CELEX: 62021CJ0699
Előzetes döntéshozatal
Büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés
Európai elfogatóparancs
2002/584/IB kerethatározat
Az 1. cikk (3) bekezdése
A 23. cikk (4) bekezdése
Tagállamok közötti átadási eljárások
A végrehajtás megtagadásának okai
Az EUSZ 4. cikk (3) bekezdése
A lojális együttműködés kötelezettsége
Az európai elfogatóparancs végrehajtásának felfüggesztése
Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 4. cikke
Az embertelen vagy megalázó bánásmód tilalma
Súlyos, krónikus és esetlegesen visszafordíthatatlan betegség
Az európai elfogatóparanccsal keresett személyt érintő súlyos egészségkárosodás veszélye

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2009. február 26‑i 2009/299/IB tanácsi kerethatározattal (
HL 2009. L 81., 24. o.
) módosított, az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló, 2002. június 13‑i 2002/584/IB tanácsi kerethatározat (
HL 2002. L 190., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 34. o.; a továbbiakban: 2002/584 kerethatározat) 1. cikke (3) bekezdésének az Európai Unió Alapjogi Chartájának (továbbiakban: Charta) 3., 4. és 35. cikkével összefüggésben való értelmezésére vonatkozik.
E kérelmet az Općinski sud u Zadru (zárai városi bíróság, Horvátország) által az E. D. L. elleni büntetőeljárás lefolytatása céljából kibocsátott európai elfogatóparancs Olaszországban történő végrehajtása keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 2002/584 kerethatározat (6) és (12) preambulumbekezdésének szövege az alábbi:
„(6)
Az e kerethatározatban előírt európai elfogatóparancs az első konkrét megvalósulása a büntetőjog területén a kölcsönös elismerés elvének, amelyre az Európai Tanács az igazságügyi együttműködés »sarokköveként« utalt.
[….]
(12)
E kerethatározat tiszteletben tartja az alapvető jogokat és összhangban van az [EUSZ] 6. [cikkben] elismert és a[…] [Chartában], különösen annak VI. fejezetében [helyesen: VI. címében] kifejezésre juttatott alapelvekkel. […]”
E kerethatározatnak „Az európai elfogatóparancs meghatározása és végrehajtásának kötelezettsége” című 1. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Az európai elfogatóparancs egy tagállamban kibocsátott igazságügyi hatósági határozat, amely azt a célt szolgálja, hogy egy másik tagállam a büntetőeljárás lefolytatása, szabadságvesztés‑büntetés, illetve szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása végett a keresett személyt elfogja és átadja.
(2)   A tagállamok minden európai elfogatóparancsot a kölcsönös elismerés elve alapján és e kerethatározat rendelkezéseinek megfelelően hajtanak végre.
(3)   E kerethatározat nem érinti az [EUSZ] 6. [cikkben] biztosított alapvető jogok és alapvető jogelvek tiszteletben tartásának a kötelezettségét.”
Az említett kerethatározat 3. cikke az európai elfogatóparancs végrehajtása kötelező megtagadásának okait tartalmazza. A végrehajtás megtagadásának mérlegelhető okait ugyanezen kerethatározat 4. és 4a. cikke sorolja fel.
A 2002/584 kerethatározatnak „A személy átadásának határideje” című 23. cikke szerint:
„(1)   A keresett személyt a lehető leghamarabb – az érintett hatóságok megállapodása szerinti időpontban – átadják.
(2)   A személyt legkésőbb az európai elfogatóparancs végrehajtásáról szóló végleges határozatot követő 10 napon belül át kell adni.
(3)   Ha a keresett személy átadása a (2) bekezdésben előírt határidőn belül a tagállamok bármelyikének hatókörén kívül eső elháríthatatlan akadály miatt nem lehetséges, a végrehajtó és a kibocsátó igazságügyi hatóság haladéktalanul felveszi a kapcsolatot és új átadási időpontban egyeznek meg. Ebben az esetben az átadásra az így egyeztetett új időpontot követő 10 napon belül kerül sor.
(4)   Az átadás kivételesen ideiglenesen felfüggeszthető súlyos emberiességi okokból, például akkor, ha megalapozottan feltételezhető, hogy a végrehajtása nyilvánvalóan veszélyeztetné a keresett személy életét vagy egészségét. Az európai elfogatóparancsot végre kell hajtani, amint ezek az okok megszűntek. A végrehajtó igazságügyi hatóság erről haladéktalanul tájékoztatja a kibocsátó igazságügyi hatóságot, és új átadási időpontban egyeznek meg. Ebben az esetben az átadásra az e megállapodás szerinti új időpontot követő 10 napon belül kerül sor.
(5)   Ha az érintett személy a (2)–(4) bekezdésben említett határidők lejárta után még mindig fogva van, szabadon kell bocsátani.”
Az olasz jog
A 2005. április 22‑i legge n. 69 – Disposizioni per conformare il diritto interno alla decisione quadro 2002/584/GAI del Consiglio, del 13 giugno 2002, relativa al mandato d’arresto europeo e alle procedure di consegna tra Stati membri (a belső jognak az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló, 2002. június 13‑i 2002/584/IB tanácsi kerethatározatnak való megfelelése érdekében hozott rendelkezésekről szóló 69. sz. törvény, a GURI 2005. április 29‑i 98. száma, 6. o.) alapügy tényállására alkalmazandó változata (a továbbiakban: 69/2005. sz. törvény) 1. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Jelen törvény ülteti át a belső jogrendbe az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló [2002/584 kerethatározat] rendelkezéseit, amennyiben e rendelkezések nem összeegyeztethetetlenek az alkotmányos rendnek az alapvető jogokra, valamint az alapvető szabadságokra és a tisztességes eljáráshoz való jogra vonatkozó legfőbb elveivel.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
2019. szeptember 9‑én az Općinski sud u Zadru (zárai városi bíróság) európai elfogatóparancsot bocsátott ki az Olaszországban tartózkodó E. D. L. ellen büntetőeljárás Horvátországban történő lefolytatása céljából. E személyt azzal gyanúsítják, hogy Horvátország területén 2014‑ben kábítószer – kereskedés és értékesítés céljából történő – birtoklásának bűncselekményét követte el.
A Corte d’appello di Milano (milánói fellebbviteli bíróság, Olaszország) az ezen európai elfogatóparancs végrehajtására illetékes igazságügyi hatóság. E bírósághoz E. D. L. számos, jelentős pszichiátriai zavarokat igazoló orvosi dokumentumot nyújtott be. E dokumentumok alapján a Corte d’appello di Milano (milánói fellebbviteli bíróság) E. D. L.‑ről pszichiátriai szakértői vélemény elkészítését rendelte el.
E szakértői vélemény többek között olyan pszichotikus zavart állapított meg, amely a lehetséges pszichés dekompenzációs időszakok elkerülése érdekében szükségessé teszi a gyógyszeres és pszichoterápiás kezelés folytatását. Az említett szakértői vélemény az esetleges börtönbüntetéshez kapcsolódó jelentős öngyilkossági kockázatra is rámutatott. Arra a következtetésre jutott, hogy E. D. L. – figyelemmel arra, hogy folytatni kell a terápiás kezelését – olyan személy, aki nem alkalmas a börtönéletre.
Ugyanezen szakértői vélemény alapján a Corte d’appello di Milano (milánói fellebbviteli bíróság) egyrészt úgy ítélte meg, hogy az európai elfogatóparancs végrehajtása félbeszakítaná E. D. L. kezelését, és általános egészségi állapotának romlásához vezetne, aminek hatásai rendkívül súlyosak lehetnek, sőt, bizonyítottan fennállna az öngyilkosság kockázata is. Másrészt e bíróság megállapította, hogy a 69/2005. sz. törvény vonatkozó rendelkezései nem írják elő, hogy az ilyen jellegű egészségügyi okok az európai elfogatóparancs végrehajtására irányuló eljárások keretében az átadás megtagadásának okát képezhetik.
Ebben az összefüggésben fordult az említett bíróság a 2020. szeptember 17‑i végzésében e rendelkezések alkotmányosságával kapcsolatos kérdéssel a Corte costituzionaléhoz (alkotmánybíróság, Olaszország), amely a jelen ügyben kérdést előterjesztő bíróság.
A kérdést előterjesztő bíróság e tekintetben hangsúlyozza, hogy az általa eldöntendő kérdések nem csupán az említett rendelkezéseknek az olasz alkotmánnyal való összeegyeztethetőségére, hanem az – e rendelkezések által végrehajtott – uniós jog értelmezésére is vonatkoznak. Márpedig a 69/2005. sz. törvényhez hasonlóan a 2002/584 kerethatározat 3., 4. és 4a. cikke sem tartalmazza az európai elfogatóparancs végrehajtása kötelező vagy mérlegelhető megtagadásának okai között az esetlegesen határozatlan időtartamú krónikus betegségek miatt az átadásból eredően az érintett személy egészségét fenyegető súlyos veszély esetét.
Mindemellett a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy a 2002/584 kerethatározat 23. cikkének (4) bekezdése alapján az átadás felfüggesztésével megfelelően orvosolható‑e a keresett személyt érintő egészségkárosodás veszélye. Hozzáteszi azonban, hogy úgy tűnik számára, e megoldás nem alkalmas az olyan, határozatlan ideig tartó krónikus betegségek esetén, mint amelyekben E. D. L. is szenved.
Egyébiránt a kérdést előterjesztő bíróság emlékeztet arra, hogy a 2002/584 kerethatározat (12) preambulumbekezdése és 1. cikkének (3) bekezdése is megerősíti azt az elvet, miszerint a tagállamok által átültetett e kerethatározat nem érinti az EUSZ 6. cikkben biztosított alapvető jogok tiszteletben tartására vonatkozó kötelezettséget.
Pontosan annak elkerülése érdekében, hogy a 2002/584 kerethatározat végrehajtása a keresett személy alapvető jogainak megsértéséhez vezessen, a Bíróság a végrehajtás megtagadásának e kerethatározatban előírt okain túl olyan vizsgálati keretet határozott meg, amely arra irányul, hogy a büntetőügyekben hozott bírósági határozatok kölcsönös elismerésére és végrehajtására vonatkozó követelményeket összeegyeztesse ezen alapvető jogok tiszteletben tartásával.
A Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében erről van szó akkor, ha az európai elfogatóparancs végrehajtása a keresett személyt a kibocsátó tagállamban embertelen és megalázó fogvatartási körülmények veszélyének tenné ki rendszerszintű és általános hiányosságok, vagy olyan hiányosságok miatt, amelyek személyek bizonyos csoportjait vagy bizonyos büntetés‑végrehajtási intézeteket érintenek, vagy a keresett személyt azon veszélynek tenné ki, hogy olyan eljárásnak vetik alá, amely a kibocsátó tagállamban az igazságszolgáltatás függetlenségét érintő rendszerszintű és általános hiányosságok miatt nem tartja tiszteletben a Charta 47. cikkében előírt garanciákat.
A kérdést előterjesztő bíróság ugyanakkor megjegyzi, hogy ezen ítélkezési gyakorlat kizárólag olyan helyzetekre vonatkozik, amikor a keresett személy alapvető jogai megsértésének veszélye a kibocsátó tagállam rendszerszintű és általános hiányosságaival, illetve személyek bizonyos csoportjait vagy egész büntetés‑végrehajtási intézeteket érintő helyzetekkel kapcsolatos. Márpedig az előtte felmerült kérdések ezektől eltérő esetre vonatkoznak, nevezetesen arra, amikor az átadni kért személy olyan súlyos, krónikus és határozatlan ideig tartó betegségben szenved, amely átadás esetén jelentősen rosszabbodhat, különösen ha a kibocsátó tagállam úgy döntene, hogy e személyt fogva tartja.
E bíróság következésképpen arra keresi a választ, hogy az említett ítélkezési gyakorlatból eredő elveket analógia útján ki kell‑e terjeszteni erre az esetre. E bíróság különösen arra keresi a választ, hogy fennáll‑e a végrehajtó igazságügyi hatóság azon kötelezettsége, hogy párbeszédet folytasson a kibocsátó igazságügyi hatósággal, valamint hogy a végrehajtó igazságügyi hatóság megszüntetheti‑e az átadási eljárást akkor, ha a keresett személy alapvető jogai sérelmének veszélye észszerű időn belül nem zárható ki.
E körülmények között a Corte costituzionale (alkotmánybíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni a [2002/584 kerethatározat] 1. cikkének (3) bekezdését a [Charta] 3., 4. és 35. cikkével összefüggésben, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóságnak, amennyiben úgy ítéli meg, hogy a krónikus és esetlegesen visszafordíthatatlan súlyos betegségben szenvedő személy átadása e személyt súlyos egészségkárosodás veszélyének teheti ki, be kell kérnie a kibocsátó igazságügyi hatóságtól azokat az információkat, amelyek lehetővé teszik e veszély fennállásának kizárását, és köteles megtagadni az átadást, ha észszerű időn belül nem kap erre vonatkozó biztosítékokat?”
A Bíróság előtti eljárás
A kérdést előterjesztő bíróság a Bíróság eljárási szabályzatának 105. cikke alapján kérte a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem gyorsított eljárásban történő elbírálását.
E bíróság – elismerve, hogy E. D. L.‑lel szemben nem alkalmaztak szabadságelvonással járó intézkedést – arra hivatkozik, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés az európai elfogatóparancs működésének lényeges aspektusaira vonatkozik. E kérdés – álláspontja szerint – ezenkívül általános következményekkel járhat mind az európai elfogatóparanccsal kapcsolatos eljárások keretében együttműködni hivatott hatóságok, mind az érintett személyek jogai tekintetében.
Az eljárási szabályzat 105. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a kérdést előterjesztő bíróság kérelmére vagy kivételesen hivatalból a Bíróság elnöke az előadó bíró és a főtanácsnok meghallgatását követően dönthet úgy, hogy az előzetes döntéshozatal tekintetében az eljárási szabályzat rendelkezéseitől eltérve gyorsított eljárást alkalmaz, ha az ügy jellege megköveteli, hogy elbírálására a lehető legrövidebb időn belül kerüljön sor.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az ilyen gyorsított eljárás olyan eljárási eszközt képez, amelynek célja a rendkívül sürgős helyzetekre való reagálás (2021. december 21‑iRandstad Italia ítélet,
C‑497/20
,
EU:C:2021:1037
,
37.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben a Bíróság elnöke 2021. december 20‑án az előadó bíró és a főtanácsnok meghallgatását követően úgy határozott, hogy elutasítja a jelen ítélet 21. pontjában említett kérelmet.
Az a körülmény ugyanis, hogy az ügy az európai elfogatóparancs működésének egy vagy több lényeges aspektusára vonatkozik, önmagában nem minősül a gyorsított eljárásban való elbírálás igazolásához szükséges, rendkívüli sürgősséget megalapozó indoknak. Ugyanez érvényes azon körülmény esetén is, hogy az előterjesztett kérdések esetlegesen sok személyt vagy jelentős számú jogi helyzetet érintenek (lásd ebben az értelemben: 2021. december 21‑iRandstad Italia ítélet,
C‑497/20
,
EU:C:2021:1037
,
39.
pont).
Ugyanakkor az előterjesztett kérdés jellegére és jelentőségére tekintettel a Bíróság elnöke úgy határozott, hogy a jelen ügyet az eljárási szabályzat 53. cikkének (3) bekezdése alapján soron kívül bírálja el.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
Kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2002/584 kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdését a Charta 3., 4. és 35. cikkével összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy amennyiben a súlyos, krónikus és esetlegesen visszafordíthatatlan betegségben szenvedő személy európai elfogatóparancs végrehajtása keretében történő átadásáról dönteni hivatott végrehajtó igazságügyi hatóság úgy véli, hogy ez az átadás e személyt súlyos egészségkárosodás veszélyének teheti ki, be kell kérnie a kibocsátó igazságügyi hatóságtól azon információkat, amelyek lehetővé teszik az ilyen veszély elhárítását, és köteles megtagadni az említett átadás végrehajtását, ha észszerű időn belül nem kapja meg az e veszély elhárításához szükséges biztosítékokat.
Előzetesen hangsúlyozni kell, hogy még akkor is, ha az előterjesztő bíróság a 2002/584 kerethatározatot illetően a kérdését formálisan kizárólag e kerethatározat 1. cikke (3) bekezdésének értelmezésére korlátozta, e körülmény nem képezi akadályát annak, hogy a Bíróság a nemzeti bíróság részére az uniós jognak az előtte folyamatban lévő ügy elbírálásához hasznos, összes értelmezési szempontját megadja, függetlenül attól, hogy a nemzeti bíróság – kérdése megfogalmazásában – utalt‑e azokra, vagy sem (lásd ebben az értelemben: 1990. december 12‑iSARPP‑ítélet,
C‑241/89
,
EU:C:1990:459
,
8.
pont; 2018. június 5‑iComan és társai ítélet,
C‑673/16
,
EU:C:2018:385
,
22.
pont).
Ennek előzetes tisztázását követően emlékeztetni kell arra, hogy mind a tagállamok közötti kölcsönös bizalom elve, mind pedig a köztük fennálló kölcsönös bizalmon alapuló kölcsönös elismerés elve alapvető jelentőséggel bír az uniós jogban, mivel lehetővé teszik egy belső határok nélküli térség létrehozását és fenntartását. Pontosabban a kölcsönös bizalom elve, különösen a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség tekintetében mindegyik államtól megköveteli, hogy – kivételes körülményektől eltekintve – úgy tekintse, hogy az összes többi tagállam tiszteletben tartja az uniós jogot, és különösen az uniós jog által elismert alapvető jogokat (2022. február 22‑iOpenbaar Ministerie [A kibocsátó tagállam törvényei által létrehozott bíróság] ítélet,
C‑562/21 PPU és C‑563/21 PPU
,
EU:C:2022:100
,
40.
pont; 2023. január 31‑iPuig Gordi és társai ítélet,
C‑158/21
,
EU:C:2023:57
,
93.
pont).
Így a tagállamok az uniós jog végrehajtásakor az uniós jog alapján kötelesek arra, hogy vélelmezzék, a többi tagállam tiszteletben tartja az alapvető jogokat, és így nemcsak az nem lehetséges, hogy valamely másik tagállamtól az alapvető jogok uniós jog által biztosított védelmi szintjénél magasabb nemzeti védelmi szintet követeljenek meg, hanem – a kivételes esetektől eltekintve – azt sem vizsgálhatják meg, hogy ezen másik tagállam a konkrét esetben ténylegesen tiszteletben tartotta‑e az Európai Unió által biztosított alapvető jogokat (2014. december 18‑i 2/13 [Az Uniónak az EJEE‑hez történő csatlakozása] vélemény,
EU:C:2014:2454
,
192.
pont; 2023. január 31‑iPuig Gordi és társai ítélet,
C‑158/21
,
EU:C:2023:57
,
94.
pont).
Ebben az összefüggésben a 2002/584 kerethatározat célja az elítéltek vagy a bűncselekmény elkövetésével gyanúsítottak átadása egyszerűsített és hatékonyabb rendszerének bevezetése útján az igazságügyi együttműködés megkönnyítése és meggyorsítása annak érdekében, hogy elősegítse az Unió azon célkitűzésének elérését, hogy a szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésének azon nagy fokú bizalomra épülő térségévé váljon, amelynek a tagállamok között fenn kell állnia (2022. február 22‑iOpenbaar Ministerie [A kibocsátó tagállam törvényei által létrehozott bíróság] ítélet,
C‑562/21 PPU és C‑563/21 PPU
,
EU:C:2022:100
,
42.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A kölcsönös elismerés elve, amely – e kerethatározat (6) preambulumbekezdése szerint – a büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés „sarokköveként” szolgál, az említett kerethatározat 1. cikkének (2) bekezdésében fejeződik ki, amely kimondja azon szabályt, amely értelmében a tagállamok minden európai elfogatóparancsot ezen elv alapján és e kerethatározat rendelkezéseinek megfelelően hajtanak végre (2022. február 22‑iOpenbaar Ministerie [A kibocsátó tagállam törvényei által létrehozott bíróság] ítélet,
C‑562/21 PPU és C‑563/21 PPU
,
EU:C:2022:100
,
43.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ebből egyrészt az következik, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóságok csak a Bíróság által értelmezett 2002/584 kerethatározatból eredő okokból tagadhatják meg az európai elfogatóparancs végrehajtását (lásd ebben az értelemben: 2023. január 31‑iPuig Gordi és társai ítélet,
C‑158/21
,
EU:C:2023:57
,
–
73.
pont). Másrészt, míg az európai elfogatóparancs végrehajtása a főszabály, a végrehajtás megtagadása kivételnek tekintendő, amelyet szigorúan kell értelmezni (2022. február 22‑iOpenbaar Ministerie [A kibocsátó tagállam törvényei által létrehozott bíróság] ítélet,
C‑562/21 PPU és C‑563/21 PPU
,
EU:C:2022:100
,
44.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Márpedig e kerethatározat nem írja elő, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóságok megtagadhatják az európai elfogatóparancs végrehajtását pusztán azzal az indokkal, hogy az ilyen elfogatóparanccsal keresett személy súlyos, krónikus és esetlegesen visszafordíthatatlan betegségben szenved. A szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség alapját képező kölcsönös bizalom elvére tekintettel ugyanis fennáll azon vélelem, hogy a tagállamokban a többek között az ilyen betegségek gyógyítása érdekében biztosított ellátások és kezelések megfelelőek (lásd analógia útján: 2017. február 16‑iC. K. és társai ítélet,
C‑578/16 PPU
,
EU:C:2017:127
,
70.
pont), akár a büntetés‑végrehajtási intézetekben, akár az annak biztosítására irányuló alternatív módok keretében, hogy e személy a kibocsátó tagállam igazságügyi hatóságainak rendelkezésére álljon.
Mindazonáltal a 2002/584 kerethatározat 23. cikkének (4) bekezdéséből kitűnik, hogy kivételes körülmények között, amelyek többek között a keresett személy életét vagy egészségét nyilvánvalóan veszélyeztetik, az átadás ideiglenesen felfüggeszthető.
Következésképpen a végrehajtó igazságügyi hatóság ideiglenesen felfüggesztheti a keresett személy átadását, amennyiben objektív körülmények – mint például orvosi igazolások vagy szakértői vélemények – alapján nyomós okkal feltételezhető, hogy az elfogatóparancs végrehajtása nyilvánvalóan veszélyeztetheti e személy egészségét, például az említett személynek az átadásának tervezett időpontja előtti átmeneti betegsége vagy egészségügyi panasza miatt.
Mindemellett e mérlegelési jogkör gyakorlásakor tiszteletben kell tartani a Charta 4. cikkét, amely többek között tiltja az embertelen és megalázó bánásmódot, amely tilalom abszolút jelleget ölt, mivel szorosan összefügg a Charta 1. cikkében említett emberi méltóság tiszteletben tartásával (lásd ebben az értelemben: 2016. április 5‑iAranyosi és Căldăraru ítélet,
C‑404/15 és C‑659/15 PPU
,
EU:C:2016:198
,
85.
pont; 2022. november 22‑iStaatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Kiutasítás – Orvosi kannabisz] ítélet,
C‑69/21
,
EU:C:2022:913
,
57.
pont).
E tekintetben nem zárható ki, hogy valamely súlyos betegségben szenvedő személy átadása e személyre nézve a Charta 4. cikke értelmében vett embertelen vagy megalázó bánásmód tényleges veszélyét vonhatja maga után, éspedig a kibocsátó tagállamban rendelkezésre álló ellátások minősége miatt vagy – bizonyos körülmények között – ettől függetlenül (lásd analógia útján: 2017. február 16‑iC. K. és társai ítélet,
C‑578/16 PPU
,
EU:C:2017:127
,
73.
pont).
Az adott bánásmódnak azonban ahhoz, hogy e rendelkezés hatálya alá tartozzon, el kell érnie egy minimális súlyossági mértéket, amely meghaladja a fogva tartással elkerülhetetlenül együtt járó szenvedés szintjét (lásd ebben az értelemben: 2018. július 25‑iGeneralstaatsanwaltschaft [Fogvatartási körülmények Magyarországon] ítélet,
C‑220/18 PPU
,
EU:C:2018:589
,
90.
pont).
Ez lenne a helyzet egy olyan súlyos betegségben szenvedő személy átadása esetén, akinek esetében fennáll az azonnali halál veszélye, vagy akinek esetében alapos okkal feltételezhető, hogy bár az azonnali halál veszélye nem áll fenn, az adott ügy körülményei között felmerül annak a tényleges veszélye, hogy e személy az egészségi állapota súlyos, gyors és visszafordíthatatlan romlásának lesz kitéve, vagy a várható élettartama jelentősen csökken (lásd ebben az értelemben: 2022. november 22‑iStaatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Kiutasítás – Orvosi kannabisz] ítélet,
C‑69/21
,
EU:C:2022:913
,
63.
és
66.
pont).
Ebből következik, hogy olyan helyzetben, amikor a végrehajtó igazságügyi hatóság a rendelkezésére álló objektív körülmények alapján nyomós és bizonyítékokkal alátámasztott okokból feltételezheti, hogy a súlyosan beteg keresett személy átadása e személyt a várható élettartama jelentős csökkenése, vagy egészségi állapota gyors, jelentős és orvosolhatatlan romlása tényleges veszélyének tenné ki, e hatóság a Charta 4. cikkének megfelelően köteles élni a 2002/584 kerethatározat 23. cikkének (4) bekezdésében előírt lehetőséggel, és elrendelni az átadás felfüggesztését.
E tekintetben hozzá kell tenni, hogy e kerethatározatot, különösen a 23. cikkének (4) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az ne sértse a tagállamok közötti igazságügyi együttműködés rendszerének hatékonyságát, amelynek az európai elfogatóparancs – az uniós jogalkotó által szabályozott formájában – az egyik alapvető elemét képezi (2022. február 22‑iOpenbaar Ministerie [A kibocsátó tagállam törvényei által létrehozott bíróság] ítélet,
C‑562/21 PPU és C‑563/21 PPU
,
EU:C:2022:100
,
47.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ez annál is inkább így van, mivel az európai elfogatóparancs szabályozása arra is irányul, hogy küzdjön az olyan keresett személy büntetlensége ellen, aki más államban tartózkodik, mint ahol állítólag bűncselekményt követett el (lásd ebben az értelemben: 2020. december 17‑iOpenbaar Ministerie [A kibocsátó igazságügyi hatóság függetlensége] ítélet,
C‑354/20 PPU és C‑412/20 PPU
,
EU:C:2020:1033
,
62.
pont).
A Bíróság ezért mondta ki, hogy többek között annak biztosítása érdekében, hogy az európai elfogatóparancs működése ne bénuljon meg, az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésének első albekezdésében előírt, lojális együttműködésre vonatkozó kötelezettségnek kell vezérelnie a végrehajtó és a kibocsátó igazságügyi hatóságok közötti párbeszédet. A lojális együttműködés elvéből többek között az következik, hogy a tagállamok kölcsönösen tiszteletben tartják és segítik egymást a Szerződésekből eredő feladatok végrehajtásában (2022. február 22‑iOpenbaar Ministerie [A kibocsátó tagállam törvényei által létrehozott bíróság] ítélet,
C‑562/21 PPU és C‑563/21 PPU
,
EU:C:2022:100
,
48.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ennélfogva a kibocsátó és a végrehajtó igazságügyi hatóságoknak a büntetőügyekben folytatott hatékony együttműködés biztosítása érdekében teljes mértékben ki kell használniuk a 2002/584 kerethatározatban előírt eszközöket, ily módon elősegítve az ezen együttműködés alapjául szolgáló kölcsönös bizalmat (lásd ebben az értelemben: 2022. február 22‑iOpenbaar Ministerie [A kibocsátó tagállam törvényei által létrehozott bíróság] ítélet,
C‑562/21 PPU és C‑563/21 PPU
,
EU:C:2022:100
,
49.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ebből következik, hogy a jelen ítélet 42. pontjában hivatkozott helyzetben, amikor a végrehajtó igazságügyi hatóság kivételesen úgy határoz, hogy a 2002/584 kerethatározat 23. cikkének a Charta 4. cikkével összefüggésben értelmezett (4) bekezdése alapján ideiglenesen felfüggeszti a keresett személy átadását, arra kell kérnie a kibocsátó igazságügyi hatóságot, hogy közöljön vele minden szükséges információt annak érdekében, hogy megbizonyosodhasson arról, hogy az európai elfogatóparancs alapjául szolgáló büntetőeljárás lefolytatásának módja vagy e személy esetleges fogva tartásának körülményei lehetővé teszik az említett pontban hivatkozott veszély elhárítását (lásd analógia útján: 2016. április 5‑iAranyosi és Căldăraru ítélet,
C‑404/15 és C‑659/15 PPU
,
EU:C:2016:198
,
95.
pont).
Ha a kibocsátó igazságügyi hatóság ilyen garanciákat nyújt, e 23. cikk (4) bekezdéséből az következik, hogy az európai elfogatóparancsot végre kell hajtani. E rendelkezésnek megfelelően a végrehajtó igazságügyi hatóság erről haladéktalanul tájékoztatja a kibocsátó igazságügyi hatóságot, és új átadási időpontban egyeznek meg.
E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy a keresett személyt érintő kivételesen súlyos betegség krónikus és esetlegesen tartós jellege azonban nem zárja ki azt, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóság, amely úgy döntött, hogy felfüggeszti e személy átadását, biztosítékokat kapjon a kibocsátó tagállamtól arra vonatkozóan, hogy az említett személy e betegsége miatt e tagállamban megfelelő kezelésben vagy ellátásban fog részesülni akár a büntetés‑végrehajtási intézetben, akár az annak biztosítására irányuló alternatív módok keretében, hogy e személy az említett tagállam igazságügyi hatóságainak rendelkezésére álljon.
Nem zárható ki azonban, hogy kivételes körülmények között, a kibocsátó igazságügyi hatóság által szolgáltatott információkra, valamint a végrehajtó igazságügyi hatóság rendelkezésére álló bármely más információra tekintettel ez utóbbi hatóság arra a következtetésre jut, hogy egyrészt nyomós és bizonyítékokkal alátámasztott okokból feltételezhető, hogy a kibocsátó tagállamnak való átadás esetén a keresett személy a jelen ítélet 42. pontjában leírt veszélynek lenne kitéve, és hogy másrészt e veszély észszerű időn belül nem hárítható el.
Márpedig először is a 2002/584 kerethatározat 23. cikkének (4) bekezdése kivételt képez a végrehajtó igazságügyi hatóság – e kerethatározat 23. cikkének (1) bekezdésében előírt – azon kötelezettsége alól, hogy biztosítja, hogy a keresett személyt a lehető leghamarabb átadják. Ennélfogva mind az említett kerethatározat 23. cikke (4) bekezdésének szövegével – amely az átadás felfüggesztésének „ideiglenes” jellegére hivatkozik –, mind pedig e cikk általános rendszerével ellentétes lenne, ha a végrehajtó igazságügyi hatóság az ilyen veszély bekövetkezésének elkerülése érdekében a keresett személy átadását jelentős vagy akár határozatlan időre elhalaszthatná. Egyébként ilyen esetben a keresett személy határozatlan ideig maradhatna a vele szemben kibocsátott európai elfogatóparancs és a végrehajtó tagállam által adott esetben hozott kényszerítő intézkedések hatálya alatt, még akkor is, ha egyáltalán nincs reális esélye annak, hogy e személyt átadják a kibocsátó tagállamnak.
Másodszor, a jelen ítélet 50. pontjában leírthoz hasonló esetben a 2002/584 kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdését is figyelembe kell venni, amely értelmében az alapvető jogok megsértésének veszélye lehetővé teheti a végrehajtó igazságügyi hatóság számára, hogy kivételesen és megfelelő vizsgálatot követően megtagadja az európai elfogatóparancs végrehajtását (lásd ebben az értelemben: 2023. január 31‑iPuig Gordi és társai ítélet,
C‑158/21
,
EU:C:2023:57
,
72.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ilyen esetben a végrehajtó igazságügyi hatóság a 2002/584 kerethatározat 1. cikkének a Charta 4. cikkével összefüggésben értelmezett (3) bekezdésének megfelelően nem hajthatja végre az európai elfogatóparancsot (lásd ebben az értelemben: 2016. április 5‑iAranyosi és Căldăraru ítélet,
C‑404/15 és C‑659/15 PPU
,
EU:C:2016:198
,
104.
pont; analógia útján: 2016. június 1‑jei Bob‑Dogi ítélet,
C‑241/15
,
EU:C:2016:385
,
66.
pont).
E körülmények között a 2002/584 kerethatározat 1. cikke (3) bekezdésének a Charta 3. és 35. cikkével összefüggésben történő értelmezése nem szükséges.
A fenti indokok összességére tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2002/584 kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdését és 23. cikkének (4) bekezdését a Charta 4. cikkével összefüggésben a következőképpen kell értelmezni:
–
amennyiben megalapozottan feltételezhető, hogy a keresett személynek az európai elfogatóparancs végrehajtása céljából történő átadása nyilvánvalóan veszélyeztetheti e személy egészségét, a végrehajtó igazságügyi hatóság ezen átadást – kivételesen – ideiglenesen felfüggesztheti;
–
amennyiben az európai elfogatóparancs végrehajtása keretében a súlyosan beteg keresett személy átadásáról dönteni hivatott végrehajtó igazságügyi hatóság úgy véli, hogy nyomós és bizonyítékokkal alátámasztott okokból feltételezhető, hogy ezen átadás e személyt a várható élettartama jelentős csökkenése, vagy egészségi állapota gyors, jelentős és orvosolhatatlan romlása tényleges veszélyének tenné ki, az említett átadást fel kell függesztenie, és fel kell kérnie a kibocsátó igazságügyi hatóságot, hogy közöljön minden információt az említett személy büntetőeljárás alá vonásának vagy fogva tartásának tervezett körülményeiről, valamint annak lehetőségeiről, hogy e körülményeket az ilyen veszély bekövetkezésének megelőzése érdekében e személy egészségi állapotához igazítsák;
–
amennyiben a kibocsátó igazságügyi hatóság által szolgáltatott információkra, valamint a végrehajtó igazságügyi hatóság rendelkezésére álló minden más információra tekintettel megállapítható, hogy e veszély észszerű időn belül nem hárítható el, ez utóbbi hatóságnak meg kell tagadnia az európai elfogatóparancs végrehajtását. Ezzel szemben, ha az említett veszély ilyen határidőn belül elhárítható, a kibocsátó igazságügyi hatósággal új átadási időpontban kell megegyeznie.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:

A 2009. február 26‑i 2009/299/IB tanácsi kerethatározattal módosított, az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló, 2002. június 13‑i 2002/584/IB tanácsi kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdését és 23. cikkének (4) bekezdését az Európai Unió Alapjogi Chartájának 4. cikkével összefüggésben

a következőképpen kell értelmezni:

–
amennyiben megalapozottan feltételezhető, hogy a keresett személynek az európai elfogatóparancs végrehajtása céljából történő átadása nyilvánvalóan veszélyeztetheti e személy egészségét, a végrehajtó igazságügyi hatóság ezen átadást – kivételesen – ideiglenesen felfüggesztheti;

–
amennyiben az európai elfogatóparancs végrehajtása keretében a súlyosan beteg keresett személy átadásáról dönteni hivatott végrehajtó igazságügyi hatóság úgy véli, hogy nyomós és bizonyítékokkal alátámasztott okokból feltételezhető, hogy ezen átadás e személyt a várható élettartama jelentős csökkenése, vagy egészségi állapota gyors, jelentős és orvosolhatatlan romlása tényleges veszélyének tenné ki, az említett átadást fel kell függesztenie, és fel kell kérnie a kibocsátó igazságügyi hatóságot, hogy közöljön minden információt az említett személy büntetőeljárás alá vonásának vagy fogva tartásának tervezett körülményeiről, valamint annak lehetőségeiről, hogy e körülményeket az ilyen veszély bekövetkezésének megelőzése érdekében e személy egészségi állapotához igazítsák;

–
amennyiben a kibocsátó igazságügyi hatóság által szolgáltatott információkra, valamint a végrehajtó igazságügyi hatóság rendelkezésére álló minden más információra tekintettel megállapítható, hogy e veszély észszerű időn belül nem hárítható el, ez utóbbi hatóságnak meg kell tagadnia az európai elfogatóparancs végrehajtását. Ezzel szemben, ha az említett veszély ilyen határidőn belül elhárítható, a kibocsátó igazságügyi hatósággal új átadási időpontban kell megegyeznie.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: olasz.