zagotovljeno v položaju, v katerem se je uporabil postopek izdaje evropskega naloga za prijetje, ne da bi bila pred izdajo tega naloga sprejeta odločba, kakršna je izdaja nacionalnega naloga za prijetje, na kateri bi temeljil evropski nalog za prijetje (glej v tem smislu sodbo z dne 1. junija 2016, Bob‑Dogi,
C‑241/15
,
EU:C:2016:385
, točka
).
V zvezi s tem Okvirni sklep 2002/584 zlasti v členu 8(1)(c) določa, da mora evropski nalog za prijetje vsebovati informacije, predložene v skladu z obrazcem iz Priloge k temu sklepu, o „izvršljivi sodbi, nalogu za prijetje ali katerikoli drugi izvršljivi sodni odločbi z enakim učinkom, ki sodi v okvir členov 1 in 2“ tega okvirnega sklepa. Te informacije morajo biti navedene v polju (b) obrazca iz te priloge, naslovljeni „Odločba, na kateri temelji nalog“, pri čemer njena točka 1 določa, da je treba navesti „sklep o priporu ali pravosodno odločitev z enakim učinkom“.
Opozoriti je treba, da Okvirni sklep 2002/584 sicer ne vsebuje natančne opredelitve pojma „nalog za prijetje ali katera koli druga izvršljiva sodna odločba z enakim učinkom“, vendar iz sodne prakse Sodišča izhaja, da se ta pojem nanaša, prvič, na nacionalni akt, ki je ločen od evropskega naloga za prijetje (glej v tem smislu sodbo z dne 1. junija 2016, Bob‑Dogi,
C‑241/15
,
EU:C:2016:385
, točka
).
Drugič, glede tega, kako je treba razumeti pojem „sodna odločba“, je bilo razsojeno, da ta pojem zajema vse odločbe organov, ki sodelujejo pri izvajanju sodne oblasti v kazenskih zadevah držav članic, z izjemo policije (sodba z dne 10. novembra 2016, Özçelik,
C‑453/16 PPU
,
EU:C:2016:860
, točka
).
Tretjič, glede narave akta iz člena 8(1)(c) Okvirnega sklepa 2002/584 je treba ugotoviti, kot je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točkah od 90 do 93 sklepnih predlogov, da mora nacionalni akt, ki je podlaga za evropski nalog za prijetje, da bi bil zajet s pojmom „[nacionalni] nalog za prijetje ali katera koli druga izvršljiva sodna odločba z enakim učinkom“ v smislu te določbe, tudi če se v skladu z zakonodajo odreditvene države članice ne imenuje „nacionalni nalog za prijetje“, imeti enake pravne učinke, to je odreditev iskanja in prijetja osebe, ki se kazensko preganja. Ta pojem se torej ne nanaša na vse akte, s katerimi se začne kazenski pregon neke osebe, ampak samo na akte, s katerimi se z uporabo sodnega prisilnega ukrepa zagotovi prijetje te osebe, da bi se zaradi oprave dejanj v kazenskem postopku zagotovila njena navzočnost pred sodiščem.
V obravnavanem primeru je iz navedb v predložitveni odločbi razvidno, da je nacionalni akt, na podlagi katerega je bil izdan evropski nalog za prijetje MM, sklep o uvedbi preiskave z dne 9. avgusta 2019, ki ga je sprejel državni tožilec in katerega namen je le, da se zadevna oseba seznani z obtožbami zoper njo in da se ji da možnost, da se brani tako, da poda pojasnila ali dokazne predloge.
Poleg tega je predložitveno sodišče v odgovor na zahtevo Sodišča za pojasnila navedlo, da razen naloga za privedbo, vsebovanega v odredbi z dne 8. avgusta 2019, ki jo je izdala policija, zoper MM ni bil izdan noben drug nacionalni nalog za prijetje. Predložitveno sodišče je med drugim navedlo, da zoper MM ni bila izdana nobena odredba na podlagi člena 64(2) NPK.
Glede na te okoliščine – če bi se izkazalo, da so dejansko take, kar mora preveriti predložitveno sodišče – se ne zdi, da je pravna podlaga evropskega naloga za prijetje iz postopka v glavni stvari nacionalni nalog za prijetje ali izvršljiva sodna odločba z enakim učinkom, kar je v nasprotju s členom 8(1)(c) Okvirnega sklepa 2002/584, zaradi česar naj ta evropski nalog za prijetje ne bi bil veljaven.
Glede na vse zgoraj navedeno je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 8(1)(c) Okvirnega sklepa 2002/584 razlagati tako, da je treba evropski nalog za prijetje šteti za neveljaven, če ne temelji na „[nacionalnem] nalogu za prijetje ali katerikoli drugi izvršljivi sodni odločbi z enakim učinkom“ v smislu te določbe. Ta pojem se nanaša na nacionalne ukrepe, ki jih pravosodni organ sprejme za iskanje in prijetje osebe, ki se kazensko preganja, da bi se zaradi oprave dejanj v kazenskem postopku zagotovila njena navzočnost pred sodiščem. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali ima nacionalni akt o uvedbi preiskave, kot je ta, na katerem temelji evropski nalog za prijetje iz postopka v glavni stvari, take pravne učinke.
Tretje vprašanje
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem, ki ima dva dela, v bistvu sprašuje, prvič, ali je treba – glede na to, da zakonodaja odreditvene države članice ne vsebuje določb o pravnem sredstvu, s katerim bi bilo mogoče opraviti nadzor nad pogoji, pod katerimi je organ, ki sodeluje pri izvajanju sodne oblasti v tej državi članici, vendar sam ni sodišče, izdal evropski nalog za prijetje – Okvirni sklep 2002/584 v povezavi s pravico do učinkovitega sodnega varstva, ki jo zagotavlja člen 47 Listine, razlagati tako, da nacionalnemu sodišču, pri katerem je vloženo pravno sredstvo, s katerim se izpodbija zakonitost nadaljevanja pripora za osebo, ki je bila predana na podlagi evropskega naloga za prijetje, izdanega na podlagi nacionalnega akta, ki ga ni mogoče šteti za „[nacionalni] nalog za prijetje ali katero koli drugo izvršljivo sodno odločbo z enakim učinkom“ v smislu člena 8(1)(c) tega okvirnega sklepa, in s katerim se uveljavlja razlog neveljavnosti tega evropskega naloga za prijetje z vidika prava Unije, omogoča, da se izreče za pristojno za izvedbo takega nadzora veljavnosti. Drugič, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba Okvirni sklep 2002/584 v povezavi s pravico do učinkovitega sodnega varstva, ki jo zagotavlja člen 47 Listine razlagati tako, da zahtevata, da mora nacionalno sodišče, če ugotovi, da je bil zadevni evropski nalog za prijetje izdan v nasprotju s členom 8(1)(c) tega okvirnega sklepa, ker ne temelji na „[nacionalnem] nalogu za prijetje ali katerikoli drugi izvršljivi sodni odločbi z enakim učinkom“ v smislu te določbe, pridržano osebo, ki jo je izvršitvena država članica predala odreditveni državi članici, izpustiti na prostost.
Pristojnost nacionalnega predložitvenega sodišča za preizkus veljavnosti evropskega naloga za prijetje
Predložitveno sodišče s prvim delom tretjega vprašanja sprašuje, ali mora v primeru, v katerem je v okviru predloga za odpravo pripora MM soočeno s posledicami izvršitve evropskega naloga za prijetje, zagotoviti učinkovito sodno varstvo, ki se zahteva s členom 47 Listine, ali pa naj ne obravnava problematike v zvezi z veljavnostjo evropskega naloga za prijetje in osebi MM omogoči vložitev tožbe, s katero bi zahtevala denarno odškodnino.
Predložitveno sodišče pojasnjuje, da v skladu z bolgarskim procesnim pravom, ki se uporablja v kazenskih zadevah, nima možnosti, da bi, kadar odloča o predlogu, s katerim se izpodbija zakonitost ukrepa pripora na podlagi člena 270 NPK, ob tem preizkusilo še veljavnost nacionalnega ali evropskega naloga za prijetje, ker ni pristojno za presojo odločitve državnega tožilca o izdaji takega naloga; pritožbo zoper tak nalog je mogoče vložiti le na državno tožilstvo višje stopnje.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je, kot je Sodišče že presodilo, v postopku v zvezi z evropskim nalogom za prijetje za zagotavljanje spoštovanja pravic osebe, katere predaja se zahteva, prvenstveno odgovorna odreditvena država članica, glede katere se domneva, da spoštuje pravo Unije in zlasti temeljne pravice, priznane s tem pravom (sodbi z dne 23. januarja 2018, Piotrowski,
C‑367/16
,
EU:C:2018:27
, točka
, in z dne 6. decembra 2018, IK (Izvršitev nacionalne stranske kazni),
C‑551/18
,
EU:C:2018:991
, točka
).
Iz sodne prakse Sodišča izhaja tudi, da sistem evropskega naloga za prijetje vključuje varstvo postopkovnih in temeljnih pravic na dveh ravneh, ki mora biti zagotovljeno zahtevani osebi, saj je sodnemu varstvu, določenem na prvi ravni ob sprejetju nacionalne odločbe, kot je nacionalni nalog za prijetje, dodano varstvo, ki mora biti zagotovljeno na drugi ravni ob izdaji evropskega naloga za prijetje, do katere lahko pride – odvisno od primera – hitro po sprejetju navedene nacionalne sodne odločbe (sodbi z dne 12. decembra 2019, Parquet général du Grand‑Duché de Luxembourg in Openbaar Ministerie (Državni tožilstvi v Lyonu in Toursu),
C‑566/19 PPU in C‑626/19 PPU
,
EU:C:2019:1077
, točka
, in z dne 12. decembra 2019, Openbaar Ministerie (Švedsko državno tožilstvo),
C‑625/19 PPU
,
EU:C:2019:1078
, točka
).
V zvezi z ukrepom, ki – tako kot izdaja evropskega naloga za prijetje – lahko poseže v pravico zadevne osebe do svobode, to varstvo torej pomeni, da je treba odločitev, ki izpolnjuje zahteve učinkovitega sodnega varstva, sprejeti vsaj na eni od dveh ravni tega varstva (sodbi z dne 12. decembra 2019, Parquet général du Grand‑Duché de Luxembourg in Openbaar Ministerie (Državni tožilstvi v Lyonu in Toursu),
C‑566/19 PPU in C‑626/19 PPU
,
EU:C:2019:1077
, točka
, in z dne 12. decembra 2019, Openbaar Ministerie (Švedsko državno tožilstvo),
C‑625/19 PPU
,
EU:C:2019:1078
, točka
).
Poleg tega druga raven varstva pravic zadevne osebe zahteva, da odreditveni pravosodni organ opravi nadzor nad izpolnjenostjo pogojev, potrebnih za izdajo evropskega naloga za prijetje, in objektivno – ob upoštevanju vseh obremenilnih in razbremenilnih dokazov ter ne da bi bil izpostavljen tveganju, da bi mu bila pri njegovem odločanju lahko dana zunanja navodila, zlasti od izvršilne veje oblasti – preizkusi, ali je bila navedena izdaja sorazmerna (sodbi z dne 12. decembra 2019, Parquet général du Grand‑Duché de Luxembourg in Openbaar Ministerie (Državni tožilstvi v Lyonu in Toursu),
C‑566/19 PPU in C‑626/19 PPU
,
EU:C:2019:1077
, točka
, in z dne 12. decembra 2019, Openbaar Ministerie (Švedsko državno tožilstvo),
C‑625/19 PPU
,
EU:C:2019:1078
, točka
).
Poleg tega je treba spomniti, da mora v odreditveni državi članici – kadar je v pravu te države članice pristojnost za izdajo evropskega naloga za prijetje podeljena organu, ki ni sodišče, čeprav sodeluje pri izvajanju sodne oblasti v tej državi članici – obstajati možnost sodnega nadzora nad odločitvijo o izdaji takega naloga za prijetje in zlasti nad sorazmernostjo takšne odločitve, ki v celoti izpolnjuje zahteve učinkovitega sodnega varstva (sodba z dne 12. decembra 2019, Openbaar Ministerie (Švedsko državno tožilstvo),
C‑625/19 PPU
,
EU:C:2019:1078
, točka
in navedena sodna praksa).
S takšnim pravnim sredstvom zoper odločitev o izdaji evropskega naloga za prijetje zaradi kazenskega pregona, ki jo sprejme organ, ki sicer sodeluje pri izvajanju sodne oblasti in ima zahtevano neodvisnost od izvršilne veje oblasti, vendar ni sodišče, se zagotavlja, da se pri sodnem nadzoru nad to odločitvijo in nad pogoji, ki so potrebni za izdajo tega naloga, ter zlasti nad njegovo sorazmernostjo spoštujejo zahteve učinkovitega sodnega varstva (sodba z dne 12. decembra 2019, Openbaar Ministerie (Švedsko državno tožilstvo),
C‑625/19 PPU
,
EU:C:2019:1078
, točka
).
Zato morajo države članice zagotoviti, da njihovi pravni redi učinkovito zagotavljajo raven sodnega varstva, ki se zahteva z Okvirnim sklepom 2002/584, kot se razlaga v sodni praksi Sodišča, tako da uvedejo pravna sredstva, ki se lahko od enega do drugega sistema razlikujejo (sodba z dne 12. decembra 2019, Openbaar Ministerie (Švedsko državno tožilstvo),
C‑625/19 PPU
,
EU:C:2019:1078
, točka
).
V tem okviru je uvedba ločenega pravnega sredstva zoper odločitev o izdaji evropskega naloga za prijetje, ki jo sprejme pravosodni organ, ki ni sodišče, le možnost v zvezi s tem (sodbi z dne 12. decembra 2019, Parquet général du Grand‑Duché de Luxembourg in Openbaar Ministerie (Državni tožilstvi v Lyonu in Toursu),
C‑566/19 PPU in C‑626/19 PPU
,
EU:C:2019:1077
, točka
, in z dne 12. decembra 2019, Openbaar Ministerie (Švedsko državno tožilstvo),
C‑625/19 PPU
,
EU:C:2019:1078
, točka
).
Zato obstoj postopkovnih pravil v nacionalnem pravnem redu, na podlagi katerih so pogoji za izdajo evropskega naloga za prijetje in zlasti sorazmernost tega naloga lahko predmet sodnega nadzora v odreditveni državi članici pred sprejetjem tega naloga ali hkrati z njim, pa tudi pozneje, ustreza zahtevi po učinkovitem sodnem varstvu (glej v tem smislu sodbi z dne 12. decembra 2019, Parquet général du Grand‑Duché de Luxembourg in Openbaar Ministerie (Državni tožilstvi v Lyonu in Toursu),
C‑566/19 PPU in C‑626/19 PPU
,
EU:C:2019:1077
, točki
in
, in z dne 12. decembra 2019, Openbaar Ministerie (Švedsko državno tožilstvo),
C‑625/19 PPU
,
EU:C:2019:1078
, točki
in
).
Čeprav v skladu s postopkovno avtonomijo, ki jo imajo nacionalni organi, Okvirni sklep 2002/584 tem organom pušča polje proste presoje glede konkretnih načinov uresničevanja ciljev, ki jim sledi, med drugim glede možnosti določitve pravnega sredstva zoper odločbe v zvezi z evropskim nalogom za prijetje (glej v tem smislu sodbo z dne 30. maja 2013, F,
C‑168/13 PPU
,
EU:C:2013:358
, točka
), pa morajo države članice zagotoviti, da ne odstopajo od zahtev, ki izhajajo iz tega okvirnega sklepa, zlasti glede sodnega varstva, na katerem ta sklep temelji.
Poleg tega je treba opozoriti, da morajo Listino spoštovati – kot izhaja iz njenega člena 51(1) – države članice in posledično njihova sodišča, kadar izvajajo pravo Unije, to je, kadar odreditveni in izvršitveni sodni organ uporabljata nacionalne predpise, sprejete za izvrševanje Okvirnega sklepa 2002/584 (sodba z dne 1. junija 2016, Bob‑Dogi,
C‑241/15
,
EU:C:2016:385
, točka
in navedena sodna praksa). Tako mora biti tudi v primeru, v katerem gre za vprašanje učinkovitosti sodnega nadzora, ki ga je treba, neposredno ali posredno, izvajati nad odločbami v zvezi z evropskim nalogom za prijetje.
Zato je treba, kadar procesno pravo odreditvene države članice ne določa ločenega pravnega sredstva, ki bi omogočalo, da sodišče pogoje za izdajo evropskega naloga za prijetje in njegovo sorazmernost preizkusi pred njegovo izdajo, ob tej izdaji ali pozneje, Okvirni sklep 2002/584 v povezavi s pravico do učinkovitega sodnega varstva, ki jo zagotavlja člen 47 Listine, razlagati tako, da mora imeti sodišče, ki odloča v fazi kazenskega postopka po predaji zahtevane osebe, možnost, da hkrati preveri tudi pogoje za izdajo tega naloga, če se njegova veljavnost izpodbija pred njim.
To zlasti velja v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, v katerem je zadevnemu sodišču v okviru predloga, s katerim se izpodbija zakonitost sklepa o odreditvi pripora zoper neko osebo, hkrati predložen tudi predlog, naj se preizkusi zakonitost postopka izdaje evropskega naloga za prijetje, ki se nanaša na to osebo, in zlasti obstoj „naloga za prijetje ali katere koli izvršljive sodne odločbe z enakim učinkom“ v smislu člena 8(1)(c) Okvirnega sklepa 2002/584, ker je ta nalog omogočil tako prijetje in privedbo te osebe kot kasnejše sprejetje ukrepa odvzema prostosti.
Zato je treba na prvi del tretjega vprašanja odgovoriti, da je treba – če zakonodaja odreditvene države članice ne vsebuje določb o pravnem sredstvu, s katerim bi bilo mogoče preveriti pogoje, pod katerimi organ, ki sodeluje pri izvajanju sodne oblasti v tej državi članici, vendar sam ni sodišče, izda evropski nalog za prijetje – Okvirni sklep 2002/584 v povezavi s pravico do učinkovitega sodnega varstva, ki jo zagotavlja člen 47 Listine, razlagati tako, da nacionalnemu sodišču, pri katerem je vloženo pravno sredstvo, s katerim se izpodbija zakonitost nadaljevanja pripora za osebo, ki je bila predana na podlagi evropskega naloga za prijetje, izdanega na podlagi nacionalnega akta, ki ga ni mogoče opredeliti kot „[nacionalni] nalog za prijetje ali katero koli drugo izvršljivo sodno odločbo z enakim učinkom“ v smislu člena 8(1)(c) tega okvirnega sklepa, in s katerim se uveljavlja razlog neveljavnosti tega evropskega naloga za prijetje z vidika prava Unije, omogoča, da se izreče za pristojno za izvedbo takega nadzora veljavnosti.
Posledice ugotovitve neveljavnosti evropskega naloga za prijetje za pripor zahtevane osebe
Predložitveno sodišče z drugim delom tretjega vprašanja Sodišče sprašuje, ali bi morala biti posledica ugotovitve, da je evropski nalog za prijetje iz postopka v glavni stvari neveljaven, ta, da bi se osebo MM ponovno postavilo v položaj, v katerem bi bila, če ne bi prišlo do kršitve prava Unije, kar bi v obravnavanem primeru pomenilo, da bi se osebo MM izpustilo iz pripora.
V skladu s členom 1(1) Okvirnega sklepa 2002/584 je namen mehanizma evropskega naloga za prijetje omogočiti prijetje in predajo zahtevane osebe, da, glede na cilj, ki mu sledi navedeni okvirni sklep, storjeno kaznivo dejanje ne ostane nekaznovano in da se ta oseba kazensko preganja ali da prestaja kazen zapora, ki ji je bila izrečena (sodba z dne 6. decembra 2018, IK (Izvršitev stranske kazni),
C‑551/18 PPU
,
EU:C:2018:991
, točka
).
Iz tega sledi, da je – kot je navedel tudi generalni pravobranilec v točkah 148 in 149 sklepnih predlogov – ker je bila zahtevana oseba prijeta in nato predana odreditveni državi članici, evropski nalog za prijetje načeloma izčrpal svoje pravne učinke, vendar naj to ne bi vplivalo na učinke predaje, ki so izrecno določeni v poglavju 3 Okvirnega sklepa 2002/584, in da ob upoštevanju omejitev mehanizma evropskega naloga za prijetje ta nalog ni podlaga za pripor te osebe v odreditveni državi članici.
V obravnavanem primeru je podlaga za pripor MM sklep, ki je bil 29. julija 2020 sprejet na podlagi zahteve državnega tožilca.
Poleg tega, ker pogoji, na podlagi katerih je mogoče odrediti in nadaljevati ukrep pripora zoper osebo, zoper katero teče kazenski postopek, niso harmonizirani (glej v tem smislu sodbi z dne 19. septembra 2018, Milev,
C‑310/18 PPU
,
EU:C:2018:732
, točka
, in z dne 28. novembra 2019, Spetsializirana prokuratura,
C‑653/19 PPU
,
EU:C:2019:1024
, točka
), lahko pristojno sodišče le pod pogoji, določenimi v nacionalnem pravu, odloči o takem ukrepu in po potrebi prekine njegovo izvrševanje, če ugotovi, da taki pogoji niso več izpolnjeni.
Zato niti Okvirni sklep 2002/584 niti člen 47 Listine nacionalnemu sodišču ne nalagata, naj osebo, zoper katero je bil izrečen ukrep pripora, izpusti na prostost, če ugotovi, da evropski nalog za prijetje, na podlagi katerega je bila ta oseba predana, ni veljaven.
Zato lahko le pristojno nacionalno sodišče preveri, ali je bil zoper obdolženca sprejet nacionalni ukrep odvzema prostosti in ali je bil sprejet v skladu z nacionalnim pravom odreditvene države članice. Poleg tega mora to sodišče ob upoštevanju nacionalnega prava odreditvene države članice ugotoviti, kakšne posledice ima lahko neobstoj veljavnega nacionalnega naloga za prijetje na sklep o priporu osebe, ki se kazensko preganja, in nato na podaljšanje tega pripora.
Zato je treba Okvirni sklep 2002/584 v povezavi s pravico do učinkovitega sodnega varstva, ki jo zagotavlja člen 47 Listine, razlagati tako, da ne zahtevata, da mora nacionalno sodišče, če ugotovi, da je bil zadevni evropski nalog za prijetje izdan v nasprotju s členom 8(1)(c) tega okvirnega sklepa, ker ne temelji na „[nacionalnem] nalogu za prijetje ali katerikoli drugi izvršljivi sodni odločbi z enakim učinkom“ v smislu te določbe, pridržano osebo, ki jo je izvršitvena država članica predala odreditveni državi članici, izpustiti na prostost. Zato mora predložitveno sodišče v skladu s svojim nacionalnim pravom ugotoviti, kakšne so lahko posledice neobstoja takega nacionalnega akta, kot pravne podlage za zadevni evropski nalog za prijetje, na odločitev, ali bo obdolženec ostal v priporu ali ne.
Iz zgoraj navedenih razlogov je treba na tretje vprašanje odgovoriti:
–
Če zakonodaja odreditvene države članice ne vsebuje določb o pravnem sredstvu, s katerim bi bilo mogoče preveriti pogoje, pod katerimi je organ, ki sodeluje pri izvajanju sodne oblasti v tej državi članici, vendar sam ni sodišče, izdal evropski nalog za prijetje, je treba Okvirni sklep 2002/584 v povezavi s pravico do učinkovitega sodnega varstva, ki jo zagotavlja člen 47 Listine, razlagati tako, da nacionalnemu sodišču, pri katerem je vloženo pravno sredstvo, s katerim se izpodbija zakonitost nadaljevanja pripora za osebo, ki je bila predana na podlagi evropskega naloga za prijetje, izdanega na podlagi nacionalnega akta, ki ga ni mogoče opredeliti kot „[nacionalni] nalog za prijetje ali katero koli drugo izvršljivo sodno odločbo z enakim učinkom“ v smislu člena 8(1)(c) tega okvirnega sklepa, in s katerim se uveljavlja razlog neveljavnosti tega evropskega naloga za prijetje z vidika prava Unije, omogoča, da se izreče za pristojno za izvedbo takega nadzora veljavnosti.
–
Okvirni sklep 2002/584 v povezavi s pravico do učinkovitega sodnega varstva, ki jo zagotavlja člen 47 Listine, je treba razlagati tako, da ne zahtevata, da mora nacionalno sodišče, če ugotovi, da je bil zadevni evropski nalog za prijetje izdan v nasprotju s členom 8(1)(c) tega okvirnega sklepa, ker ne temelji na „[nacionalnem] nalogu za prijetje ali katerikoli drugi izvršljivi sodni odločbi z enakim učinkom“ v smislu te določbe, pridržano osebo, ki jo je izvršitvena država članica predala odreditveni državi članici, izpustiti na prostost. Zato mora predložitveno sodišče v skladu s svojim nacionalnim pravom ugotoviti, kakšne so lahko posledice neobstoja takega nacionalnega akta, kot pravne podlage za zadevni evropski nalog za prijetje, na odločitev, ali bo obdolženec ostal v priporu ali ne.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

1.
Člen 6(1) Okvirnega sklepa Sveta z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami (2002/584/PNZ), kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom Sveta 2009/299/PNZ z dne 26. februarja 2009, je treba razlagati tako, da odgovor na vprašanje, ali gre za „odreditveni pravosodni organ“ v smislu te določbe, ni odvisen od obstoja sodnega nadzora nad odločbo o izdaji evropskega naloga za prijetje in nacionalno odločbo, na kateri ta nalog temelji.

2.
Člen 8(1)(c) Okvirnega sklepa 2002/584, kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom 2009/299, je treba razlagati tako, da je treba evropski nalog za prijetje šteti za neveljaven, če ne temelji na „[nacionalnem] nalogu za prijetje ali katerikoli drugi izvršljivi sodni odločbi z enakim učinkom“ v smislu te določbe. Ta pojem se nanaša na nacionalne ukrepe, ki jih pravosodni organ sprejme za iskanje in prijetje osebe, ki se kazensko preganja, da bi se zaradi oprave dejanj v kazenskem postopku zagotovila njena navzočnost pred sodiščem. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali ima nacionalni akt o uvedbi preiskave, kot je ta, na katerem temelji evropski nalog za prijetje iz postopka v glavni stvari, take pravne učinke.

3.
Če zakonodaja odreditvene države članice ne vsebuje določb o pravnem sredstvu, s katerim bi bilo mogoče preveriti pogoje, pod katerimi je organ, ki sodeluje pri izvajanju sodne oblasti v tej državi članici, vendar sam ni sodišče, izdal evropski nalog za prijetje, je treba Okvirni sklep 2002/584, kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom 2009/299, v povezavi s pravico do učinkovitega sodnega varstva, ki jo zagotavlja člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, razlagati tako, da nacionalnemu sodišču, pri katerem je vloženo pravno sredstvo, s katerim se izpodbija zakonitost nadaljevanja pripora za osebo, ki je bila predana na podlagi evropskega naloga za prijetje, izdanega na podlagi nacionalnega akta, ki ga ni mogoče opredeliti kot „[nacionalni] nalog za prijetje ali katero koli drugo izvršljivo sodno odločbo z enakim učinkom“ v smislu člena 8(1)(c) tega okvirnega sklepa, in s katerim se uveljavlja razlog neveljavnosti tega evropskega naloga za prijetje z vidika prava Unije, omogoča, da se izreče za pristojno za izvedbo takega nadzora veljavnosti.
Okvirni sklep 2002/584, kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom 2009/299, v povezavi s pravico do učinkovitega sodnega varstva, ki jo zagotavlja člen 47 Listine o temeljnih pravicah, je treba razlagati tako, da ne zahtevata, da mora nacionalno sodišče, če ugotovi, da je bil zadevni evropski nalog za prijetje izdan v nasprotju s členom 8(1)(c) tega okvirnega sklepa, ker ne temelji na „[nacionalnem] nalogu za prijetje ali katerikoli drugi izvršljivi sodni odločbi z enakim učinkom“ v smislu te določbe, pridržano osebo, ki jo je izvršitvena država članica predala odreditveni državi članici, izpustiti na prostost. Zato mora predložitveno sodišče v skladu z nacionalnim pravom ugotoviti, kakšne so lahko posledice neobstoja takega nacionalnega akta, kot pravne podlage za zadevni evropski nalog za prijetje, na odločitev, ali bo obdolženec ostal v priporu ali ne.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: bolgarščina.