CELEX: 62017CJ0090
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Direktīva 2003/96/EK
Nodokļu uzlikšana energoproduktiem un elektroenerģijai
21. panta 5. punkta trešā daļa
Uzņēmums, kas ražo elektroenerģiju savām vajadzībām
Nelieli elektroenerģijas ražotāji
14. panta 1. punkta a) apakšpunkts
Elektroenerģijas ražošanai izmantotie energoprodukti
Pienākums atbrīvot

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 2003/96/EK (2003. gada 27. oktobris), kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai (
OV 2003, L 283, 51. lpp.
), 21. panta 5. punkta trešo daļu.
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp
Turbogás
–
Produtora Energética SA
(turpmāk tekstā – “
Turbogás
”) un
Autoridade Tributária e Aduaneira
(Nodokļu un muitas iestāde, Portugāle) par nodokļu koriģētu aprēķinu par
Turbogás
pašpatērēto elektroenerģiju.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīvas 2003/96 preambulas 2.–5. un 24. apsvērumā ir noteikts:
“(2)
Tas, ka nav Kopienas noteikumu, kas nosaka minimālo nodokļa likmi elektroenerģijai un energoproduktiem, kas nav minerāleļļas, var nelabvēlīgi ietekmēt iekšējā tirgus pareizu darbību.
(3)
Iekšējā tirgus pareizai darbībai un citu Kopienas politikas mērķu sasniegšanai Kopienas līmenī nepieciešams noteikt minimālo nodokļu līmeni vairumam energoproduktu, ieskaitot elektroenerģiju, dabas gāzi un akmeņogles.
(4)
Būtiskas atšķirības valsts nodokļu līmeņos enerģētikas nozarē, ko piemēro dalībvalstis, var izrādīties kaitīgas iekšējā tirgus pareizai darbībai.
(5)
Nosakot attiecīgus Kopienas minimālos nodokļu līmeņus, varētu samazināt esošās atšķirības valsts nodokļu līmeņos.
[..]
(24)
Būtu jāatļauj dalībvalstīm piemērot dažādus citus atbrīvojumus vai samazinātus nodokļu līmeņus, ja tas nekaitēs iekšējā tirgus pareizai darbībai un neradīs konkurences traucējumus.
Šīs direktīvas 14. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts:
“1.   “Papildus [Padomes] Direktīvā 92/12/EEK [(1992. gada 25. februāris) par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu, apriti un uzraudzību (
OV 1992, L 76, 1. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2000. gada 20. jūlija Direktīvu 2000/47/EK (
OV 2000, L 193, 73. lpp.
),] noteiktajiem vispārējiem noteikumiem, kas regulē ar nodokli apliekamo produktu neapliekamu izmantošanu, un neskarot citus Kopienas noteikumus, dalībvalstis saskaņā ar nosacījumiem, kurus tās nosaka, lai nodrošinātu pareizu un tūlītēju šo atbrīvojumu piemērošanu un nepieļautu nekādu izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, nodokļu apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu, atbrīvo no nodokļiem šādus produktus:
a)
energoproduktus vai elektroenerģiju, ko izmanto elektroenerģijas ražošanai, vai elektroenerģiju, ko izmanto, lai saglabātu spēju ražot elektroenerģiju. Tomēr, ņemot vērā vides politiku, dalībvalstis var uzlikt šiem produktiem nodokļus, ņemot vērā šajā direktīvā noteiktos minimālos nodokļu līmeņus. Šādā gadījumā nodokļu uzlikšanu šiem produktiem neņem vērā, lai sasniegtu 10. pantā noteikto minimālo nodokļu līmeni elektroenerģijai.”
Direktīvas 2003/96 21. panta 5. punktā ir noteikts:
“5.   Piemērojot Direktīvas 92/12/EEK 5. un 6. pantu, elektroenerģiju un dabas gāzi apliek ar nodokli, un to maksā izplatītājs vai otrreizējais izplatītājs piegādes brīdī. Ja piegāde patēriņam notiek dalībvalstī, kurā nav izveidots izplatītājs vai otrreizējais izplatītājs, piegādes dalībvalstu nodokli maksā uzņēmējsabiedrība, kura ir reģistrēta piegādes dalībvalstī. Nodokli uzliek un iekasē jebkurā gadījumā atbilstoši katras dalībvalsts noteiktajai kārtībai.
[..]
Uzņēmumu, kas ražo elektroenerģiju savām vajadzībām, uzskata par izplatītāju. Neatkarīgi no 14. panta 1. punkta a) apakšpunkta dalībvalstis var atbrīvot nelielus elektroenerģijas ražotājus no nodokļa, ja tās apliek ar nodokli produktus, kas tiek izmantoti šās elektroenerģijas ražošanai.
[..]”
Portugāles tiesības
Código dos Impostos Especiais de Consumo
(Akcīzes nodokļu kodekss, turpmāk tekstā – “
CIEC
”) 4. pantā ir noteikts šādi:
“1 –   “Akcīzes nodokli maksā:
[..]
b)
ja elektroenerģija tiek piegādāta galapatērētājiem, īpašos tiesību aktos norādītie piegādātāji, piegādātāji elektriskās mobilitātes jomā, ražotāji, kas tieši pārdod elektroenerģiju galapatērētājiem, pašražotāji un patērētāji, kas pērk elektroenerģiju, veicot regulēto tirgu darījumus;
[..].”
Atbilstoši
CIEC
7. pantam:
“1 –   Nodokļa uzliekamības gadījums ir 5. pantā minēto produktu ražošana vai ievešana valsts teritorijā, kā arī to ievešana minētajā teritorijā, ja to izcelsmes valsts ir cita dalībvalsts.
2 –   Kā izņēmums no iepriekšējā punkta noteikumiem ir tas, ka nodokļa uzliekamība rodas brīdī, kad piegādātāji, kas ir definēti īpašos tiesību aktos, piegādā galapatērētājam elektroenerģiju un dabasgāzi.”
CIEC
9. pantā ir paredzēts:
“1 –   Šā kodeksa nozīmē akcīzes preču laišana apgrozībā ir:
[..]
g)
elektroenerģijas piegāde galapatērētājam vai pašpatēriņš un galapatērētājiem iegādājoties elektroenerģiju regulētos tirgos;
[..].”
CIEC
88. panta redakcija ir šāda:
“1 –   Ar nodokli apliek naftas produktus un energoproduktus:
[..]
d)
kas atbilst KN kodam 2716;
[..]
6 –   Ar nodokli nav apliekami naftas produkti un energoprodukti, kurus uzņēmumā patērē minēto produktu ražošanai, ja vien tos neizmanto ar šo ražošanu nesaistītiem mērķiem.”
CIEC
89. pantā ir paredzēts:
“1 –   No nodokļa ir atbrīvoti naftas produkti un energoprodukti, attiecībā uz kuriem ir pierādīts, ka:
[..]
d)
tos elektroenerģijas, elektroenerģijas un siltuma (koģenerācija) ražošanai vai gāzes ražošanai pilsētā izmanto uzņēmumi, kuri šādu darbību veic kā pamatdarbību attiecībā uz produktiem, kas klasificēti ar KN kodiem 2701, 2702 un 2704, KN kodiem no 27101961 līdz 27101969 un KN kodu 2711;
[..]
2 –   No nodokļa ir atbrīvota elektroenerģija, ja ir pierādīts, ka:
a)
to izmanto elektroenerģijas ražošanai un elektroenerģijas ražošanas jaudas uzturēšanai;
[..].”
CIEC
96.
bis
pantā ir paredzēts:
“1 –   Elektroenerģijas piegādātāji, kas reģistrēti un apstiprināti atbilstoši piemērojamajam tiesiskajam regulējumam un kuri veic piegādi galapatērētājiem, tostarp elektroenerģijas piegādātāji elektromobilitātes vajadzībām, ir jāreģistrē kompetentajā muitas iestādē šajā kodeksā paredzēto fiskālo pienākumu izpildei.
[..]
3 –   Elektroenerģijas daudzums, kas ir jādeklarē laišanai apgrozībā patēriņam, ir daudzums, par kuru klientiem galapatērētājiem ir izrakstīti rēķini.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Turbogás
ražo termisko elektroenerģiju. Tā izmanto kombinētā cikla staciju
Tapada do Outeiro
(Portugāle) (turpmāk tekstā – “centrāle”). Šī termoelektriskā centrāle ar 990 megavatu jaudu ražo elektroenerģiju no dabasgāzes un attiecīgā gadījumā no dīzeļdegvielas. Centrāle saražo apmēram 9 % no valstī saražotās elektroenerģijas.
Valsts elektroenerģijas sistēmā
Turbogás
ir kvalificēta kā ražotāja un attiecībā uz elektroenerģijas ražošanas nozari ietilpst elektroenerģijas ražošanas parastajā režīmā tiesiskajā sistēmā.
Centrāles iekšējā darbībā tiek patērēta arī maza daļa no iekārtā saražotās elektroenerģijas. Šis patēriņš noris vienlaikus ar elektroenerģijas ražošanas procesu, kurā tas ietilpst. Laikposmā no 2012. gada 1. janvāra līdz 2013. gada 31. decembrim (turpmāk tekstā – “attiecīgais laikposms”)
Turbogás
nebija skaitītāju, kas ļautu mērīt pašpatērētās elektroenerģijas daudzumu, un nebija arī dokumentu par šādas elektroenerģijas daudzumu, jo netika īstenots neviens darījums.
Šajā pašā laikposmā
Turbogás
nebija atļaujas tās iekārtās patērētās elektroenerģijas atbrīvojumam no nodokļa saskaņā ar
CIEC
89. pantu, tā nebija reģistrēta kā elektroenerģijas nozares uzņēmums, tai arī nebija no nodokļa atbrīvotas personas statusa attiecībā uz elektroenerģijas izmantošanu.
2014. gadā
Turbogás
tika veikta fiskālā kontrole par attiecīgo laikposmu. Kā uzskatīja nodokļu un muitas iestāde,
Turbogás
nebija iesniegusi
CIEC
10. pantā paredzēto laišanas apgrozībā deklarāciju par pašpatērēto elektroenerģijas daudzumu. Lai šajā kontrolē noteiktu šos daudzumus, un tā kā šim nolūkam nebija uzstādīti skaitītāji,
Turbogás
iesniegto informāciju salīdzināja ar
Direção-Geral de Energia e Geologia
(Ekoloģijas un enerģijas galvenais direktorāts, Portugāle) sniegto informāciju.
Šādā kontekstā tika uzskatīts, ka
Turbogás
ir jāmaksā naftas un elektroenerģijas produktu nodoklis par pašpatērēto daudzumu un ka šis nodoklis ir 71197,17 euro, pieskaitot tam procentus 4986,52 euro apmērā. 2014. gada 5. augustā
Turbogás
tika paziņots akts par šā nodokļa maksājumu, un 2014. gada 14. augustā
Turbogás
samaksāja šādi maksājamo nodokli.
Par šo maksājuma aktu tika iesniegta sūdzība nodokļu administrācijā. Šī sūdzība tika noraidīta ar 2016. gada 7. janvāra lēmumu.
2016. gada 20. aprīlī
Turbogás
cēla prasību par fakta konstatēšanu nodokļu arbitrāžas tiesā, lūdzot konstatēt apstrīdētā maksājuma akta, kā arī sūdzības par šo aktu noraidīšanas prettiesiskumu. Šī arbitrāžas tiesa tika izveidota 2016. gada 1. jūlijā.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka pamatstrīda iznākums ir atkarīgs no Direktīvas Nr. 2003/96 21. panta 5. punkta trešās daļas interpretācijas. Šā noteikuma pirmajā teikumā esot paredzēts, ka uzņēmums, kas ražo elektroenerģiju savām vajadzībām, ir uzskatāms par izplatītāju. Taču portugāļu valodas redakcijā šā noteikuma otrajā teikumā esot noteikts, ka var atbrīvot no nodokļa “šos nelielos [..] ražotājus”. Tāpēc esot jānosaka, vai tikai nelielie elektroenerģijas ražotāji ir jāuzskata par izplatītājiem.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka sastaptās grūtības šā panta interpretācijā izriet no atšķirībām starp šā noteikuma portugāļu valodas redakciju un pārējo valodu redakcijām.
Šajos apstākļos
Tribunal Arbitral Tributário
(
Centro de Arbitragem Administrativa
) (Šķīrējtiesa nodokļu lietās (Administratīvo šķīrējtiesu centrs), Portugāle) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus
“1)
Vai saskaņā ar Direktīvas [2003/96] 21. panta 5. punkta trešo daļu uzņēmumiem, kas ražo elektroenerģiju savām vajadzībām, ir jābūt nelieliem ražotājiem, lai tos varētu uzskatīt par izplatītājiem, un tiem ir jābūt nodokļa maksātājiem atbilstoši [šīs] direktīvas 21. panta 5. punkta pirmajai daļai, šādi liedzot izplatītāja statusu citiem uzņēmumiem (kas nav nelieli ražotājuzņēmumi), kas ražo elektroenerģiju savām vajadzībām, vai arī par izplatītājiem, kuriem ir jābūt nodokļa maksātājiem saskaņā ar [minētās] direktīvas 21. panta 5. punkta pirmo daļu, ir jāuzskata visi uzņēmumi, kas ražo elektroenerģiju savām vajadzībām (neatkarīgi no to lieluma un tā, vai šāda ražošana ir to galvenā vai pakārtotā saimnieciskā darbība) un nav atbrīvoti no nodokļa kā nelieli ražotāji saskaņā ar [šīs pašas] direktīvas 21. panta 5. punkta trešās daļas otro [teikumu]?
2)
Konkrētāk, vai tāds uzņēmums kā šajā lietā iesaistītais, kas ir liels elektroenerģijas ražotājs un valsts līmenī saražo aptuveni 9 % no elektroenerģijas, lai to pārdotu valsts tīklā, var tikt uzskatīts par “uzņēmumu, kas ražo elektroenerģiju savām vajadzībām” Direktīvas [2003/96] 21. panta 5. punkta izpratnē, ja ražošanas procesā jaunas elektroenerģijas ražošanai tiek patērēta tikai neliela daļa no tā saražotās elektroenerģijas?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ar jautājumiem, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2003/96 21. panta 5. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka jebkurš uzņēmums, īpaši pamatlietā iesaistītais, kas ražo elektroenerģiju savām vajadzībām, lai kāds būtu tā lielums un lai kādu saimniecisko darbību tas veiktu kā pamatdarbību, ir jāuzskata par izplatītāju, kura elektroenerģija tiek aplikta ar nodokli atbilstoši šīs direktīvas 21. panta 5. punkta pirmajai daļai.
Ievadam ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar LESD 267. pantu iedibinātajā sadarbības starp valstu tiesām un Tiesu procedūrā Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai lietderīga atbilde, kas ļautu izlemt tās izskatīšanā esošo lietu. Ņemot to vērā, Tiesai vajadzības gadījumā ir jāpārformulē tai iesniegtie jautājumi (spriedums, 2011. gada 21. decembris, Evroetil,
C‑503/10
,
EU:C:2011:872
,
48.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Apstāklis, ka valsts tiesa lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu formāli ir izteikusi, atsaucoties uz noteiktām Savienības tiesību normām, neliedz Tiesai sniegt šai tiesai visus interpretācijas elementus, kas tai var būt noderīgi, izspriežot izskatāmo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā uz tiem ir atsaukusies. Šajā ziņā Tiesai no visas valsts tiesas iesniegtās informācijas, tostarp no lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu pamatojuma, ir tiesības izdalīt tos Savienības tiesību elementus, kuriem ir nepieciešama interpretācija, ņemot vērā strīda priekšmetu (spriedums, 2016. gada 29. septembris, Essent Belgium,
C‑492/14
,
EU:C:2016:732
,
43.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā, kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu,
Turbogás
apstrīd aplikšanas ar nodokli, kas naftas un energoproduktu nodokļa veidā skar to saražotās elektroenerģijas daļu, kuras patēriņš ietilpst elektroenerģijas ražošanas procesā, tiesiskumu. Tāpēc, kā to ierosina Eiropas Komisija rakstveida apsvērumos un kā to norāda ģenerāladvokāts secinājumu 13. un 27. punktā, ir jāpārbauda arī iespējamais atbrīvojums tādam patēriņam atbilstoši Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta a) apakšpunktam, kurā no nodokļa ir atbrīvoti tie energoprodukti vai elektroenerģija, kas tiek izmantoti elektroenerģijas ražošanai.
Tāpēc uzdotie jautājumi ir jāpārformulē tādējādi, ka tie būtībā ir par to, vai šīs direktīvas 21. panta 5. punkta trešā daļa un 14. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds uzņēmums, par kādu ir pamatlieta, kas ražo elektroenerģiju savām vajadzībām, lai kāds būtu tā lielums un lai kāda būtu tā saimnieciskā pamatdarbība, ir jāuzskata par “izplatītāju” pirmā no šiem diviem noteikumiem izpratnē, kura elektroenerģijas patēriņš elektroenerģijas ražošanai ietilpst tomēr obligātajā atbrīvojumā, kas paredzēts minētā 14. panta 1. punkta a) apakšpunktā.
Pirmām kārtām, ir jānorāda, ka, pirmkārt, Direktīvas 2003/96 21. panta 5. punkta trešās daļas pirmajā teikumā “izplatītājs” ir definēts kā uzņēmums, kas ražo elektroenerģiju savām vajadzībām. Šīs direktīvas 21. panta 5. punkta trešās daļas otrā teikuma portugāļu valodas redakcijā ir norādīts, otrkārt, ka dalībvalstis var atbrīvot “estes pequenos produtores”, – tā ir frāze, kas franciski var tikt tulkota kā “ces petits producteurs” [“šie nelielie ražotāji”]. Tomēr citās tādās Direktīvas 2003/96 valodu redakcijās kā vācu, angļu vai franču norāde ir nevis uz “šiem nelielajiem ražotājiem”, bet “nelieliem ražotājiem”.
Kā to ir norādījusi iesniedzējtiesa, no tā izriet, ka no minētās portugāļu valodas redakcijas varot tikt izsecināta saikne starp abiem Direktīvas 2003/96 21. panta 5. punkta trešās daļas teikumiem, un tas nozīmējot, ka uzņēmumi, kas ražo elektroenerģiju savām vajadzībām un kas norādīti šīs direktīvas 21. panta 5. punkta trešās daļas pirmajā teikumā, ir vienīgi “nelieli uzņēmumi”. Tāpēc tāds uzņēmums, par kādu ir pamatlieta, nebūtu jāuzskata par elektroenerģijas izplatītāju. Tomēr šāda interpretācija neizrietot no visām minētās direktīvas valodu redakcijām.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai vienā no Savienības tiesību normas valodu redakcijām lietotais formulējums nevar būt vienīgais pamats šīs tiesību normas interpretācijai vai arī tam nevar tikt piešķirta prioritāra nozīme salīdzinājumā ar pārējo valodu redakcijām. Savienības tiesību normas ir jāinterpretē un jāpiemēro vienveidīgi, ņemot vērā visu Eiropas Savienības valodu redakcijas. Ja Savienības tiesību teksts dažādu valodu redakcijās atšķiras, attiecīgā norma ir jāinterpretē saistībā ar tā tiesiskā regulējuma vispārējo sistēmu un mērķi, kurā šī norma ietilpst (spriedums, 2017. gada 20. decembris, Gusa,
C‑442/16
,
EU:C:2017:1004
,
34.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Kas attiecas uz Direktīvas 2003/96 sistēmu, tās 21. panta 5. punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka par izplatītāja veiktu elektroenerģijas piegādi ir jāmaksā attiecīgais nodoklis.
Taču situācijā, kad uzņēmums ražo elektroenerģiju savām vajadzībām, šī elektroenerģija netiek izplatīta. Tāpēc, nepastāvot īpašiem noteikumiem par to, ka ar šo nodokli ir apliekama šāda elektroenerģija, uz to neattiecas ar Direktīvu 2003/96 izveidotā harmonizētā nodokļa sistēma.
Norādot, ka uzņēmums, kas ražo elektroenerģiju savām vajadzībām, lai kāds būtu uzņēmuma lielums un lai kāda būtu tā saimnieciskā pamatdarbība, ir jāuzskata par izplatītāju, minētās direktīvas 21. panta 5. punkta trešās daļas mērķis ir tieši aizpildīt šo trūkumu.
Šādu interpretāciju apstiprina Direktīvā 2003/96 izvirzītie mērķi. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, paredzot energoproduktu un elektroenerģijas harmonizētu aplikšanas ar nodokli sistēmu, šīs direktīvas mērķis, kā tas izriet no tās preambulas 2.–5. un 24. apsvēruma, ir veicināt iekšējā tirgus pareizu darbību enerģētikas nozarē, īpaši novēršot konkurences izkropļojumus (spriedumi, 2017. gada 7. septembris, Hüttenwerke Krupp Mannesmann,
C‑465/15
,
EU:C:2017:640
,
26.
punkts, kā arī 2018. gada 7. marts, Cristal Union,
C‑31/17
,
EU:C:2018:168
,
29.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā nolūkā attiecībā uz elektroenerģijas ražošanu Savienības likumdevējs, kā tas izriet it īpaši no 5. lappuses Paskaidrojuma rakstā par priekšlikumu Padomes direktīvai, ar ko pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem (
OV 1997, C 139, 14. lpp.
), ir izvēlējies likt dalībvalstīm saskaņā ar Direktīvas 2003/96 1. pantu aplikt ar nodokli saražoto elektroenerģiju, bet energoproduktus, kas tiek izmantoti tās ražošanai, attiecīgi atbrīvot no nodokļiem, lai izvairītos no elektroenerģijas dubultas aplikšanas ar nodokļiem (spriedums, 2018. gada 7. marts, Cristal Union,
C‑31/17
,
EU:C:2018:168
,
30.
punkts).
Tieši ar izņēmumu no šā elektroenerģijas aplikšanas ar nodokli patēriņa nodokļa veidā principa šīs direktīvas 21. panta 5. punkta trešās daļas otrais teikums sniedz dalībvalstīm iespēju atbrīvot nelielo ražotāju saražoto un to savām vajadzībām izlietoto elektroenerģiju, ar nosacījumu, ka tās apliek ar nodokli šīs elektroenerģijas ražošanai izmantotos energoproduktus.
Tomēr, ņemot vērā Direktīvas 2003/96 iecerētos mērķus, šis noteikums par nelielajiem ražotājiem attiecas vienīgi uz kārtību, kādā elektroenerģijai ir piemērojams harmonizētais taksācijas režīms, lai izvairītos tostarp, kā to secinājumu 21. punktā norāda ģenerāladvokāts, no administratīvajam izmaksām saistībā ar taksāciju šajā īpašajā situācijā, tomēr neietekmējot izplatītāju statusu, kas piešķirts ar šīs direktīvas 21. panta 5. punkta trešās daļas pirmo teikumu.
No tā izriet, ka jebkurš uzņēmums, īpaši tas, par kuru ir pamatlieta, kas ražo elektroenerģiju savām vajadzībām, lai kāds būtu tā lielums un lai kāda būtu tā saimnieciskā pamatdarbība, ir jāuzskata par 'izplatītāju” šīs direktīvas 21. panta 5. punkta trešās daļas izpratnē.
Otrām kārtām, ir jāprecizē, ka šis secinājums par attiecīgā nodokļa maksājamību tomēr neliek apšaubīt faktu, ka saimnieciskā darbība, ko veic uzņēmums, kas ražo elektroenerģiju savām vajadzībām, ir būtiska minētajā direktīvā paredzēto atbrīvojumu piemērošanas mērķiem.
Proti, lai novērtētu tāda uzņēmuma fiskālo situāciju, par kādu ir pamatlieta, nevar tikt ignorēts Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmais teikums, atbilstoši kuram energoprodukti un elektroenerģija, kas tiek izmantoti, lai uzturētu spēju ražot elektroenerģiju, ir no nodokļa atbrīvoti.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka šis noteikums dalībvalstīm, izņemot tām Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā teikumā atstāto iespēju atkāpties no šā atbrīvojumu režīma ar vides aizsardzību saistītu iemeslu dēļ, ir saistošs (šajā ziņā skat. spriedumu, 2018. gada 7. marts, Cristal Union,
C‑31/17
,
EU:C:2018:168
,
26.
–
28.
punkts). Taču no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem neizriet, ka Portugāles Republika ir izmantojusi šo iespēju.
No tā izriet, ka no aplikšanas ar nodokli atbilstoši minētās direktīvas 14. panta 1. punkta a) apakšpunktam ir jāatbrīvo uzņēmuma, par kādu ir pamatlieta, veikta tādas elektroenerģijas daļas izmantošana, ko tas saražo, lai savukārt ražotu elektroenerģiju, kas tai pat laikā ir apliekama ar nodokli atbilstoši šīs direktīvas 21. panta 5. punkta pirmajai un trešajai daļai. Jebkāda cita interpretācija kaitētu direktīvas mērķiem, kādi tie ir atgādināti šā sprieduma 34. un 35. punktā. Proti, pirmkārt, šādi saražota elektroenerģija tiktu divkārši aplikta ar nodokli. Otrkārt, no tā varētu rasties nevienlīdzīga attieksme starp tādiem uzņēmumiem, par kādu ir pamatlieta, un pārējiem elektroenerģijas ražotājiem, kurus ar viņiem ražošanai nepieciešamajiem energoproduktiem un elektroenerģiju apgādā trešās personas, un tas kropļotu konkurenci (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 7. marts, Cristal Union,
C‑31/17
,
EU:C:2018:168
,
33.
punkts).
Šajā ziņā tomēr ir jāprecizē, ka Direktīvā 2003/96 nav regulēts jautājums par to, kā ir jāpierāda, ka energoprodukti tiek izmantoti mērķiem, kas sniedz tiesības uz atbrīvojumu. Tieši otrādi, kā izriet no šīs direktīvas 14. panta 1. punkta, šajā direktīvā dalībvalstīm ir uzticēts pienākums noteikt šajā normā paredzēto atbrīvojumu noteikumus, lai nodrošinātu pareizu un skaidru šo atbrīvojumu piemērošanu un novērstu krāpšanu, izvairīšanos no nodokļu maksāšanas vai ļaunprātīgu nemaksāšanu. Nemainīgs tomēr paliek tas, ka dalībvalstīm, īstenojot to rīcībā esošās pilnvaras noteikt minētās direktīvas 14. panta 1. punktā paredzētā atbrīvojuma nosacījumus, ir jāievēro vispārējie tiesību principi, kas ir Savienības tiesību sistēmas daļa, kuru vidū it īpaši ir samērīguma princips (spriedums, 2016. gada 2. jūnijs, Polihim‑SS,
C‑355/14
,
EU:C:2016:403
,
57.
un
59.
punkts).
Šajā saistībā, lai gan dalībvalstis var paredzēt naudas soda uzlikšanu par formas prasību pārkāpumu (skat. šajā nozīmē spriedumu, 2016. gada 2. jūnijs, ROZ‑ŚWIT,
C‑418/14
,
EU:C:2016:400
,
40.
punkts), šim pārkāpumam nebūtu jāliek apšaubīt obligātā atbrīvojuma saņemšanu, kas paredzēts Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta a) apakšpunktā, ja ir izpildīti tā piemērošanas pamatnosacījumi (šajā ziņā skat. spriedumu, 2017. gada 13. jūlijs, Vakarų Baltijos laivų statykla,
C‑151/16
,
EU:C:2017:537
,
51.
punkts).
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 2003/96 21. panta 5. punkta trešā daļa un 14. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds uzņēmums, par kādu ir pamatlieta un kas ražo elektroenerģiju savām vajadzībām, lai kāds būtu uzņēmuma lielums un lai kāda būtu tā saimnieciskā pamatdarbība, ir jāuzskata par “izplatītāju” pirmā noteikuma izpratnē, kura elektroenerģijas patēriņš elektroenerģijas ražošanai tomēr ietilpst obligātajā atbrīvojumā, kas paredzēts minētā 14. panta 1. punkta a) apakšpunktā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

Padomes Direktīvas 2003/96/EK (2003. gada 27. oktobris), kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai, 21. panta 5. punkta trešā daļa un 14. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds uzņēmums, par kādu ir pamatlieta un kas ražo elektroenerģiju savām vajadzībām, lai kāds būtu uzņēmuma lielums un lai kāda būtu tā saimnieciskā pamatdarbība, ir jāuzskata par “izplatītāju” pirmā noteikuma izpratnē, kura elektroenerģijas patēriņš elektroenerģijas ražošanai tomēr ietilpst obligātajā atbrīvojumā, kas paredzēts minētā 14. panta 1. punkta a) apakšpunktā.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – portugāļu.